Лия Флеминг

Пощенската картичка

Споменете в молитвите си към Бог тези мъже и жени от европейската Съпротива, тайно обучени в Больо да водят самотна битка срещу хитлеристка Германия. Преди да влязат в окупираната от нацистите територия, те намериха тук малко покой и душевен мир.

Този мир, за който се бореха.

От паметната плоча в двора на абатство Больо, поставена на 27 април 1969 година

Пролог

Аделаида, Австралия, 2002 година

Обаждането от болницата дойде посред нощ. Макар и очаквано, бе шокиращо.

- Баща ви пита за вас, Мелиса. Мисля, че иска да си отиде с чиста съвест - каза притеснено медицинската сестра.

„Защо да ходя? - запита се Мел. Зави й се свят. - Защо да ми пука? Той определено не е най-добрият баща на света. Къде беше, когато се нуждаех от него след смъртта на мама? Кога ми е давал друго освен чекове и неизпълнени обещания?“

И все пак нещо по-силно от гнева я накара да скочи от леглото и да се обади за такси. Нахлузи дънки и тениска, преди да наплиска лицето си със студена вода.

Лю Бойд бе последният й кръвен роднина на този свят. Годините тежко пиянство бяха разказали играта на черния му дроб и това, че бе преуспял, сега не му беше от никаква полза. Освен това Мел се чувстваше длъжна пред майка си да го види за последен път.

Из притихналите болнични коридори отекваха само нейните забързани стъпки, а сърцето й се свиваше при мисълта какво я очаква в частното крило. Единствения път, когато го бе посетила, бе дошла бликаща от радост и вълнение с новината, че е спечелила бленуваната от нея следдипломна музикална стипендия за Кралската академия в Лондон, но усмивката й бързо изчезна, щом видя някога едрия мъж, превърнал се в кожа и кости. Разговаряха за незначителни неща, но тя бе шокирана от промяната в него и с облекчение избяга.

Този път бе различно. Това бе сбогуване. Сърцето й туптеше от притеснение, докато се чудеше какво ли има да й каже, което не бе могъл да сподели преди.

Лю седеше облегнат в леглото си, до него имаше кислородна маска. Някога загарялата му кожа сега бе пожълтяла като стара хартия, бузите му бяха хлътнали, от химиотерапията косата му бе окапала и само тук-там се бяха запазили отделни кичури. Беше като сянка на предишния хубав мъж. Щом видя дъщеря си, той й протегна костеливата си ръка.

- Ти дойде - прошепна с пресипнал глас. - Не бих те винил, ако бе отказала.

- Обадиха се и казаха, че искаш да ме видиш.

Гласът на Мел потрепна, докато сестрата излизаше от стаята, за да ги остави насаме. Приседна и се втренчи в крехката фигура срещу себе си, опитвайки да си поеме дъх, потресена от влошеното му състояние. Как би могла да си помисли да не дойде?

Той се обърна бавно и се втренчи в нея със сините си очи.

- Не бях особено добър баща, нали?

- Ти си единственият, когото съм имала - отвърна тя, като се мъчеше да потисне годините разочарование. Беше толкова енергичен човек, създаде огромна строителна империя, натрупа истинско състояние... и за какво?

- Време е да си изясним всичко, Мелиса. Съжалявам, че те разочаровах толкова много пъти. Наистина обичах теб и майка ти, но когато тя загина в автомобилната катастрофа, не можах да го понеса. Изгубих връзка с действителността, както казват сега. Съжалявам, хлапе. Винаги съм се гордял с теб и с тези твои чудесни дробове.

Млъкна, сякаш всяка дума, която произнасяше, му причиняваше агония.

- Често съм се чудил откъде си наследила прекрасния си глас. Не е от мен или от майка ти със сигурност. Тя беше музикален инвалид, мир на праха й. Може би талантът се предава през поколение.

- Не ме повика тук, за да говорим за гласа ми - прекъсна го Мел. - Съжалявам, но не те разбирам.

- Естествено, че не разбираш. Аз самият не се разбирам, но трябва да ти разкажа една история и се надявам, че времето ще ми стигне.

Пое си глътка въздух през кислородната маска.

- Преди много време дойдох тук с кораб от Англия заедно с маман, баба ти Бойд. Беше след войната. Не помня защо дойдохме, нито къде отидохме. Истината е, че не знам кой съм, Мел. Нямам свидетелство за раждане. Трябва да го знаеш, в случай че... - Гласът му секна и Мел усети, че очите й се насълзяват. Протегна ръка и докосна неговата.

- Вече няма значение, татко. Това е минало.

- Грешиш. Живях с тези бели петна цял живот. Веднъж в една от рехабилитационните клиники срещнах терапевт, който искаше да се подложа на хипноза, но не го направих. Сега ми се иска да го бях сторил. Така може би щях да се изправя лице в лице с всичко, вместо да се опитвам да потисна тъгата си. Бях затворена книга за теб със запоите си и с променливите си настроения. Не заслужавах любовта на майка ти.

Лю погледна дъщеря си, сякаш я виждаше за пръв път.

- Чувствах, че пропилявам огромна част от потенциала си, любов моя. Работих толкова усилено, за да залича травмите от детството. Родителите ми бяха мили с мен, но те не споделяха за миналото ни, а аз не се и опитах да узная повече за тях, докато не стана прекалено късно. Когато попитах баба ти за някои неща, тя не пожела да ми каже нищо. -Усмихна се и поклати глава. - Майка ти успя да отвори сърцето ми за любовта, но аз предадох и двете ви. Срам ме е, че те пренебрегвах. Обърках всичко - с теб и с майка ти. Мислех си, че ако постигна успех, ще ви докажа, че мога да се грижа за вас, но отидох твърде далеч. Исках да се гордееш с мен, но никой не се гордее с обикновен пияница.

- Стига! Вече няма значение... - Мел усети, че сълзите й ще рукнат.

- Само ако знаех... В паметта ми има бели петна, но помня едно нещо от времето, когато бях дете... Някой ден ти ще имаш свои деца и те трябва да познават миналото на семейството си, за да знаят кого да обвинят за провалите си. Оставих някои неща за теб при Хари Уебстър, адвоката ми. Обещай ми, че ще отидеш и ще го потърсиш, когато си замина.

- Какво се опитваш да ми кажеш? - Мел се наведе напред, за да го чува по-добре.

- Когато отидеш в Англия, може да откриеш местата, свързани с мен; хора, които може да са ме познавали. Исках да го направя сам, но все бях прекалено зает, а сега вече не разполагам с време. Но знам, че баба ти не беше моя истинска майка. Имаше една дама, която веднъж дойде от Англия... аз бях малък... - Млъкна и се втренчи в стената. - Ще откриеш ли коя е била и защо така и не дойде повече? Може още да е жива. Моля те, Мел, преди да е станало твърде късно. Ще го направиш ли за мен?

Паника обзе Мелиса, когато осъзна какво иска от нея.

- Защо не си ми казвал това преди? Можехме да я потърсим заедно.

- Не съм мислил много за тези неща, преди да се разболея, а после, с химиотерапията, просто ми излетя от главата.

Лю се отпусна назад в леглото, сякаш бе останал съвсем без дъх.

- Виж Хари... той ще ти помогне... и ми прости, че те разочаровах...

Това бяха последните думи, които Мел чу, докато сълзите обливаха лицето й.

Сестрата влезе отново в стаята. Навън почти съмваше.

- Починете си, мис Бойд. Не му остава много.

- Ще остана - прошепна тя. - Не искам да е сам.

Един следобед, две седмици по-късно, облечена в черния си костюм за прослушвания, Мелиса вървеше по оживената Кинг Уилям стрийт, а после изкачи стъпалата към офиса на „Хари Уебстър и съдружници“, за да се срещне с главния съдружник във фирмата. Беше отлагала срещата възможно най-дълго и сега се чувстваше нервна, защото най-сетне щеше да се види с този непознат. В ума й се щураха множество въпроси, а имаше човек, който можеше да й даде някои отговори.

Уебстър бе дундест дребен мъж на възрастта на баща й. Със сплескания си нос и широките рамене, изпъващи сакото му, приличаше на ръгбист. Лицето му бе червендалесто. Усмихна й се и я покани в претъпкания си с папки, книги и чаши за кафе кабинет. Стените бяха покрити с дипломи, доказващи неговите юридически квалификации, и навсякъде имаше спортни трофеи, които затискаха купчините документи.

- Много съжалявам за загубата ти, Мелиса. Лю толкова се гордееше с теб. Чух, че кандидатстваш за наградата „Елдър Хол“1. С баща ти се познавахме от доста време... училище, а и после... Беше невероятен, подреден... - Засмя се и се огледа из кабинета си. -Не като мен. Баща ми познаваше семейство Бойд и се грижеше за техните дела.

Погледна я право в очите, после се протегна към шкафа, измъкна една кутия от обувки от отрупаните рафтове и успя да улови папките отдолу, преди да се разпилеят по пода. Отнесе кутията до бюрото си, като разбута някакви документи, за да разчисти място за нея. Мелиса седеше, цялата напрегната от очакване. Осъзна, че е затаила дъх, и издиша бавно. Най-накрая щеше да получи някакви отговори на въпросите си.

Хари потупа с пръст по капака на кутията.

- Лю дойде при мен преди шест месеца, веднага след като разбра... Каза да отворя пакета след смъртта му, така че го отворих. Има писмо за теб и някои лични вещи. Добре те е осигурил. Всичко е уредено: апартаментът, парите, ако искаш да пътуваш. - Кимна и побутна кутията през бюрото към нея. - Мисля, че целият му живот е вътре... малкото, което е знаел за него. Бойд не са неговите биологични родители. Знам, че смяташе да се порови, за да изясни историята си, но знаеш какъв беше... - Поколеба се. - Лесно се разсейваше.

О, да, Лю Бойд бе цар на неизпълнените обещания: забравени рождени дни, отложени уговорки. Отрано се беше научила да приема всичко, свързано с него, просто когато се случи, без очакване - ако въобще се случеше, но сега, след като си бе отишъл, внезапно се почувства ужасно самотна.

- Във вестниците е писано много за децата имигранти - продължи Хари. - Но не мисля, че е от онези клети сирачета, които са били докарани с кораби тук след войната. Никога не е говорил много за онзи период, освен че семейство Бойд са спасили живота му

- Осъзнавате ли, че разбрах, че не са мои дядо и баба, едва на смъртния му одър? - попита рязко Мел. - Защо не е споделил това с мен, вместо да обвива цялата история в мистерия?

Хари седна на стола си и въздъхна.

- Срещал съм и други като Лю, хора без минало. Не можеха да си спомнят нищо, а и не беше останал никой, който да им помогне да възстановят спомените си. Лю също никога не говореше за миналото си. Може би животът му е започнал лошо. Хората правят всичко по силите си, но мисля, че едва ли ще научим нещо повече, освен ако в тази кутия няма някаква по-съществена информация. Не съм отварял нищо, адресирано до теб. Надявам се, че всичко е тук - това, което той е искал да знаеш, Мелиса. Знам, че не е бил много добър баща, но той се гордееше с теб.

Мелиса взе кутията от него и поклати глава.

- Благодаря. Предпочитам да я отворя насаме.

- Ако мога да ти бъда от помощ, на твое разположение съм - каза Хари и я съпроводи до входната врата на кантората.

Мел кимна леко и тръгна по стълбището надолу, сред оживения трафик и яркия слънчев следобед, запътила се към Музикалното училище, за да прибере кутията в шкафчето си. Щеше да я остави там за една седмица, докато уреди формалностите по бъдещото си обучение - едва тогава щеше да я отнесе у дома.

Кутията остана неотворена още една седмица. Просто не успяваше да събере сили и да се изправи срещу това, което можеше да открие вътре. Една вечер обаче любопитството й надделя и след като се въоръжи с бутилка сира и голям млечен шоколад, Мел отнесе кутията в апартамента на баща си. Беше обзаведен с черни кожени дивани и много стъкло - бездушно място, в каквото не би могла да живее. Сега изглеждаше по-пусто, отколкото преди.

Това беше частно бдение, нещо между тях двамата. Наля си голяма чаша вино, преди да седне и да отвори адресираното до нея писмо. Сърцето й се сви, когато видя познатия почерк. От плика на пода изпадна някаква картичка. Вдигна я. Имаше стара британска марка с лика на краля и кралицата и бе адресирана до „Мистър Дезмънд Лойд-Джоунс и мисис Кейн, „Руби Крийк“, Южна Австралия“.

Съобщението на гърба гласеше: „На скъпия ми Дезмънд... от мама с много любов.“

Мелиса обърна картичката, за да разгледа изображението - пожълтяла стара снимка на някакво селище, разположено до езеро.

После с треперещи пръсти взе писмото на баща си.

Скъпа Мел,

Съжалявам, че ти стоварвам това на главата, но се чудех дали ще успееш да разплетеш мистерията, която аз не успях да разгадая през целия си живот. Смятам, че ти дължа обяснение...

Имам тази пощенска картичка от години. Намерих я, когато разчиствах вещите на старата баба Бойд. Беше пъхната сред любовните писма на папа, дядо ти. Запазила я е по някаква причина и когато видях снимката и името, просто знаех, че има нещо общо с мен. Не ме питай „защо“, някак си го усещах, смътен спомен, който не излизаше на повърхността, но когато попитах папа, той просто се засмя и отклони въпроса. Каза ми, че мама харесвала снимката. Напомняла й за дома й в Шотландия преди войната.

Знаех, че ме залъгва, затова запазих картичката, както и някои други неща.

Не помня много от идването си в Австралия. Спомените ми са като парченца натрошено стъкло: фрагменти, цветни проблясъци в калейдоскоп. Помня вкуса на метала от перилото на кораба, лющещата се сива боя, солените пръски по бузите ми; това са образите, които понякога изплуваха в сънищата ми. Някои парченца бяха тежки като олово - мрачни спомени. Сякаш надничах през дупка във висока стена към градина, пълна с красиви цветя. Не съм голям специалист по цветята, както знаеш - не мога да различавам растенията, но съм сигурен, че някъде там усещах аромата на рози.

Не се опитвам да си намеря извинение, но упорито се стараех да залича тези спомени и откъслечни парченца от живота си. Може би, ако се бях изправил лице в лице с тях, щях да те накарам да се гордееш с мен, а не да се срамуваш. Бойд бяха добри хора, но не бяха склонни да изразяват щедро похвалите си и да демонстрират открито привързаност, а аз копнеех за това. Майка ти бе тази, която отвори сърцето ми. Иска ми се нещата да се бяха развили различно за всички ни... Предавам щафетата на теб. Имаш правото да знаеш какво ме е направило човека, който бях, този досадник... и не само. Между мен и миналото ми се издига истинска Берлинска стена.

Знам, че захванеш ли се с една задача, я довеждаш докрай, но не позволявай това да обърка бъдещето ти. Пожелавам ти да имаш прекрасен живот. Просто се надявам, че в теб има и доза любопитство. Ако разбереш кой всъщност съм аз, ще знаеш и къде е твоето истинско място. Отговорите са някъде там, но времето може би не е на твоя страна.

Не забравяй, никога не съм спирал да обичам и теб, и майка ти, затова прости на разочарованието, което бе твой баща.

Лю

Стаята се завъртя около Мел, сълзите й се стекоха заради всички недоразумения и спорове, които бяха имали в миналото с баща й. Сега вече беше напълно сама.

В крайна сметка тя се овладя достатъчно, за да провери какво друго има в кутията. На дъното откри плувни значки, снимки, пощенска картичка с дама със старомодна шапка с голяма кръгла периферия, която й се усмихваше, и медал, чиято панделка се бе разпаднала, а надписът на него бе на чужд език.

За миг се ядоса ужасно, искаше й се да изхвърли съдържанието на кутията в кошчето. Какво общо имаха с нея всички тези боклуци? Защо в началото на новия си живот в Лондон трябваше да се тормози с търсенето на някакви загадъчни предци? Дълбоко в себе си обаче знаеше, че не може да предаде баща си.

Може би съдбата я бе изпратила в Англия с основателна причина.

1 Консерваторията „Елдър“ е основното висше музикално училище в Австралия. Разположено е в Аделаида, столицата на Южна Австралия. - б. пр.

Първа част

Кали

1923-1945 ГОДИНА

Когато засвирят бегин^1, той връща звук на музика тъй нежна, той връща нощ на тропически разкош, той връща спомен - вечно жив.

„Началото на бегина“, автор Коул Портър

1 Музикален стил, танц, наподобяващ бавна румба. Begin the Beguine (1935) е една от най-известните песни на американския композитор Ксул Портър (1891-1964). - б. пр.

1

Каролайн се промъкна приведена по горската пътека към заградената със стени градина на Далраднор Лодж. Държеше кървящото си коляно, защото се беше наранила, докато се катереше по Метлата на вещицата, за която Нивън Леърд казваше, че е дело на дявола. Тя знаеше, че е само един стар огънат клон, покрит с чепове, но въпреки това се бе одрала сериозно на него и я болеше, все едно наистина бе дяволско творение. Не искаше близнаците да я виждат как плаче, така че тръгна към къщи, за да може Марта да й помогне. И умираше от глад.

Беше средата на септември и къпините бяха зрели и сочни, така че кухнята ухаеше на

конфитюр, докато мисис Айбел пълнеше стари буркани от мармалади „Дънди“ 2  с рубинено желе. Сега обаче, с това болящо я коляно, Каролайн нямаше време да спира, за да събира жълъди, лешници и диворастящи гъби.

Влетя в коридора и едва не се блъсна в мъж, облечен в сако от туид и къси панталони за голф, който стоеше и се възхищаваше на снимките на стената до стълбището. Той се обърна и я изгледа - Каролайн бе с килт и с мръсни чорапи, с дебел пуловер с шарка от остров Феър 3  , опръскан с лепкави петна и с дупки на ръкавите.

- О, кой е дошъл тук, облечен в това каре? - каза мъжът, оглеждайки я с интерес.

Точно в този момент мисис Айбел се втурна в коридора и побърза да го поздрави на своя силен шотландски акцент.

- Божичко, виж се само, дете. Какво ли ще си помисли сър Лайънел? Племенницата на мис Фийби е такава хулиганка.

- Виждам, че е така - усмихна се той. - На колко години е... утре става на шест, нали така?

- На седем - тросна се Каролайн. - Сър - добави, спомнила си добрите маниери точно навреме.

Странно беше, че този старец знае кога е рожденият й ден. Може би бе дошъл, за да й донесе подарък, въпреки че никога не го бе виждала преди. Отдръпна се назад срамежливо, като забеляза, че той я оглежда.

- Бих казал, че е висока за възрастта си. Струва ми се, че е мъжкарана - засмя се той.

- И ще сте прав да го кажете. Не можеш я измъкна от гората - или от калта. Леля й винаги й носи рокли от Лондон, но да я облечеш в тях... Обаче вие не искате да чувате всичко това.

Хубаво е, че сте се върнали за Сезона^4. Как е семейството ви?

Той се обърна към икономката.

- Както винаги. Жена ми така и не се възстанови от загубата на Артър, на сестра му Верити също й е доста трудно. Толкова малко от старите му приятели успяха да се върнат, но се радвам да видя, че Далраднор не се е променил. Нищо не може да вдъхне живот на едно място така, както детският смях. Детето изглежда се чувства тук като у дома си. Казвате, че е племенница на Фийби... Каролайн? - погледна я отново.

- Кали. Аз съм Кали и коляното ме боли - отвърна тя, сочейки към кървящото си коляно.

- Учудвам се, че е останала някаква кожа по тези колене - каза мисис Айбел. - Качвай се горе, Марта ще те почисти.

Кали неохотно го направи, а мисис Айбел се обърна към посетителя:

- Хубаво е да ви видя отново, сър Лайънел. Ужасно дълго време ви нямаше. Ако само нещата можеха да са различни за младия Артър и неговата невеста... Добре сте дошли да останете за вечеря. Нямам представа кога мис Фийби ще си дойде от Глазгоу.

- Благодаря ви, но трябва да тръгвам. Просто исках да се отбия за малко заради Auld Lang Syne^5. Виждам, че все още държите нещата под контрол, нани^6.

- Трябва да призная, че ми харесва да се навъртат наоколо такива малки лудетини. Тя е умно девойче и Марта, бавачката й, се държи добре с нея, като се има предвид, че е чужденка. Мис Фийби е все заета в Лондон.

- Мислех, че се е отказала от тези неща - каза той.

Кали подслушваше от върха на стълбите, готова да се намеси.

- Леля Фий ще участва във филми и ще ни заведе във филмовата къща в Глазгоу за рождения ми ден. Донесохте ли ми подарък за рождения ден?

- Каролайн! - изсъска мисис Айбел, но старият джентълмен само се засмя.

- Ако не поискаш, няма да получиш - заяви той и погледна нагоре към нея. - Ще видя какво мога да направя по въпроса, млада госпожице.

- По мое време беше: „Ако поискаш, няма да получиш!“ - каза икономката и скръсти ръце на гърдите си. - А сега върви и направи каквото ти казах или изобщо няма да имаш рожден ден. Моля да ме извините за тази нахална госпожица.

Кали изтича в стаята си и намери Марта в люлеещия се стол да шие скъсаната й риза за училище.

Откакто се помнеше, Марта бе винаги до нея, за да й помага за дрехите (да се увери, че има чисто долно елече, закърпени чорапи, кърпа в джоба на панталонките за училище) и да й разказва приказки, когато не можеше да заспи. Марта, нани Айбел и Там от градината бяха нейният свят; Нерн и Нивън бяха най-добрите й приятели и единственото лошо нещо в живота й бе, че е момиче, а не момче.

Марта почисти окървавеното коляно на Кали с такава нежност, че то вече не я болеше. Бинтова го, изми я цялата и я сложи да си легне.

- Време е да подремнеш. Ако спиш сега, можеш да останеш будна до по-късно, когато мис Фийби се върне.

Кали беше твърде развълнувана, за да спи. Когато леля Фийби идваше, винаги имаше подаръци за отваряне - нови книжки с картинки и дребни сладки в красиви кутии - и много неща за разказване. Мисис Айбел изпичаше пресни кифли с малинов конфитюр и сметана, пандишпан и пай с месо. Масата в трапезарията вече беше покрита с дантелена покривка, бяха подредени сребърните прибори и красивите чаши и чинии от китайски порцелан. Леля Фийби идваше за рождения й ден, както правеше винаги, а Кали беше в почивка от училището си - академията на мис Камерън, така че ги очакваха много хубави дни. Утре сутринта щяха да отидат с влака в града, както бе обещала леля Фий в картичката си.

Марта и нани бяха насъщният й хляб, а леля Фий беше като кифличка с глазура: специален деликатес само за най-важните случаи. Толкова много неща имаше да й разказва: за гнездото на совите в гората; за специалните цветя, които бе притиснала между страниците на една книга; за песните от Белгия, на които я бе научила Марта; за новите шевове, които бе усвоила в училище; и за това, че вече може да напише името си, без да излиза от реда.

На стената имаше специална рамка с всички картички, които леля Фий й бе изпращала от далечни места (Биариц, Париж, Малта), преди църковните камбани в село Далраднор да оповестят края на Първата световна война. Имаше картичка и от Лондонския Тауър, и от място, наречено Хавър, след пристигането на които леля Фий се бе появила, загоряла от слънцето, с кукли в костюми (с раирани поли и дантелени шапки), за да ги постави Кали във витрината си. Те не бяха кукли за игра - не че Кали си играеше с кукли. Тя имаше плюшено магаре със седло от естествена кожа, истински чифт холандско сабо и огърлица от блестящи сини мъниста.

Нито един от приятелите й в академията на мис Камерън нямаше такава известна леля, която да играе на сцената и да носи красиви рокли, кожи и шапки. Каролайн знаеше, че това е домът на мис Фей и че собствените й родители са починали много отдавна, така че трябваше да е благодарна, задето живее тук. Мис Фей беше служила на страната си, като бе помагала на войниците във време на нужда, казваше Марта, но вече нямаше война, просто един голям кръст на селския площад с издълбани в злато имена - имена, които тя почти можеше да прочете. Все още четеше и пишеше бавно, но можеше да назове всички цветя в градината и в гората, както и птиците по дърветата. Там я беше научил да разпознава песните им. Тя знаеше къде има попови лъжички през пролетта, къде гнезди косът. Марта я водеше на езерото и двете си правеха пикници на каменистия плаж - похапваха месен пай, сандвичи и парчета плодов кейк, носеха си и термос с горещ чай.

Кали мразеше да стои на закрито при дъжд, но когато през зимата ги засипваше снегът, бе като в приказка - бой със снежни топки, правене на снежни човеци и спускане с шейни по стръмния склон. Понякога помагаше в голямата кухня с нани и прислужницата, Ефи Дръмонд, която знаеше цял куп истории за водни духове и страшни призраци в мъглата. На Кали й позволяваха да оближе купата за печене и да си отреже парче от тестените сладкиши или пък да рисува с цветни моливи в книжките за оцветяване. Но днес трябваше да затвори очи и да се преструва, че спи, така че Марта да напусне детската стая на тавана - със зарешетени прозорци и оградена с предпазна месингова решетка камина на въглища - и да остави мистър Дапъл, кончето люлка, да пази вратата, която винаги бе открехната, в случай че Кали се уплаши от нещо през нощта.

Кали обичаше спалнята си с месинговия креват и завивката в стил „пачуърк“. Имаше своя собствена тоалетка с чекмеджета, ароматизирани с клончета от лавандула, в които роклите й бяха подредени върху хартиени листове. През повечето време носеше зелената си училищна униформа - престилка без ръкави и риза със златисти ивици - заедно със зелена жилетка, украсена в златисто, дебели зелени три четвърти чорапи (много я сърбеше от тях) и голяма зелена филцова шапка с панделката на училището. Нямаше търпение да се преоблече отново в килта си, ръчно изработен от вълнения кариран плат на нейния клан, клана Рос - червен със зелено и синьо каре. Леля Фий й бе казала, че второто й име е Рослин, така че може да носи носията на клана. Бе направена от майсторите производители на килтове Лоури в Глазгоу.

Само ако можеше винаги да е с килта и пуловера си... Тогава щеше да се състезава с близнаците като момче, а не като някоя лигла, задушаваща се в роклята с набори, с бели чорапи и сандали, които трябваше да слага задължително в неделя. Молеше да я подстрижат късо като леля Фий, но Марта каза, че не бива да си реже косата, преди да е навършила дванадесет години. Било на лош късмет, предупреждаваше я тя, докато всяка сутрин, преди училище, сплиташе гъстата коса на Кали.

Каролайн се сгуши под завивката, без изобщо да й се спи. За последен път бе видяла леля Фий по Великден, когато събираха яйцата, и с нея бе дошла и приятелката й леля Кити. Тя бе медицинска сестра в голяма болница и бе доста строга. Марта беше толкова развълнувана от идването й. Бащата на леля Кити, преподобният мистър Фарел, бе спасил семейството й по време на войната и им бе дал жилище. Гостенката щеше да донесе новини за семейството на Марта. Сестрите и родителите на Марта се бяха върнали в Белгия, в един град, наречен Брюж, където бяха учители, но един от братята й бе заминал за Канада. Кали не можеше да понесе мисълта, че един ден Марта може да ги напусне и да се събере със семейството си, особено ако е преди рождения й ден... Дали онзи стар мъж в коридора наистина й бе донесъл подарък? Протегна ръка за малкото си коте играчка, Смоуки, затвори плътно очи и си затананика любимата белгийска приспивна песен: Slaap, kindje, slaap. Daar Buiten Loopt EEN Schaap...7

2 Известна марка мармалади. Според популярна версия в края на XVIII век шотландски търговец от град Дънди внесъл от Севиля голямо количество портокали, които обаче се оказали твърде горчиви. Съпругата му ги сварила със захар и така се появил мармаладът в сегашния му вид. - б. пр.

3 Пуловери, наречени по името на шотландския остров, с който се свързва тази техника, характерна със съчетаването на много цветове. - б. пр.

4 Период, в който се провеждат балове и официални събития. - б. пр.

5 Песен за старата любов и старото приятелство, написана от Робърт Бърнс през 1788 г Буквално фразата се превежда от стар шотландски диалект като „старите, миналите времена“. Пее се като коледна песен. - б. пр.

6 Галено обръщение за бавачка. - б. пр.

7 „Спи, бебе, спи. Навън се разхожда овца...“ (белгийски ез.) - б. р.

2

Фийби Фей се загледа през прозореца на файтона, докато пейзажът навън се променяше: от тунелите и задимените тъмни кътчета на гара Бюканън към построените от пясъчник жилищни сгради и големите корабостроителни кранове на река Клайд, после на север до разлистените крайградски градини на Биърсден и Милнгейви, а след това към тресавищата и високите голи склонове на Кемпси. Никога не се уморяваше от последната част на пътуването си, защото знаеше, че Нан, Ефи и Марта ще я посрещнат топло. Там щеше да я чака на гарата и Фийби имаше изненада за него. Беше поръчала нов автомобил от един гараж в Глазгоу, който щеше да бъде доставен утре, а Там скоро щеше да се научи да го кара; можеха да го държат в конюшните.

Винаги й беше трудно да напуска Лондон, с целия блясък на живота и многобройните ангажименти там, но сега в Далраднор Лодж имаше телефон и тя можеше да следи обявите за нови прослушвания. Сезонът бе спокоен, всички бяха извън града - на лов или заради училищната ваканция. Но шотландската учебна година имаше различни срокове от английската, с прекъсвания през септември, така че тя щеше да оползотвори максимално посещението си и да помогне на жените от домакинството в грижите им за Каролайн. Пикници, излети, лакомства - няколко дни щеше да я поглези. Все пак бе рожденият й ден. Бяха минали месеци от великденското й посещение и тя се чудеше дали детето е пораснало, дали дрехите, които й бе купила, щяха да й станат. Искаше й се да дойде по-рано, но пиесата вървеше добре - да не повярваш, а след това остана на прослушване за нов филм, макар че от това не излезе нищо.

Гледаше през прозореца на влака, докато хълмовете ставаха по-стръмни, а пейзажът - по-суров, и усети завръщането на възбудата, на тревожността, както и на чувството на вина, което винаги изпитваше, когато се завръщаше в Далраднор. Спомни си първото си посещение тук, когато все още бе зашеметена от смъртта на Артър и от прочитането на завещанието, с което той й оставяше тази къща. По време на дългия път на север с Марта и бебето се бе чувствала като изгнаник. Но когато отвори големите порти от ковано желязо и видя хубавата, осветена от звездна светлина къща, веднага разбра, че е намерила своето убежище. Лампите бяха запалени и вратата се отвори рязко.

Икономката ги посрещна с изненада.

- Ужасихме се, когато научихме за смъртта на капитана. Е, кой е това? - погледна тя повитото в дебело одеяло бебе, чието личице се подаваше от завивката. - Не знаех, че ще имаме мъниче.

След това дойде голямата лъжа.

- Това е моята племенница, Каролайн. Родителите й загинаха в катастрофа. Аз съм единствената й роднина. А това е нейната бавачка - добави Фийби и посочи Марта.

Бе живяла с тази лъжа в продължение на години, но все още не й беше лесно. Това, което детето не знаеше, не можеше да го нарани. Беше по-добре, отколкото да го наричат „копеле“. Измамата бе дала възможност на Фийби да продължи със своята дейност през войната. Смело решение, но какво друго можеше да направи, за да защити и двете?

Това бе домът на Каролайн. Не й беше лесно да вземе решението да остави момичето тук с Марта, нито пък да го изпълни, но то си имаше своите предимства. Къщата се намираше на открито, сред просторен пейзаж с великолепна гледка. Селото бе на по-малко от километър надолу по пътя. Имаше тенис корт и достатъчно свободно пространство, за да се скита едно дете на воля, но и в безопасност. Въздухът бе чист.

Първата година Фий също бе останала, за да се възстанови от смъртта на годеника си Артър - смърт, която сега й се струваше далечна като сън. Далеч от любопитни очи, тя се привърза към персонала на къщата, към хората от селото, които се възхищаваха на рода Сетън-Рос и бяха толкова мили с нея, когато научиха, че е годеница на Артър и е получила телеграмата за смъртта му само няколко дни преди сватбата им.

След това светлината на прожекторите и блясъкът на сцената отново привлякоха на юг бившето „весело момиче“8, изявявало се някога на сцената на театър „Гейети“. Всичко започна, когато гостува в „Ърскин Хаус“, величествено имение, превърнато в болница на река Клайд, специализиран център за войници и моряци инвалиди. Фийби забавляваше момчетата в голямата зала с песни от някогашните си представления, пиеше чай с тях на терасата, докато гледаше как големите кораби бавно плават по реката. Понякога вземаше Каролайн да ги развеселява, но детето се плашеше от обезобразените мъже. После дойде обаждането от Юношеската християнска асоциация с предложение Фийби да се включи в концертната им обиколка из страната и тя разбра, че дългът й е да бъде с тях, а не да седи безучастно в къща, пълна с жени. Трудно бе да тръгне, но когато Каролайн почти не забеляза отсъствието й, защото бе по-скоро привързана към Марта, разбра, че е постъпила правилно.

Укориха Фийби за първи път, и то доста сурово, едва когато старата й приятелка Кити се завърна болна от дизентерия в родината от Солун^9, и тя я доведе в Далраднор, за да се възстанови.

- Какво, за бога, си мислиш, че правиш, като си зарязала това дете тук, в пустошта?

- Всички смятат, че съм й леля, а не майка - призна Фийби и Кити я погледна с ужас. -Така е по-добре - продължи, като се надяваше, че приятелката й ще разбере нейните мотиви.

- По-добре за кого? Лъжа като тази е много опасна - отсече Кити. - Проблемът с теб е, че винаги си искала да пърхаш като пеперудка от цвят на цвят, Фийби. Тя е твоя дъщеря - как ти е хрумнало да я излъжеш така?

- Прекалено малка е, за да й разкрия истината. Ще й обясня всичко, когато порасне. Виждаш колко е щастлива тук. Това е прекрасно място за отглеждане на дете.

- И двете ще си платите за това един ден - каза Кити с острота, която засегна Фийби. -Виждам колко е красиво тук, хората от домакинството са мили и Кали е щастлива, но всичко се основава на лъжи. О, внимавай. Още не е прекалено късно, за да поправиш грешката си.

Колкото и да уважаваше честността на приятелките си, Фийби не беше готова да се вслуша в техните предупреждения. Те просто не разбираха. Клетата Кити бе вързана с грижата за застаряващите си родители и се опитваше да се приспособи към живота в една лондонска болница, след като се бе освободила от шотландските Дамски болници. Мейси Гибънс, другата й приятелка и съквартирантка от онези шеметни театрални години, изненада всички, като напусна сцената, за да основе школа за танци и драматургично изкуство в Кенсингтън заедно с Били Демейн, нейния театрален партньор. Всички те бяха присъствали на раждането на Каролайн и пазеха тайната на Фийби, но никой не одобряваше решението й.

Фийби не беше казала на Кити, че след като научи за смъртта на Артър, Били предложи да се ожени за нея, за да даде името си на бебето. Това щеше да е по-лошо от решението, което бе намерила. Били беше скъп приятел, но не ставаше за съпруг. Тя знаеше, че той е великодушен и щедър човек, който също така се грижи и за репутацията си. Като женен мъж щеше да се спаси от клюките, макар всички в театралния свят да знаеха за неговите наклонности. Бракът им щеше да е фарс.

Мейси обожаваше бебето Каролайн.

- Ще пропуснеш цялото й детство - предупреди тя Фийби. - Ако имах малко момиченце, не бих я оставила с непознати. Такава късметлийка си, че я имаш.

Фийби не се чувстваше късметлийка - от време на време ужасно й тежеше да носи отговорност за всичко. Тя трябваше да бъде и баща, и майка на детето, трябваше да се грижи за получаването на доходите от акциите и фондовете, да ръководи домакинството на Далраднор от разстояние, да гарантира за плащането на сметките и поемането на разходите, като същевременно организираше собствената си кариера така, че да е в синхрон с всичко останало. Като леля можеше да влиза и излиза от живота на Далраднор, без да предизвиква неудобни въпроси.

Тя обичаше Каролайн. Нямаше търпение да види малкото момиче и то да се хвърли в обятията й с викове: „Лельо Фий, лельо Фий, ти наистина дойде!“ Завърташе я край себе си, докато и двете се замайваха и падаха на тревата. Но винаги, скрит в потайно ъгълче на съзнанието й, лежеше страхът от истината, която щеше да избухне някой ден, и съжалението, че Артър Сетън-Рос така и не видя малката си дъщеричка. Ако Фийби разкриеше истината, на Каролайн щяха да лепнат етикет „незаконна дъщеря на неомъжена майка“. Вкарваха жените в лудници и в приюти за бедни и за по-дребни неща.

Изпитваше вина и задето не бе споделила тайната със собствения си баща, преди той да умре внезапно от белодробно усложнение по време на испанската грипна епидемия^10. Не говореше изобщо за скромния си произход от Лийдс. Бе използвала ненавременната злополука с брат си Джо, за да даде на Каролайн родители. Другият й брат, Тед, който бе женен, бе изчезнал и тя не се бе чувала с него от години. Имаше толкова много тайни за пазене и Фийби се срамуваше от това, но така бе по-добре. Не беше нужно да рискува обществото да я укорява.

Сега бе напълнила багажника на колата с изненади - чудесен нов тоалет за Марта, кошница с екзотични плодове за кухнята, а за рождения ден на Каролайн бе измислила идеалния подарък. Докато Там я возеше бавно по алеята с липите към обръщалото за коли пред входната врата, тя вдигна поглед към старото имение и се възхити на стъпаловидните му фронтони и капандурите от червен пясъчник; на френските прозорци, водещи към каменната тераса, от която се слизаше към безупречните морави и тенис корта. Всеки път, когато се завръщаше, мислеше как Артър се е прибирал тук през лятото, горящ от нетърпение да яхне коня си, да отиде на риболов или на пикник край езерото. „Доведох бебето ти на мястото, където си бил най-щастлив, каза му тя в мислите си. Знам, че тя ще има дълбоки корени тук. Надявам се, че ако не за друго, поне за това се гордееш с мен.“ Но дали Артър би го одобрил? Никога нямаше да разбере. Последното му желание, за голям ужас на семейството му, е било да им даде тази къща.

- Малката е будна, не си е легнала, чака ви - каза Нан с усмивка. - А днес имахте и посетител, сър Лайънел Сетън-Рос. Отби се да почете годишнината от смъртта на сина си и да погледа военния мемориал на площада. По негово желание изписаха там и името на сина му.

Фийби изпита лека тревога от тази новина. Дали бе дошъл да види и внучката си?

- Нейно благородие беше ли благоволила да си е вкъщи? - попита тя шеговито и с възможно най-спокоен тон.

- О, да, подскачаше наоколо и за малко да събори нашия посетител. Той беше доста впечатлен от нея и обеща да й изпрати подарък за рождения ден.

- Това няма да е необходимо. Надявам се да се е държала добре.

Фийби не искаше посещението на сър Лайънел да развали тържеството, нито пък идването на дъщеря му, Верити, която гледаше отвисоко Фийби и бърчеше дългия си нос, сякаш тя миришеше лошо. Семейството бе шокирано от признанието на сина си, че има дете, което трябва да бъде осигурено. Верити бе напуснала възмутено кабинета на адвоката при тази новина. Сър Лайънел бе единственият, който прояви по-добро отношение към Фийби. Сега бе дошъл да я види.

- Всичко уредено ли е за утре? Предполагам, че сте поканили близнаците Леърд? -въздъхна тя. - Бих предпочела да я имам само за себе си, да не я деля с никого, като изключим Флора от училището.

- Ще бъдат само момчетата. Тя се скара с момичето. Погрижих се Марта да изглади роклята й, иначе това малко дяволче отново ще облече своя килт, а той целият е покрит с кал.

Фийби се изкачи по стълбите към втория етаж до детската спалня, към която имаше преходна дневна. Каролайн седеше до огъня.

- Закъсня. Аз те чаках и чаках...

- Съжалявам. Ела и ми дай една голяма прегръдка. Нека да погледна колко си пораснала.

Каролайн скочи и застана до вратата. Марта намери линия и я постави над главата й, след което отбеляза мястото.

- Почти три сантиметра, откакто мис Фийби беше тук миналия път. Мисля, че ще бъде висока като вас. Майка й беше ли висока?

По правило в присъствието на Каролайн никога не споменаваха покойния брат на Фийби -Джо, който бе загинал на пътя по време на затъмнение, при едно от въздушните нападения, нито годеницата му Берил Пул. Беше логично да обяви тях за покойните родители на Каролайн. Те бяха семейство, в края на краищата. Нямаше фалшиви фотографии - Фий бе сложила някакви граници, но Марта споменаваше от време на време някои неща. Едно момиче трябва да познава майка си, бе намекнала веднъж. Но тази вечер Фийби не й обърна внимание, не желаеше повече лъжи.

- Височината й, очевидно, е наследена от моето семейство. Хайде, нека да ти прочета приказка.

- Ще ми разкажеш ли приказката за тъмнокосата Кари и за русокосата Кари? Почти мога да я разказвам сама на езика на Марта.

- Тази не я знам, но ще намеря друга.

Фийби се обърна към рафта с книги. Не й харесваше, че Марта и Каролайн споделят един език, но какво бе очаквала да стане, след като бе наела чужденка за бавачка?

- Не, аз искам тази.

- Добре, къде е тя? - примири се Фий. Беше изнервена и вече изпитваше остър глад.

- Опасявам се, че е само в главата ми - отговори Марта. - Моята майка ми я разказваше. Това е известна народна приказка в нашата страна. Мога да я разкажа аз, ако искате.

Фийби бе разочарована, че нищо не е такова, каквото се бе надявала. Разбута огъня, нямаше настроение. Новината за посещението на сър Лайънел я бе разтърсила. Дали и сестрата на Артър, Верити, също бе в селото? А ако и двамата се появяха утре? Сега Марта бе в центъра на вниманието, разказваше някаква приказка за две малки момичета, сестри, носещи същото име като Каролайн. Едната Кари бе руса и красива, а тъмнокосата сестра бе грозна и с толкова много белези от шарка, че мащехата им искаше да попари с вода хубавицата, за да я направи да прилича на по-грозната, която й бе любимка. Сестрите побягнаха към езерото и се качиха на гърба на един лебед, но бяха твърде тежки за него. Той помоли едната от тях да скочи във водата и грозната сестра сама реши да се удави.

Хубавицата остана да плаче за сестра си на брега, но след това тъмнокосото момиче се появи невредимо от водата, без белези и също толкова красиво. Когато мащехата ги откри, тя се разкая за действията си и всички заживяха щастливо...

- Тя жертва своя живот заради сестра си и като награда стана толкова красива отвън, колкото винаги е била отвътре - прошепна Марта, видяла, че Каролайн е заспала дълбоко. -Винаги това, което е отвътре, е от значение, нали?

- Разбира се - каза Фийби, чувствайки се странно предизвикана от тази белгийска народна приказка. Като кое момиче беше тя отвътре, тъмнокосото или русокосото?

Наблюдаваше как Марта слага детето в леглото и гаси лампата.

- Обича завесите да са дръпнати и вратата - отворена, за да вижда хълмовете сутрин -усмихна се бавачката, докато подреждаше дрехите на момичето и вдигаше играчките й от пода.

Фийби погледна встрани, осъзнала, че не би се сетила да го направи. Имаше толкова много неща, които не знаеше за всекидневните ритуали на Каролайн. Очите й се насълзиха, но не беше сигурна дали това бяха сълзи на вина, на срам, на любов или на смущение. Може би бяха всички тези чувства накуп и те я натъжаваха...

Пътуването до Глазгоу на следващия ден беше голям успех. Взеха влака - първа класа - до града и отидоха в чайната на мис Кранстън на Сошихол стрийт, за да похапнат супа и торта. Фийби обичаше да се хранят тук, сред изумителния интериор, столовете с високи облегалки, прекрасните стенописи и фантастичните прибори за хранене. Сервитьорките носеха еднакви униформи. Приличаше на театрална постановка. Неърн и Нивън Леърд не ги свърташе на едно място, но не успяха да разлеят нищо, а след това за награда Марта поведе всички към жълто-зеления трамвай. Отидоха до Горичката с фосилите, за да се възхитят на каменните дървета, после се върнаха в града на Алгил Аркейд, в бижутерията на Хендерсън, за да изберат подарък за Каролайн - хубав златен часовник с бяла кожена каишка.

- Но аз още не познавам часа, лельо Фий... Може ли да си избера гривна?

- Скоро ще се научиш - настоя Фийби, надявайки се, че Кали ще хареса скъпия подарък.

След това отидоха във филмовата къща, седнаха на една маса и изгледаха най-новия филм на Чарли Чаплин, пиха чай и хапнаха сладолед. Чаплин наистина беше добър актьор, а лицето му изглеждаше толкова тъжно, че Каролайн, седнала до Марта, от вълнение бе стиснала здраво ръката й. Фийби изведнъж изпита ревност заради близостта им.

Когато групата се върна в Далраднор, Фийби се вцепени при вида на голямата кола пред входната врата. Не беше тази, която бе поръчала от гаража, но въпреки това я позна. Двете момчета се спуснаха да разгледат лъскавото черно чудовище и шофьорът предложи да ги разходи по алеята, когато приключат с огледа. Каролайн искаше да отиде с тях, но Марта я избута в коридора.

- Време е за чай. Имаме посетител.

Фийби си пое дъх, за да се успокои, и се запита защо сър Лайънел е дошъл отново.

Нани Айбел се засуети оживено около тях.

- Чаят е сервиран в трапезарията. Иди и си измий ръцете, млада госпожице, и ела да поздравиш госта си.

Фийби влезе, като се молеше да е сам, и - слава богу - той наистина беше. Истинско облекчение. Лайънел винаги бе показвал, че изпитва съчувствие към нея, а и наближаваше не само рожденият ден на Каролайн, но и годишнината от смъртта на Артър. Защо да не потърси и той утеха във факта, че детето все повече и повече заприличва на баща си?

- Сър Лайънел, колко хубаво, че се отбихте отново. Съжалявам, че сме се разминали вчера. Както виждате, имахме тежък ден в града, но останете за рязането на тортата на Каролайн. Каролайн, тук е сър Лайънел, дошъл е да те види отново. Не е ли мило?

- Донесохте ли го? - Момичето направи реверанс и се усмихна.

- Какво да съм донесъл, млада госпожице? - попита той с престорена изненада.

- Днес е моят рожден ден - каза тя гордо. - Вече съм на седем.

- Точно така. Затова реших, че е по-добре да ти донеса нещо.

- Къде, къде е... - Малката се защура из стаята в търсене на кутията. - Аз имам часовник. Леля Фий ми го подари... Избрах го в магазина.

Тя протегна ръка, за да може възрастният човек да му се възхити.

- О, това е прекрасен часовник. Сега, къде ли сложих пищялката... - подразни я той, забелязал нетърпението й. - О, в онази кошница, май... - Посочи към една плетена кошница зад коженото кресло до прозореца. - Ще я отвориш ли вместо мен?

Каролайн се втурна към кошницата и я отвори с писък.

- О, вижте! Марта, лельо Фий! Вижте, вижте, елате и вижте! - Кали повдигна малко космато създание - спящо кученце само на няколко месеца. - За мен ли е?

Сър Лайънел беше въплъщение на пълното задоволство, когато кимна.

- Трябва да се грижиш за него, да го водиш на дълги разходки и да го научиш как да се държи. Казва се Кълен, герой на клановете. Териер е, така че няма да порасне много голям, но ще бъде много игрив. Мисля, че на седем години си достатъчно зряла, за да знаеш, че не е играчка, а истинско живо същество. Нали така, мис Фей?

- Наричайте ме Фийби, моля - промърмори тя с ясното съзнание, че искат одобрението й постфактум. Умният старец бе спечелил сърцето на момичето с този подарък, така подходящ за самичко дете. Той бе направил всичко както трябва, а тя - не. Кой ще хареса часовник, когато му се ще да има гривна? И когато всъщност може да има кученце като приятел и другар в игрите? Защо на нея не й бе хрумнало?

„Ти не познаваш собствената си дъщеря, затова си в периферията на нейния свят тук. Ти си просто лелята, която се отбива понякога и после отново изчезва. Защо се оплакваш? Сама направи този избор. Сега трябва да си платиш. Усмихни се и приеми последствията. Това е специалният ден на Каролайн, а не твоят.“

Преминаха в осветената от свещи трапезария. Имаше красива торта с глазура и със седем свещички на нея. Каролайн седеше вглъбена, вкопчила се в новия си приятел - приятел до живот.

За Фийби денят бе съсипан. Чувстваше се като дете, долепило носа си до прозореца, загледано през стъклото в нещо, от което вече не е част. Пое си дълбоко въздух и седна: време беше да изиграе ролята си на домакиня, време беше да нарисува усмивка на лицето си.

- Не е ли прекрасно, че сме се събрали всички заедно? Какъв прекрасен край на деня...

8 „Веселите момичета“ (Gaiety Girls') - актриси и певици, участвали в музикални комедии в театър „Гейети“ по време на Едуардовата епоха, края на Х1Х и началото на ХХ в. Танцуващите и пеещи момичета били образец на женственост и много популярни. Голяма част от тях били ухажвани от аристократи и дори се женели за тях. - б. пр.

9 През Първата световна война край Солун се провежда прочута британска военна кампания. - б. пр.

10 Испанският грип - пандемия, продължила от януари 1918 г. до декември 1920 г. Данните за смъртността варират от 50 до 130 милиона жертви. - б. пр.

3

Кали нямаше търпение да започне лятната ваканция, въпреки че тя щеше да бъде и време на тъжни сбогувания. Семейство Леърд се местеше в по-голяма ферма в Бордърс, а Марта щеше да посети семейството си в Белгия през лятото. Кали щеше да прекара цялото време с леля Фий и да пътува с нея и с приятелите й до Южна Франция. Щяха да преминат през Ламанша до Булон, за да разгледат Париж, а след това щяха да вземат влак чак до място, наречено Ница, на Средиземно море. Мисис Айбел шиеше по цял ден памучни рокли и шапки и слагаше чернодробни соли^11 в куфара й за всеки случай, ако чуждестранната храна не й се отразеше добре. Марта я придружи във влака до Лондон, за да я предаде на леля Фий, след което щеше да вземе параход до Остенде. Бяха изучили маршрута на пътуванията на картата на стената в детската стая, докато се подготвяха. Марта говореше добре френски и бе накарала Кали да упражни някои фрази от речника.

Бавачката беше приготвила куфара си, но не говореше много. Бяха получили писмо с всички указания от леля Фий, но когато го прочете, Марта се разплака и се загледа през прозореца, докато държеше новата си пола, която бе подкъсила според модата, за да разкрива стройните й крака. Косата й беше подстригана и Кали смяташе, че така изглежда много красива.

- Лошо ли ти е? - втурна се към нея Кали и я прегърна.

- Не... просто ми е тъжно.

- Защо?

- Понякога нещата просто свършват... Но аз се държа глупаво. Хайде, нека да видим кои книги да сложим в багажа ти.

Кали се зачуди дали Марта не си е намерила приятел, който ще я отведе далеч от Далраднор.

Там и нани трябваше да поемат разходките на Кълен, защото тя не можеше да го вземе със себе си в морето. Кали знаеше, че той ужасно ще й липсва. Може би сър Лайънел щеше да се отбие по време на годишната си почивка, за да провери дали тя се грижи добре за кученцето. Той никога не водеше жена си или дъщеря си и това разстройваше мисис Айбел. „Това е толкова жалко и странно... те са само на осем километра оттук, в Балфур, а така и не се отбиха през всичките години... само ги чакам...“

Кали харесваше стария джентълмен. Той й носеше комикси за четене и бонбони във фуния, на дъното на която винаги имаше скрита половин крона за нея - да си я похарчи за каквото си иска. Винаги изглеждаше тъжен, когато се разделяха.

След като и близнаците се местеха, с кого щеше да си играе Кали, когато се върне? Тя винаги се караше с момичетата, които й се подиграваха, че е „сирачето Ани“12. Тя не беше виновна, че няма братя или сестри, или родители. Много момичета в училище бяха загубили бащите си в Голямата война^13. Леля Фий бе загубила годеника си и държеше в спалнята си негова снимка, сложена в сребърна рамка. Беше син на сър Лайънел, името му бе изписано и на военния мемориал. Леля Фий винаги се натъжаваше, когато гледаше снимката му.

Най-после дойде денят за пътуването с влак до Лондон. Беше горещо и прашно, докато стигнат с кола до централната гара на Глазгоу, но тя обичаше суматохата на мъкнещите куфари носачи, на тълпата изпращачи, които махаха с кърпички на пътниците от перона, и голямата сергия за вестници, откъдето купиха „Вестник за момичета“ и шоколад „Фрайс файв бойс“ за пътуването^14.

Толкова много неща се виждаха през прозореца на влака, докато той поемаше на юг. В Карлайл Марта извади сандвичи и термос, докато играеха на бесеница и на морски шах. След това в Ланкастър взе плетивото си и накара Кали да почете от книгата си и да се опита да подремне. На всяка гара Кали питаше дали са стигнали. Марта се засмиваше и казваше: „Бъди търпелива.“ После си поговориха малко на фламандски, просто за забавление, но скоро Марта стана сериозна.

- Никога не го забравяй, нека бъде твоят таен език. Никой друг няма да те разбере. Това може да бъде много забавно някой ден.

Кали се усмихна и кимна. Тя разбираше много добре Марта дори когато й говореше бързо.

Изведнъж зелените поля бяха заменени от тухлени къщи и фабрики, от комини и тунели и те най-сетне навлязоха в гара Юстън. В края на перона ги чакаше леля Фий и махаше с ръка. Изглеждаше доста по-различно от последния път, когато Кали я бе виждала - с трайно накъдрена коса и малка барета, килната на една страна. Носеше къса памучна рокля тип туника, която й стигаше само до коляното, копринени чорапи и обувки с високи токчета и каишки.

- Виж се само, приличаш на варен омар в този килт. Не можа ли да я облечеш в нещо по-леко? - тросна се тя на Марта.

- Беше студено, когато тръгнахме, а и по-добре да запази новите си дрехи за почивката -каза Марта и я изгледа сърдито.

- Предполагам, че е така. Хайде, ще вземем такси.

Фий се обърна към Марта.

- В колко часа е параходът ти? Може да се разделим и тук. Аз ще поема нещата. Може би ще искаш да се освежиш.

Кали се почувства като пакет, който предават от едни ръце на други.

- Не може ли Марта да дойде с нас? - попита тя, но Фий не й обърна внимание.

- По-добре да се разделим сега. Имам купища неща да свърша преди отпътуването ни утре. Е, Марта, пожелавам ти чудесна почивка... и безопасно пътуване. О, Кити каза да предадеш поздрави на всички от семейството си; надява се, че вече са се установили добре отново в родината - добави тя.

Марта се наведе да целуне Кали.

- Бъди добро момиче и се забавлявай. Ще ми липсваш.

Гласът й трепереше.

- Ние ще се отбием при теб на връщане, нали? - Кали се обърна въпросително към Фий, когато забеляза колко разстроена е Марта.

- Разбира се, ако има време. Сигурна съм, че ще успеем да я посетим.

- Иска ми се да дойдеш с нас. - Кали се притисна плътно в Марта. Тя беше най-важният човек в живота й, нейна единствена опора и денем, и нощем. - Не искам да отивам - каза й тя на фламандски, а Марта й прошепна в ухото: - Не се притеснявай... винаги ще бъда тук за теб, ще те чакам.

- Да не вдигаме много шум - прекъсна ги Фий. - Марта има свой собствен живот. Тя не иска да правиш сцени пред хората. Ще я видиш отново...

Кали маха ли, маха, докато Фийби я влачеше напред и Марта изчезваше сред тълпата. Изведнъж се озоваха под ярка слънчева светлина и сред оживен трафик, свирещи клаксони, товарни коли, автобуси, леки автомобили. Беше като Глазгоу, но три пъти по-шумно, с вървящи забързано хора по тротоарите. Откъде идваха всички те?

Седнала в таксито, сякаш бе в балон, Кали се загледа в извисяващите се над нея сгради и в хората, които се взираха навън през прозорците на автобусите. Почувства се много малка сред цялото това оживление и суматоха.

Леля Фий обаче се облегна назад, вече изглеждаше по-спокойна.

- Вълнуваш ли се? - усмихна се тя.

- Малко - отвърна смутено Кали. - Ти къде живееш?

- В апартамент на Мерилбоун Хай стрийт. Ще ти хареса. Обзаведох стаята ти по последна мода. Утре ще станем рано, за да тръгнем за Дувър и да хванем ферибота. Ще отплаваме за Франция точно както направих аз, когато тръгнах да обикалям бойното поле и да изнасям концерти с оркестъра.

- Но френският ми не е много добър - каза Кали.

- Знаеш повече от мен, а и всички говорят английски. Искам да ти покажа множество прекрасни места. Ще си прекараме чудесно заедно. Това ще бъде специално пътуване, което ще запомним.

Кали не каза нищо, но й се прииска да си е у дома, край езерото, и да мята пръчки на Кълен. Би трябвало да се чувства развълнувана, но не беше така. Вместо това имаше едно неприятно усещане в стомаха, предчувствие, че вече никога нищо няма да е както преди.

11 Соли със слабителен и антиациден ефект. - б. р.

12 Има се предвид героинята на романа „Анн от „Зелените покриви“ от канадската писателка Луси Монтгомъри. - б. пр.

13 Така са наричали Първата световна война преди избухването на Втората световна война. - б. пр.

14 Girl’s Own - британски вестник с литературен подлистник за момичета и млади жени, излизал в периода 1880-1956 г; Fry’s Five Boys - някога най-популярният млечен шоколад в света; продавал се от 1902 до 1976 г. - б. пр.

4

Фийби не можеше да заспи. Отговорността да осигури на Каролайн прекрасна почивка й тежеше като непосилен товар на плещите. Навън беше горещо и шумно. Почувства се зле, че е изтъкнала как изглежда момиченцето в онзи жалък килт и с пуловера, като сива мишка, дошла в големия град. Но вече всичко щеше да се промени, след като Марта не стоеше на пътя й. През следващите четири седмици двете с Кали щяха да имат време да се опознаят много по-добре.

Всичко бе планирано: подходящи дрехи за плажа и за слънцето, разходки и празненства край басейна с приятелите на Мейси. Дори и Били щеше да се отбие с последното си протеже, а той винаги беше добър с децата. Каролайн щеше да разцъфти на слънцето, да се отърве от бледото си лице. Времето й щеше да бъде запълнено с посещения на замъци и катедрали, на лозя и градини. Фийби вече имаше планове и за образованието й.

Академията на мис Камерън беше подходяща за ранните години, но сега детето се нуждаеше от по-сериозна институция, от добър пансион, от място, на което да се запознае с подходящия тип момичета, да получи добра подготовка за основните неща, преди да я прати да завърши в чужбина. Тя трябваше да получи всяка възможност да заеме полагащото й се място в обществото и в крайна сметка да сключи подходящ брак, без да бъде възпрепятствана от срамните обстоятелства около раждането си. Все още нямаше причина да се разкрива истинската й самоличност.

Лайънел Сетън-Рос спазваше своята част от сделката. Неговите съветници продължаваха да осигуряват финансово годеницата на Артър и тяхната дъщеря. Фийби не бе докоснала и пени от доходите, идващи от имотите на Артър; къщата в Шотландия беше единственият подарък, който бе приела. Всичко трябваше да отиде за Каролайн. Фийби се издържаше в Лондон с работата си в театъра.

Времената бяха различни за бившето „весело момиче“. Тя все още бе млада, но сега имаше нови, по-модерни хубави момичета, а и тя имаше твърде много извивки, за да бъде модел. Актьорският й апогей бе преминал, но Фийби бе намерила своята ниша и имаше роли, в които се изявяваше чудесно: камериерки и матрони със северняшки акцент. Умееше да разсмива хората с простичкото си йоркширско говорене, а и се очертаваха някои филмови участия. Имаше агент, който се грижеше да не забравят името й. Не за това бе мечтала Фийби Фей, но музикалният комедиен театър отдавна бе умрял. Новите роли й плащаха наема и сметките и й осигуряваха хубави дрехи и работа, когато толкова много хора бяха безработни и гладни. Бе изминала дълъг път от скромния Лийдс. Външният вид, гласът и сценичното й присъствие бяха далеч от блясъка на ранните й години, когато бе привлякла вниманието на великия импресарио Джордж Едуардс. Беше се отървала от грубия акцент, който имаше, когато за пръв път пристигна на гара Кингс Крос, но сега го използваше отново, за да си осигури филмови роли.

Ако се озовеше в принудителна „почивка“ от работа, помагаше на Мейси Гибънс в училището й по актьорско майсторство и пеене - предимно със сценично изразяване и лирическа интерпретация. Радваше се, че Каролайн не бе показала никакъв интерес към театъра. За нея всичко бе кучета, понита, ожулени колена и други провинциални занимания. Дъщеря й бе орисана за по-добро и първата стъпка в по-нататъшното й образование бе да я запознае с вкусовете на континенталната кухня и с изтънчените обичаи на европейците.

Фийби се усмихна, замислена за това как на единадесет години живееше в къща близнак в Хънслет, влачеше по прослушвания торбата си с музикални и танцови принадлежности и печелеше шилинг за всяко изпълнение, без дори да подозира за привилегирования свят, в който нейната собствена дъщеря растеше сега.

Никой не можеше да каже, че не се опитва да й даде най-доброто от всичко в живота.

- Дела, а не думи - въздъхна тя, като се замисли за Емили Дейвисън^15, която се бе хвърлила в краката на коня на краля пред очите й, и за Артър с белия му цилиндър, дъвчещ пай през онзи ден в Дерби. Поне дъщеря му никога нямаше да се сблъска с глада и лишенията на Голямата световна война, която бе погубила живота на толкова много хора. След като войната свърши, се оказа, че не са останали мъже, за които да се омъжат Кити, Мейси или техните приятелки. „О, Артър, въздъхна тя, все още неспособна да заспи, макар да бе посред нощ. Защо трябва всички решения да бъдат моя отговорност? Защо трябваше да ме оставиш?“ Отпусна се назад и за пръв път от години си позволи да преживее отново всеки миг от онзи безценен уикенд, който прекараха заедно през 1916 година.

1916 година

Фийби чакаше да дойде нейният ред за излизане на сцената, знаеше, че Артър е дошъл да гледа представлението. След като завесата се спусна и аплодисментите утихнаха, тя се затича към съблекалнята, за да се преоблече в най-хубавия си тоалет - розовата кадифена пелерина, обточена с лебедов пух. Трябваше да изглежда идеално, но не прекалено театрално, за да не я разпознаят като едно от „веселите момичета“ по пощенските картички - просто момиче, излязло на разходка в града със своя приятел войник.

Той я чакаше пред сценичния вход, облечен в униформа.

- Нека да се поразходим, да подишаме малко свеж въздух - предложи тя.

Нощното небе бе покрито със звезди, вечерта бе мразовита и дъхът й излизаше като пара. Вървяха към Трафалгар скуеър, надолу по „Пикадили“ към „Сейнт Джеймс“, а след това той я поведе по Джермин стрийт, където бе запазил маса за късна вечеря в хотел „Кавендиш“.

Фийби бе идвала тук и преди на гости на собственичката мис Роуз Люис, която някога била приближена на стария крал и бе известна с добрата кухня, която предлагаше. Мистър Едуардс, Губернатора, бе представил някои от момичетата си от театъра и те бяха получили вечеря и шанса да забавляват войниците, излезли в отпуск. Нищо неуместно, разбира се, просто бяха добавили блясък и весел дух в салона.

- Имам постоянна резервация тук. Баща ми е приятел на мис Люис и тя винаги се грижи за нас, когато сме в града - усмихна се Артър. - Тук е по-уютно, отколкото в други ресторанти. Искам да не се чувстваме длъжни да се присъединим отново към тълпата.

Отведоха ги до тиха маса зад стена от красиви саксии в дългия, разделен с ламперия салон за хранене. Беше оживено, но Фийби не познаваше никого. Тя се успокои и внезапно изпита вълчи глад.

- Храната е изключителна. Мис Роуз контролира лично всичко. На горните етажи има около стотина стаи, като някои гости са постоянни. Тя е толкова мила с момчетата, които са преживели такива ужаси и са излезли в отпуск. Чух, че е намерила начин да кара богатите старци да плащат допълнително към сметките си, за да могат войниците да не плащат почти нищо... тук винаги се чувствам като у дома си. Но стига за мен - стисна той ръката й. -Мисля, че беше прекрасна тази вечер. Това е наистина добро представление, а този Лесли

Хенсън има такъв гръмък смях...16 Как си? Изглеждаш много по-добре, отколкото когато те видях за последен път във Франция. Отслабнала си доста.

- Препускахме от една болница в друга, от един лагер към следващия, за да изнасяме представления. Знаеш как е, понякога си твърде уморен дори за да ядеш. Когато се срещнахме в Кале, ти изглеждаше така, сякаш току-що излизаш от ада...

Тя не искаше да споменава войната, но той все още изглеждаше напрегнат.

- Опасявам се, че една седмица с родителите ми действа така. Човек не може да е спокоен с тях. Майка ми може да бъде много настоятелна. Не ме изпускаше от поглед и все настояваше онези глупави момичета да сядат до мен на масата за хранене.

- Тя е искала да си добре, да бъдеш в добра компания. - Фийби успя да измисли само това в отговор, въпреки че й прилоша при мисълта за подобно сватосване. - А сестра ти...?

- Верити дойде за един ден, подложи ме на разпит, като не спираше да говори за клетите момчета от Итън, които бяха отишли на фронта... Бедното момиче, скоро няма да останат много кандидати, подходящи за нея, ако войната продължи още дълго. Там е истинска касапница, а сега и с тези газови атаки... - Млъкна, после се овладя. - Без повече приказки за войната - искам само да те гледам в лицето и да забравя всички тези неща. Не мога да повярвам как съдбата ни събра отново. Така и не разбрах защо спряхме да се виждаме.

Фийби отпи от виното си.

- Стори ми се, че така е най-правилно, след като майка ти...

- Майка ми е говорила с теб? Кога? - Той се наведе напред и стисна още по-силно ръката й.

- В деня на надбягванията в Дерби, когато се срещнахме с тях за обяд. Тя каза, че ако нещата помежду ни станат сериозни, ще трябва да напуснеш гвардейците.

Артър стовари ядосано чашата си на масата.

- Как е посмяла да се намеси? Защо не ми каза тогава?

- Не можех, а после стана онзи ужасен инцидент с мис Дейвисън и състезателния кон. Не можех да мисля за нищо друго след това.

- Съжалявам. Цялото това време, което сме изгубили, всички писма, които можех да получа от теб... Щеше да бъде по-добре, ако бях напуснал и се бях присъединил към друг полк. След

Монс и Марна^17 не останаха почти никакви гвардейци - поклати глава Артър. - Майка ми живее в друг свят - свят, който никога вече няма да се върне. Тази кървава война обезкърви старата аристокрация. Ние изгубихме толкова много наследници и предавани през поколенията титли, толкова много стари съученици и добри войници от всички рангове. Виждала си къде свършват: в някоя прогнила палатка, където изкашлят вътрешностите си, или в хирургическото отделение, молещи се да бъдат освободени от болката. О, Фийби, липсваше ми толкова много! Опитах се да намеря други момичета, за да запълнят мястото ти, но не можах да те забравя, как ние...

Фийби усети, че ще се разплаче. Не искаше да прави сцени.

- Мисля, че ще припадна - прошепна тя. - Тук е много топло.

- Не се притеснявай, можем да отидем в апартамента ми и да вечеряме там, ако нямаш нищо против.

Тя кимна и той я поведе нагоре по стълбите и по скърцащия коридор към стаята на втория етаж. Имаше миг на колебание, когато ясно си даде сметка, че би било по-разумно да откаже и да поиска да й повика такси, но после отхвърли всяка предпазливост. Каквото имаше да става, да става. Те се нуждаеха да бъдат насаме. Тази вечер им бе необходима, не можеха да я отлагат повече.

Артър отвори вратата към доста просторна дневна със спортни плакати по стените и басмени завеси. Имаше ниша за трапезна маса и спалня, в която Фийби свали наметалото си. Спалнята бе осеяна с дрехите на Артър и миришеше на тютюн за лула и на „Хамам букет“ на „Пенхалигон“ - любим аромат на контетата, падащи си по момичетата от театъра и чакащи ги пред сценичния вход. Артър, също като нея, бе положил усилия за външния си вид.

Седнаха един до друг, докато сервираха вечерята им. Фийби отпи от шампанското. Не усети нищо друго освен мехурчетата в ноздрите си и почувства как напрежението помежду им нараства, затова, когато вратата след сервитьора се затвори, тя просто се хвърли в ръцете му и се разрида.

- Съжалявам, мислех, че е най-добре за теб да си тръгна.

Той докосна устните й с кутрето си и тя усети хладния допир на златния му пръстен по бузата си.

- Сега си тук, другото е без значение. Това е най-прекрасният миг от отпуската ми. Нямаш представа колко съм копнял за него. Минавах покрай театъра с надеждата, че ще се видим. Писах ти, но никога не ми отговори. Нека да не губим време в мисли какво е можело да бъде. Сега сме заедно и това е нашият момент.

Тя го целуна бавно, колебливо в началото, а след това дълго задържаният копнеж завладя и двамата. Сякаш приливна вълна ги погълна неудържимо, накара ги да се притиснат един в друг, да усетят допира на телата си през слоевете дрехи, чак до кожата, да изживеят в действителност всички фалшиви жестове, които Фийби познаваше така добре от сцената. Вечерята остана да изстива в чиниите им, когато те се вкопчиха един в друг и започнаха да разсъбличат нетърпеливо пластовете дрехи, за да се излегнат почти голи в леглото. Изучаваха се взаимно и се усмихваха към огромното, красящо стената огледало с позлатена рамка, а всяко тяхно движение бе засилено от гледката на реакцията на другия. Нежността бе последвана от страстен порив, който можеше да завърши само по един начин. Тя го прегърна, докато той проникваше в нея, потрепервайки в началото, но след това прие мощните му тласъци с вълнение, докато вътре в тялото й избухваха неподозирани усещания.

После лежаха, преситени от правенето на любов, уморени, но и доволни. Фийби погледна любовника си на светлината на лампата. За това бе всичко, за това се бяха събрали - за тази физическа любов. И да бъде с него, бе най-естественото нещо на света. Защо се отричаше от цялото това удоволствие? Защо се бе отказала от това, което бе усетила още при първата им среща на сватбата на мис Лили Елси преди толкова много години? Но вече нямаше значение. Сега бяха едно цяло. От сега нататък този красив мъж щеше да присъства в живота й. Тя нямаше отново да се раздели с него. Той спеше и тя го покри с падналата завивка, сгуши се до него и се настани по извивките на тялото му. Нямаше връщане назад.

По-късно двамата лежаха заедно във ваната, киснеха се и се сапунисваха един друг, смееха се, сякаш разполагаха с цялото време на света, за да се наслаждават на телата си и да откриват нови начини да си доставят удоволствие. Когато донесоха закуската, тя забеляза, че е достатъчна за двама души. Увита в халата си, Фийби седеше дръзко, докато чакаше да ги обслужат: яйца, шунка, препечени филийки, плодове и прясно изпечено руло, кафе във висока сребърна кана - истинско пиршество за гладните любовници.

- И така, какво ще правим днес? - усмихна се Артър. - Мисля, че ще отидем да ти купим пръстен, нали?

- Може би трябва да отида на репетиция и да се преоблека - все пак съм с вечерния си тоалет.

- Ще се върнеш ли по-късно? Днес е последният ми ден.

- Знам, знам, ще направя всичко възможно.

Тя разсъждаваше припряно. Какво щеше да пропусне, ако останеше с него? Ако се върнеше в апартамента на Литъл Портланд стрийт, щеше да има въпроси и още въпроси. Може би щеше да успее да си купи някои неотложни вещи и да намери онзи химик, за когото бе чувала, че продава душове за промивки и други неща. Не искаше да поема никакви рискове.

Жената, която излезе от хотел „Кавендиш“, бе различна от тази, която бе влязла вътре. С Артър вече бяха двойка. Никой не можеше да промени това. Знаеше, че няма да провали последния му ден. Щеше да направи нещо, което не беше правила никога преди: щеше да се обади, че е болна, и да пропусне представлението - със сигурност й дължаха тази почивка, въпреки че това бе против всичките й принципи.

Докато се разхождаха по улицата, тя осъзна, че сега Артър е по-важен от кариерата й. Ако се омъжеше за него, той щеше да бъде на преден план в живота й, а не на заден, като фон. Този обрат в мислите й беше странен и неочакван. Може би бе, защото видя белега от одраскване от куршум на рамото му Бил спасен от кожения си жакет, каза той. Можеше да й се наложи да го посещава в болницата или дори по-лошо. Той бе имал късмет. Мъжът до него получил куршум в окото, който го пронизал в мозъка.

Фийби позвъни от обществен телефон, като се оплака от разстроен стомах, който можеше да навреди на изпълнението й. Изпрати една от своите картички до апартамента си, обяснявайки на момичетата, че най-накрая ще посети семейството на Артър. Двамата вървяха през парка „Сейнт Джеймс“ и видяха, че голяма част от него е разделена на парцели и се използва за тренировъчни плацдарми. Усещаха мразовития въздух по лицата си, докато се отправяха по Бонд стрийт и „Фенуик“, откъдето той й купи топло палто, както и подходяща шапка в казашки стил и маншон. Разходиха се из магазините и завиха към Бърлингтън аркейд, където се загледаха във витрините на бижутерските магазини. Артър откри магазина, който търсеше, и влезе вътре.

- Искаме годежен пръстен - заяви той.

- Артър! - спря го Фийби. - Още не си ми предложил - каза тя, изчервявайки се.

- Но си съгласна, нали? - попита той.

Стреснатият продавач застина над витрината в очакване на отговора й.

- Моля ви, почакайте. - Фийби се опитваше да събере мислите си. - Трябва да го направиш както е редно... родителите ти, семейството ми... Не искам да се впускаш в нещо, за което по-късно може да съжаляваш... Моля те.

- Не мога да чакам. Хайде, ела седни и да изберем нещо красиво.

Фийби не можеше да си намери място.

- Можем ли да го обсъдим насаме? - попита тя и посочи към вратата.

- Отказваш ли ми?

- Не, не, разбира се - усмихна се тя. - Но ще бъде хубаво, ако ме изненадаш. Ти трябва да избереш.

- Добре тогава. Излез навън и ме изчакай като добро момиче, а аз ще намеря нещо, което мисля, че ще ти хареса. Според обичая трябва да ти дам някоя семейна ценност, но нямаме време за това.

Фийби се почувства ужасно глупаво и излезе заднишком през вратата. Чудеше се как се е забъркала във всичко това. След няколко минути той също излезе, като носеше в ръцете си малък пакет.

- Ако не ти е по мярка, ти ще си виновна. Така, нека да намерим място, където да отпразнуваме събитието... „Риц“ е подходящ за случая.

Така че по обяд Фийби се озова седнала в богато украсения в златисти тонове салон на хотела, с неговите гипсови орнаментирани тавани, заобиколена от други гости. Артър извади подаръка и й го подаде.

- Ето я твоята изненада.

Тя отвори синя кожена кутийка, тапицирана със светлосиньо кадифе, в която бе поставен красив пръстен с големи диаманти и сапфири в златен обков.

- Синьо - като очите ти, и диаманти - за да бъде любовта ни вечна. Харесва ли ти?

- Прекрасен е. Благодаря ти, че...

Но колкото и да се опитваше, не можа да го сложи на пръста си - беше твърде малък. Сълзи на разочарование изпълниха очите й.

- Толкова е блестящ, толкова е прекрасен, но кокалчетата ми са подути... - простена тя.

- Ще ни го разширят. Сега си моето момиче, Фийби Фей.

- Истинското ми име е Фийби Бордман. Фийби Ани Бордман. В театъра нищо не е истинско, не е такова, каквото изглежда.

- Ти си истинска за мен, независимо какво е името ти. Сега мога да се върна, след като знам, че ще ме чакаш

- Не трябваше да ми купуваш пръстен, щях да го направя и без това. Не трябва още да казваш на никого. Няма да мога да участвам в концертите на фронта, ако мислят, че имам лична връзка с някого там. Трябва да дам своя принос. Просто искам да бъда полезна.

Тя го изгледа внимателно - хлътналите му бузи, уморените му очи...

- Разбира се, ще го направя. Ще запазим годежа си в тайна и после, по време на следващия ми отпуск, ще се оженим. Виж, трябва да хвана влака от гара Ватерло в шест. Ще ме изпратиш ли?

Върнаха се в стаята му в „Кавендиш“ и заключиха вратата. Колко бързо отминаха тези скъпоценни часове! Как изведнъж дойде времето да се облекат и да си проправят път към препълнената гара, пълна с войници и разтревожени жени, сред суматохата на парата, дима, заминаващите работници и хората с униформи във всички нюанси.

Фийби се притисна към ръката му, като й се искаше пръстенът, който сега бе на кутрето й, да беше на лявата ръка, така че всички да могат да му се възхитят. Беше глупаво да не го премери, но вече нямаше значение.

- Не стой твърде дълго на перона. Искам да те помня как се усмихваш. Пиши ми скоро, пиши ми често... Не знам колко време ще мине, преди да получа следващия отпуск... - Артър погледна надолу към нея. - Това бе всичко, за което някога съм мечтал, дори повече. Хайде вече никога да не се разделяме, скъпа моя Фийби.

- Моля те, пази се заради мен... Не поемай никакви рискове... Няма да понеса да те загубя сега - извика тя.

Двамата останаха вкопчени един в друг, докато свирката на влака изсвири и той трябваше да скочи в един отворен вагон. Тя го последва, махаше с ръка до самия край на перона и остана там, докато и последното облаче пара от локомотива изчезна. Беше тъмно и луната грееше ярко в звездното небе. Тя застина, неспособна да се откъсне от това свято място.

- Хайде, мис, време е да си ходите - каза служителят от перона. - Той ще се върне скоро.

Фийби потрепери, неохотно размърда вкочанените си от студения камък крака и си

проправи път към входа на гарата обратно през тълпата от плачещи жени. Спря отвън, внезапно усетила безпределната самота да си сам в тълпата. „Трябва да не мисля, да се занимавам с нещо“, помисли си тя, като се обърна, за да види колко е часът на часовника на Ватерло. Ако вземеше такси, все още можеше да стигне навреме за представлението...

* * *

„Колко различна изглежда столицата, когато си влюбен“, помисли си Фийби на следващата сутрин. Всичко около нея бе по-ярко, по-лъчезарно, не толкова мрачно. Всеки униформен, когото виждаше на улицата, й напомняше за Артър. Искаше да изкрещи колко е щастлива от покривите на къщите, но само се обви в чувството като в дебело палто. „Това е моята скъпоценна тайна“, каза си тя и скри синята кожена кутийка с пръстена най-отзад в чекмеджето с бельото. Щеше да каже на всички добрата новина, но все още не бе дошъл подходящият момент. Засега бе само нейна.

Фийби се събуди от унеса си със стичащи се по лицето сълзи. Никога не се срещнаха отново, а след смъртта на Артър тя така и не погледна друг мъж. Сякаш той беше единственият й шанс за щастие, а съдбата й го бе отнела. Тя не изпитваше никакво желание да бъде наранена отново по същия начин. Любовта им бе щедра, страстна, достатъчна за цял един живот. Сега всичките й амбиции и стремежи трябваше да бъдат насочени към бъдещето на Каролайн, без значение какво щеше да й струва това.

Срещата с Марта на гарата беше неловка и за момент си бе помислила, че бавачката може да й създаде проблеми, толкова разстроена изглеждаше. След като й бе изпратила писмо, с което й даваше предизвестие, че се отказва от услугите й, нямаше връщане назад. Освен това беше време Марта да има свой собствен живот. Тя беше твърде привързана към Каролайн, а момичето вече бе прекалено голямо за бавачка. Животът на Марта беше в Белгия и Фийби й бе платила щедро. С чудесните препоръки, които й бе дала, тя скоро щеше да си намери добра работа при друго семейство. За щастие, Марта не бе вдигнала много шум и като награда щяха да се отбият при нея на връщане към дома. После щеше да дойде време за училище и щяха да изпратят Каролайн в един от най-добрите интернати в северната част на страната, препоръчан от приятели на Кити.

Къщата в Далраднор щеше да остане място за техните почивки, въпреки че Каролайн щеше да идва в Лондон за дългите си ваканции. Това беше най-добрият начин да я превърне в млада дама, да забрави рошавата мъжкарана, която бе в момента. С течение на времето тя щеше да се научи да приема промените, без да се противи.

Скъпи мисис Айбел, Там и Кълен,

Прекосих морето и не ми стана лошо. Отидохме в Париж и разгледах много картини, качихме се и на Айфеловата кула. Пием горещ шоколад за закуска и няма никаква каша или ронливи зърнени закуски с конфитюр. Видях истински замъци, като от книгите с картинки, но сега сме вече близо до Ница. Много е горещо и слънчево и морето е синьо като на картина. Любимият ми сладолед е зеленият, поръсен с шоколадови пръчици отгоре. Надявам се, че на Кълен му липсвам.

С обич,

Кали

15 Емили Дейвисън (1872-1913) - британска суфражетка, загинала след като по време на конните надбягвания в Дерби изтичала пред кон и няколко дни по-късно починала от нараняванията си. - б. пр.

16 Лесли Хенсън (1891-1957) - британски комик, актьор, продуцент и режисьор. Първоначално работи в немите филми и в Едуардовата музикална комедия. - б. пр.

17 Монс - град в Белгия; Марна - река в Белгия. През Първата световна война, 1914 г, тук се провеждат големи битки между германските и англо-френските войски. - б. пр.

5

Морето бе искрящо, пейзажът красив - палмови дървета се привеждаха и олюляваха като ветрила. На хълмовете, разположени срещу залива, бяха накацали вили със скосени червени керемидени покриви във всички цветове, които човек можеше да види в буркан със захаросани бадеми: розово, тюркоазено, златисто и кайсиево. Тяхната вила имаше градина с люлка и малко басейнче. Леля Мейси водеше приятели, които оставаха за известно време, разхождаха се с Кали по плажа и й купуваха сладолед. Всички се качваха в една кола до лавандуловите полета над Грас, където ароматът бе толкова силен, че Кали кихаше. Обикаляха из пазарите в Кан, докосваха странни плодове, зеленчуци и стръкове с подправки във всички цветове на дъгата. Кали купи дантелено шалче за Марта и поръсени с шоколад орехи за мисис Айбел.

Понякога й беше ужасно мъчно за Далраднор, но потискаше копнежа си, защото знаеше, че скоро ще се върне и ще има толкова много неща за разказване. Всичко бе различно във Франция: миризмите по улиците, къщите, храната, езикът. Момичетата вървяха със слънчобрани, за да прикриват лицата си, децата носеха хубави рокли и шапки в тон. Тя плуваше в морето с нов памучен бански костюм на точки, не с плетения тъмносин костюм, който бе донесла от къщи и който се отпусна след първото намокряне и простиране. Леля Фий й купи ветрило с дантела по краищата и сламена шапка и я караше да си поспива следобед, когато на нея й се искаше да играе навън. Имаше официална рокля с красива ниска талия и шарф и трябваше да ги носи, когато вечеряха в ресторанти със сервитьори, които се отнасяха с нея като с възрастен човек и й сервираха вода в чаша за вино.

Чичо Били Демейн дойде с Лайл, който бе филмов актьор, и Кали получи автограф. Язди магарета, вози се във файтон с уморени понита по крайбрежната улица. Всичко беше забавно, но се зарадва, когато дойде време да си съберат багажа и да се запътят на север. Тя изпращаше картички на близнаците и на Марта в Брюж. Щяха да я вземат по пътя на връщане и Кали се надяваше, че тя също е изкарала чудесна ваканция.

Пътуването с влак на север отне цяла вечност и те се отбиха от Париж, за да посетят място, наречено Албер. Не можеше да е по-различно от Ница или Париж. След като излязоха от гарата, Кали с изненада видя, че всички сгради наоколо са разрушени, а дърветата -изпочупени, покрай пътищата имаше изровени канавки. В полето бе издигната ограда и зад нея се виждаха редици малки бели кръстове, стотици. Това са гробовете на войниците, паднали в Голямата световна война, обясни й леля Фий, и Кали се натъжи, че тези мъже бяха останали тук, толкова далеч от дома. Но поне не бяха сами.

После, след като леля Фий се оглежда известно време, взеха такси до малко селце, където на площада тя извади снимка на паметник и я показа на събралите се там старци. Попита ги на своята смесица от английски и френски дали знаят къде се намира това място. Старците дръпнаха от лулите си и поклатиха глави, без да разбират думите й, така че Кали също помогна, доколкото можеше. Някой посочи къщата на свещеника и, за щастие, той говореше достатъчно английски, за да им покаже къде да намерят паметника - близо до място, наречено Жинши. И така, те отново потеглиха с таксито по междуселските пътища.

- Спри! - извика леля Фий на шофьора не след дълго. - Погледни там... Arretez ici!18

С Кали скочиха от колата, за да намерят пътеката, но нямаше такава. Без да се колебае, леля Фий тръгна с най-хубавите си обувки през бодливите стърнища към издигнато хълмче, на което имаше висок каменен стълб, ограден с верига. Остана мълчаливо там няколко минути, като ударена от гръм, после го обиколи.

- Това е мястото, където е загинал Артър. Сър Лайънел купи това парче земя, за да е сигурен, че той винаги ще има достоен гроб.

- Той там, долу, ли е? - попита Кали с любопитство.

- Не - въздъхна леля й. - Погребаха го тук, но... имало е изстрели, експлозии. Изгубили са тялото му, но приятелите му показаха на семейството точното място. Исках да го видиш лично, с очите си.

Кали стоеше, но не знаеше какво да прави. Дали да сведе глава и да каже една молитва? Но ако той не беше там? Прочете името му:

- Майор Артър Б. Сетън-Рос, носител на Военен кръст, 14 септември 1916 година.

- Загина няколко дни преди деня на сватбата ни - каза леля Фий, свела поглед в земята. -Ако само знаеше...

- Какво да е знаел?

- Нещо, което още не можеш да разбереш.

Понякога леля Фий млъкваше и се отнасяше и Кали не знаеше как да се държи с нея. През тази ваканция се беше научила просто да се обръща и да се заема с нещо друго. Това беше един от онези моменти, когато тя не беше желана.

Фийби се взираше смаяно в каменния обелиск. Толкова бе копняла да направи това посещение, за да види сама мястото, но не беше очаквала тази гледка. Паметникът се издигаше самотно, символ на скръбта на родителите на Артър, скъп, безсмислен жест, сякаш в света не бе останало нищо, с което да бъде запомнен. Но тя стоеше тук с детето му, което бе копие на баща си в толкова много отношения. Това бе моментът, в който да й каже: „Тук лежи баща ти, който спечели медал за своята смелост“, но не можеше да наруши мълчанието, което беше пазила през всичките тези години. А дори да се осмелеше да го стори, това тъжно кално разорано поле не беше подходящото място.

Защо се изисква много повече смелост да се живее в мирно време, отколкото в онези опияняващи и пълни с опасност военни дни? Замисли се за концертите, които бяха изнасяли под обстрел, за разходките в мрака под звездите, осветени единствено от трепкащите пламъчета на кибритени клечки, които войниците палеха от двете страни на пътя, за да насочват изпълнителите към колите им след представление. Това беше най-хубавото време в живота й. Живееха в опасност и тя бе обичана от смел човек. Този грозен камък беше студен, празен и й напомняше, че мъртвият си бе отишъл отдавна и никога нямаше да се върне. Артър принадлежеше на друго, забравено време. Никой не искаше да си спомня за онези дни. Беше й останал единствено споменът за това, което бяха преживели заедно.

Костите му може би бяха разпръснати някъде из това поле. Той не се намираше реално никъде, но детето му бе живо и при тази мисъл Фийби с ужас осъзна, че би дала всичко, за да върне Артър на мястото на Каролайн. Тя потръпна и се отърси от яростта, която бе изпитала. „Как можа да си помислиш такова ужасно нещо?“ Но го направи.

- Хайде, видяхме достатъчно кръстове за един ден.

Кали последва леля си, докато изминаваха пътя обратно до чакащата ги кола. Ако тук нямаше нищо, защо сър Лайънел бе сложил този камък? Тя разбираше защо леля Фий бе поискала да дойде и да го види - бяха забавили пътуването си само за да го направят, но личеше, че това я натъжава. Мястото обаче не приличаше на бойно поле. Бе просто разорана нива със стърчащи пънове на дървета и самотен паметник, насочен към небето.

Кали нямаше търпение да продължат. Беше време да отидат да приберат Марта. Знаеше толкова много за братята й Ян и Пийт, за сестра й Мари. Сега щеше да се срещне с тях.

След като напуснаха селото, леля Фий се умълча. Пътуваха по дълги пътища, прави и скучни, с разрушени сгради и стоящи край пътя деца, които зяпаха така, сякаш никога не бяха виждали автомобил. Спряха за една нощ в Лил. После взеха влака към брега на изток и стигнаха в Брюж. Беше точно като на пощенските картички на Марта, с високи сгради със стъпаловидни покриви - като в Далраднор. Тя знаеше, че адресът е някъде на „Предикеренщрат“, но не можеше да се сети кой номер, толкова бе развълнувана. Седнаха на Маркт скуеър да пийнат горещ шоколад, докато чакаха часовника на високата кула да звънне.

- Трябва да си купим дантела и шоколадови бонбони, за да си ги занесем вкъщи с нас -усмихна се леля Фий, докато гледаха купувачите, които минаваха покрай тях. - После може да вземем файтон и да обиколим канала и хубавите тухлени улици.

- Може ли първо да отидем при Марта? Тя ще знае най-добрите места и ще ни разведе наоколо.

- Тя е на работа.

Кали беше озадачена. Как би могла да е на работа, когато се връщаше у дома? По-добре да не казва нищо, защото леля Фий бе много раздразнителна след посещението на паметника и винаги бързаше за някъде.

Откриха дългата улица, пълна с магазини и високи къщи. Попитаха в един малък цветарски магазин за семейство Ван Хуг и жената посочи нагоре по улицата. Почукаха на вратата, но не им отвориха, така че се разходиха из града, възхищавайки се на катедралата и Бърг скуеър, на старомодните магазини, пълни със сложни дантелени покривки и якички, после стояха на мостовете на канала и гледаха минаващите отдолу шлепове. Избраха подаръци и намериха чист хотел. Време беше да намерят място, където да хапнат, а и Кали бе уморена.

- Не можем ли да проверим отново в къщата на Марта?

- Не се разстройвай, ако не намерим сега Марта. Късно е. Ще се отбием при тях на сутринта, преди да тръгнем.

Кали отново се изненада. Леля Фий не беше ли изпратила картичка на Ван Хуг, за да ги предупреди кога ще дойдат?

На сутринта след закуска отново отидоха до къщата и една жена им отвори вратата. Не се усмихваше.

- Значи дойдохте. Чух, че са ни търсили чужденци. Марта е на работа. Тя остава в къщата на доктора. Препоръките, които й дадохте, бяха отлични.

В гласа имаше студенина, когато говореше на леля Фий, но после видя, че Кали изглежда унила.

- По-добре влезте.

Английският й беше добър. Кали беше объркана. Препоръки се дават, когато прислужниците напускат работата си. Защо Марта бе имала нужда от препоръки?

- Мога ли да отида и да я видя? - попита тя на фламандски. Мадам Ван Хуг изглеждаше изненадана.

- Не, скъпа, не и когато е на работа, но тя ми даде писмо, в случай че се отбиеш. Говориш много добре, Кали - усмихна й се тя, подавайки й бележка в плик.

Кали се втренчи в леля си.

- Марта няма ли да се върне с нас?

За един дълъг миг никой не каза нищо. Двете жени се спогледаха, след това погледнаха Кали.

- Тя не знае ли? - попита мадам Ван Хуг и скръсти неодобрително ръце на гърдите си.

- Не, не исках да й развалям ваканцията. Ще й обясня по-късно. Тя е толкова привързана...

- Мога да ви предложа чаша чай - каза много учтиво майката на Марта, но очите й бяха гневни. Обърна се към Кали и се усмихна. - Винаги си добре дошла тук, Кали. Марта много съжалява, че не е успяла да се сбогува с теб. Ти много й липсваш

Говореше на фламандски, знаейки, че леля Фий няма да я разбере.

- Мисля, че е по-добре да си вървим. Благодаря, че ни приехте. Надявам се, ще се съгласите, че беше време Марта да се върне у дома, при семейството си.

- Тя би трябвало сама да реши кога е настъпил точният момент за това, мис Фей. Изборът на време е от значение.

Атмосферата беше неловка, докато леля Фий избутваше Кали през вратата. Лицето й пламна, когато Кали започна да плаче.

- Стига, не прави сцени на улицата.

Кали бе твърде шокирана, за да направи каквото и да било, но вървеше по улицата като замаяна и преглъщаше сълзите си. Марта я бе напуснала, бе отишла на друга работа, без да й каже, без да се сбогува с нея. Паникьоса се. Кой щеше да се грижи сега за нея?

- Не бъди тъжна. Ще отидем за сладолед.

- Не искам сладолед. Повръща ми се - изскимтя Кали. Знаеше, че не е учтиво да вие на улицата, но не можеше да сдържи разочарованието си.

По-късно седяха във влака, който тракаше по обратния път към Франция. Кали гледаше към равните полета и дигите, втренчена в ширналото се синьо небе, напълно смазана и объркана. Защо Фий си бе направила труда да я заведе в Брюж, когато знаеше, че Марта няма да се върне? По-лошото бе, че Марта също го бе знаела. Бяха пазили всичко в тайна от нея и това я караше да се чувства малка и глупава. Изобщо не разбираше възрастните. Ядосано извърна тялото си настрани от леля Фий. Личеше, че леля й се чувства неудобно, насилваше се да се усмихне и й предлагаше бонбони.

- Трябва да разбереш, че си твърде голяма за бавачка. Марта искаше да се върне при семейството си...

- Никога не ми е казвала...

- Възрастните не са длъжни да разказват всичките си планове на децата. Освен това ще имаш ново училище, в което ще живееш, ще си играеш с много нови приятели.

Ето как Каролайн откри, че е записана в училището „Сейнт Маргаретс гърлс“ на шотландското Източно крайбрежие. Вече нямаше да живее в Далраднор, освен по празниците. Този втори удар я остави за миг безмълвна.

- Но какво ще стане с Кълен и Хектор, понито ми? - попита тя накрая с треперещ глас.

- Ще се грижат добре за тях. Мисис Айбел ще държи нещата под око, а Там ще разхожда кучето.

Явно всичко бе планирано зад гърба й. Всички знаеха какво ще се случи и тя трябваше да остане в Лондон. Прилоша й.

- Искам да се прибера вкъщи, за да видя Кълен. Той ще си помисли, че повече не го искам -каза Кали и усети, че сълзите се стичат по бузите й

- Вече си голямо момиче. Ще обикнеш новото си училище. То е едно от най-добрите в Шотландия, с много игри и всевъзможни други неща.

Леля Фий се опита да я разведри, но Кали не искаше да чува нищо повече, дори думичка, от нея. Седя в салона на ферибота, докато корабът се клатушкаше на една страна, после на друга и на леля Фий й прилоша от морската болест. Кали се усмихна, доволна, че тя не се чувства добре и няма да й пречи поне за малко. Извади писмото на Марта. Не искаше да го споделя с никого. Бележката бе написана на фламандски.

Скъпа моя Кали,

Съжалявам, че не можах да се сбогувам с теб така, както ми се искаше. Обичах всеки миг от живота ни заедно, обожавах да те гледам как растеш. Сега си готова за големи приключения и мис Фей иска да тръгнеш на училище. Тя ме помоли да не говоря с теб, преди всички да се отправим на своето пътуване. Беше ми тъжно, че трябва да крия всичко това от теб. Ще ми липсваш, но аз винаги ще бъда твоя приятелка и ако искаш да ми пишеш, аз ще ти отговоря. Не бих взела доброволно това решение, но мис Фей каза, че е време да поемем по различни пътища.

Твоя любяща приятелка, Марта ван Хуг

Значи леля Фий бе накарала Марта да си тръгне. Защо, защо, защо? За пръв път в живота си Кали не вярваше на леля си. В действителност я мразеше и никога нямаше да й проговори отново. Отпусна се на стола, опитвайки се да не плаче. Не беше честно леля Фий да е единственият роднина, който й бе останал на света, и точно тя да се грижи за нея. Знаеше дълбоко в себе си, че ще трябва да направи това, което леля й иска, но мисълта, че ще живее месеци наред с купища момичета, които не познава, далеч от любимите си домашни питомци, я изпълваше с ужас.

Фийби повърна в тоалетната, имаше чувството, че ще умре. Дъщеря й седеше в салона и се цупеше сърдито в мрачно мълчание. „Тя ще ми благодари за това един ден“, опита се да се самоубеди Фийби. Отиването в Брюж беше грешка и може би трябваше да подготви момичето по-рано за промените, които предстояха, но стореното бе сторено, а и в края на краищата тя нямаше опит с млади момичета на тази възраст. Колкото по-скоро Каролайн научеше, че животът поднася изненади, толкова по-добре. А и не я изпращаше в „Дотбойс хол“19. „Сейнт Маргарет“ беше престижно, прогресивно и скъпо училище. Каролайн щеше да получи първокласно образование сред чист въздух и красива природа.

Училището бе алма матер на някои прочути жени лекари и учители, пионери в областта си. Каролайн бе късметлийка, че я бяха приели - Кити и нейната приятелка Кристъл Макмилан бяха позвънили тук-там и бяха казали по някоя добра дума. Самият сър Лайънел й бе написал, че не би могъл да избере по-добро място за толкова умно дете. Но когато се отправиха на север, Фий осъзна, че ваканцията е приключила зле, и то по нейна вина. Мадам Ван Хуг беше права. Да избереш правилното време, бе най-важно.

Пристигнаха в Далраднор уморени и изтощени. Каролайн се изстреля, за да види домашните си любимци, без да й благодари или да погледне назад. Дори да изпитваше притеснение за решенията си, Фийби не искаше да го показва пред персонала и се зае да организира всичко, за да се увери, че детето има нещата от дългия списък с униформи и екипировка. Снабди я с дебело зимно палто, с обичайния костюм от туид за църквата в неделя, с бельо и спортни облекла за всякакво време. След това мисис Айбел трябваше да постави инициалите й на всички дрехи. Старата дама се суетеше постоянно, но не каза нищо, докато не приготвиха багажа и куфара на Кали и го изпратиха към интерната по влака.

Фийби не виждаше Каролайн от сутрин до здрач през тези последни ароматни дни в края на лятото, когато градината бе пълна с бръмчащи из цветните лехи пчели, с миризмата на узрели ябълки и на къпинови храсти. Каменната къща се къпеше в златиста светлина, а водата в езерото образуваше малки вълнички, искрящи като диаманти. За пръв път бе видяла къщата в този вид, когато бе донесла новороденото бебе сред спокойствието на градината, тъгувайки, че Артър никога няма да го види. Сега бебето бе стройно момиче, цялото само крака и енергия. Как би могла да не възприема тази къща за свой дом?

След това, в деня на заминаването, Каролайн облече новата си тъмносиня униформа. Бе бледа и с изражение на жертва, готова да бъде изпратена на бесилката.

- Междусрочната ваканция ще дойде, преди да се усетиш. Винаги можеш да се върнеш тук и да си доведеш приятелка - каза мисис Айбел в опит да я утеши.

- Ще трябва да отида в Лондон при нея - тросна се Каролайн, взряна във Фийби.

- Това не е начинът да се говори за по-възрастните, млада госпожице. Нека да не си разменяме лоши думи преди заминаването ти. Ще си прекараш чудесно в твоето училище и ще пораснеш с петнадесет сантиметра.

Кали се втурна да прегърне икономката, като правеше храбри опити да не плаче.

- Ще ти пиша.

През целия път с автомобила до Арброат тя бе самото въплъщение на вежливостта с Фийби. Оставиха Там с колата пред портата и докато вървяха по алеята към високите сивокаменни сгради на построеното като замък училище, Кали бе впечатлена от красивата околност. Имаше родители, автомобили, шофьори, момичета с калъфи за цигулка и тълпи приятелки, които се поздравяваха развълнувано. Префекти със съвършени маниери и в мантии отбелязваха новопристигналите в списък.

- Разделете се тук с близките си, момичета - каза един учител, също с мантия и с академична шапка на главата.

Фийби спря, като се надяваше, че ще получи поне една прегръдка или някакъв знак, че й е било простено, задето е постъпила така с Кали в името на нейното добро.

Каролайн се обърна рязко.

- Можеш да си вървиш вече. Ще се оправя. Довиждане и ти благодаря, че дойде дотук с мен. За пръв път сините като на Артър очи бяха студени като лед, стиснала бе челюст, присвила бе устни - отпращаше я.

„Това ли е цялата благодарност, която ще получа“, въздъхна Фийби, докато вървеше бавно към портата.

„А какво друго си очаквала, чу обвинителния глас на Кити в ухото си. Отне й всичко, което е познавала досега, дори и малкото й куче, и очакваш да ти бъде благодарна? Просто й дай време.“

„Дали изобщо някога ще ми благодари за това“, зачуди се Фий. Стомахът й се сви, краката й бяха натежали. Почувства се зле. Спря на входа, искаше да се обърне и да се втурне обратно по алеята, за да дръпне дъщеря си от редицата на новопристигналите, но когато мина обратно по стъпките си, отвън не бе останал никой. „Какво направих“, проплака, а вятърът отнесе вика й. Изведнъж усети полъх на паника, сякаш току-що бе изхвърлила нещо скъпоценно, без да знае дали ще успее да го намери отново някога...

18 Спрете тук! (фр.). - б. пр.

19 Училището интернат от „Никълъс Никълби“ на Чарлз Дикенс, в което има ужасяващи условия и се държат зле с децата. -б. пр.

6

1928 година

Фийби отпътува на север и се настани за една нощ на хотел. Каролайн щеше да остане през дългата лятна ваканция в Далраднор, за да навакса изпуснатото с кучето и понито си Хектор. Без съмнение сър Лайънел щеше да осъществи някоя от тайните си визити, защото той продължаваше да проявява интерес към внучката си.

Фийби тъкмо бе завършила снимките за един ням филм с участието на Айвър Новело - и режисиран от Алфред Хичкок. След успеха на „Наемателят“ той снима още един филм на ужасите. Ролята й бе незначителна, но все пак беше в компанията на добри актьори. Всички говореха за новата технология на цветните филми със звук и това щеше да повлияе решително на нейната кариера. Някои от актьорите от немите филми имаха ужасни гласове. За награда щеше да заведе Кали в студиото и беше сигурна, че семейство Макалистър щяха да й предложат да остане със съученичката си Примроуз. Двете момичета бяха странна двойка, но Каролайн обичаше да ходи в тяхната къща в Йоркшир.

Харогейт бе само на няколко километра от Лийдс, но атмосферата и настроението на мястото бяха много различни. Там живееха богатите, имаше изискани магазини, прочути спа центрове и в непосредствена близост - много свободно пространство. Фийби никога не говореше за Лийдс и за връзката си с града, нито обсъждаше историята на Джо и Берил. Кали отдавна бе спряла да пита за родителите си. Понякога Фийби се сещаше за Тед, единствения жив член от семейството - дали всъщност бе още жив? Дори да се срещнеха сега, бе много вероятно да не се познаят.

Фийби обичаше да посещава „Сейнт Маргарет“. Огромното каменно училище я изпълваше с благоговение - с добре оформените цветни лехи, с морето, чиито вълни се разбиваха в ситния чакъл точно отвъд границите му. Мястото бе идеално за интернат. Артър щеше да се гордее, че дъщеря му учи тук. Колата й приближаваше и тя можеше да види естрадата, издигната за училищния оркестър, и оградената спортна площадка. Запъти се към мястото за шести клас и срещна въодушевена група млади дами, които й задаваха интелигентни въпроси, а тя с удоволствие говори откровено за филмовия и театралния си опит. Официалният обяд бе сервиран в голямата шатра за специални гости и родители, а наоколо обикаляха момичета, които се стараеха да бъдат полезни и се бяха издокарали в красиви летни карирани рокли.

Шествието за края на учебната година се провеждаше на моравата. Представляваше марш на суфражетките - от облечени в кринолин дами от викторианската епоха чак до войнстващите поддръжнички на Панкхърст—, които се оковаваха за парапети, а полицията ги арестуваше. Представлението не беше лошо: с много преиграване и мелодрама. Момичета, облечени като затворници, в престилки от зебло и с бонета; момичета, които маршируваха под развени знамена, носеха сребърни стрели, за да покажат, че са били в затвора, и пееха химна на суфражетките „Рамо до рамо“.

Фийби продължаваше да търси Кали и нейната приятелка сред тълпата от момичета, но в представлението участваха основно пети и шести клас. Щяха да се срещнат за чая.

Шествието стигна до кулминацията си и всички ръкопляскаха, когато внезапно се разнесе неочакван и силен камбанен звън от старата камбанария. Хората вдигнаха глави и видяха, че на покрива има движение. Две момичета са катереха нагоре с нещо, увито около тях. На леещата се слънчева светлина не можеше да се сбърка, че едното има яркочервена коса, а другото се е запътило към мястото, където ветропоказателят се въртеше от вятъра. Тълпата родители ахна шумно. Фийби се вцепени от ужас. За миг отново преживя случката с Емили Дейвисън. Не можеше да стори нищо друго, освен да се моли: „Само да не е моето дете, моля те, Господи, само не моето дете...“

* * *

- Добре ли си? Не е нужно да идваш по-нататък - изкрещя Кали, когато забеляза изражението в очите на приятелката си Прими, докато пълзяха по покрива, насочили се към тясната балюстрада.

- Казах, че ще го направя, и ще го направя.

Прими започна да развива знамето, което бяха направили от възглавниците си.

- Ето, хвани онзи край.

Кали усещаше, че Прими е стигнала достатъчно далеч. Това бе нейният план и тя трябваше да го изпълни.

- Върни се... Мога да направя останалото и сама. Тук и без това няма достатъчно място за двете ни - нареди тя, но Прими бе непреклонна.

- Трябва да сме двете, и ти го знаеш.

- Мога да се справя и това е заповед! - изкрещя Кали, като погледна и видя лицата на хората, вперени отдолу в тях. Внезапно окачването на знамето им пред всички тези хора не й се стори толкова добра идея. Трябваше да го направят посред нощ, но вече бяха тук и тя знаеше как най-правилно да се постъпи. Прими трябваше да си тръгне, да бъде в безопасност. Беше по-високо, отколкото бе смятала. Да се доберат до старата камбанария, не беше трудно, но докато минаваха отвън, откъртиха няколко от разхлабените камъни и се притесниха от лекотата, с която те се търколиха изпод краката им.

- Върни се, Прими, моля те - извика отново Кали и зачака, застинала на мястото си, докато Примроуз слезе и се скри от погледа й.

Ако протегнеше ръка, Кали щеше да стигне ветропоказателя. Бяха направили примка, за да закачат знамето на него, но разстоянието бе по-голямо от очакваното. Изпъна докрай ръката си и се протегна колкото се осмеляваше, възможно най-далече, и при втория опит успя да окачи знамето. Думите, изписани с мастило на плата, бяха „Победа за пионерите“. После за всеки случай окачи около ветропоказателя и собствения си блейзър - с характерен тъмносин цвят и златисти и червени ширити^23. Когато планираха акцията, й се стори, че е чудесна шега, но сега не изглеждаше толкова забавно, а дори от високия покрив на камбанарията Кали виждаше, че никой от хората долу не се смее.

За един миг се ужаси и се вкопчи здраво в покрива, защото й се стори, че се подхлъзва, но с чувството на истинска опасност я обзе и изумително въодушевление. Направих го! Щом бе стигнала дотук, щеше да успее и да слезе, но връщането не беше никак лесно. Видя, че портиерът дотича с висока стълба, а няколко мъже държаха опънати одеяла като при пожар, в случай че падне. И тогава се вцепени, краката й изтръпнаха от страх при мисълта, че леля Фий вижда всичко това, чака я и се тревожи. Трябваше да бъде ден на триумф, а не на трагедия.

„По дяволите... какво да правя, питаше се. Запази спокойствие, върви назад малко по малко, не поглеждай надолу Камъните ще те издържат.“

Усети, че по челото й се стича пот, а дланите й бяха лепкави. Бавно се добра до балюстрадата и вече знаеше, че е в безопасност. И същевременно бе обзета от неприятното предчувствие, че нейните проблеми ще започнат едва когато стъпи на твърда земя.

* * *

- Бих искала да знам какво се опитвахте да постигнете с тази проява на глупост, Каролайн? - Мис Коркоран бе изправила двете момичета пред бюрото си, а родителите им стояха зад тях. - Да направите публична демонстрация, да изложите живота си на опасност, да посрамите родителите си, леля си... Примроуз?

Фийби гледаше как дъщеря й свежда глава. Никой от наблюдавалите случилото се не бе видял нищо друго освен опасността, на която се бяха изложили момичетата, и тя самата все още не можеше да се успокои и да овладее дишането си при мисълта какво е могло да се случи.

- Мислех, че е добра идея да напомним на всички за вашето мото, мис.

- Моето какво? - погледна я мис Коркоран смаяно.

Фийби заби нокти в дланите си, искаше й се да бъде на всяко друго място на света, само не тук и сега.

- Вие ни карахте да бъдем пионери, затова закачихме блейзъра ми да се вее на вятъра.

- Разбирам. Значи това е някаква шега на гърба на училището?

- Не, мис Коркоран. Ние основахме свой клуб на пионерите, Кали и аз. Искахме да направим нещо дръзко - като суфражетките.

- Но можехте да загинете, като се катерите по тази кула. Тя е на стотици години и не е ремонтирана, както много добре знаете. Как, за бога, успяхте да влезете там?

- Проявихме инициатива, както винаги ни казвате, че трябва да правим - отвърна Примроуз и погледна родителите си, които едва сдържаха усмивките си при нейната забележка.

Мис Коркоран не намери нищо забавно в отговора й.

- Това е била глупава и безсмислена лудория, която можеше да се превърне в трагедия и да накърни репутацията на училището ни. Гордеем се, че тук учим възпитаниците си на дисциплина и здрав разум.

Майката на Примроуз пристъпи напред.

- Изпратихме Примроуз тук, защото знаем, че възпитавате момичетата да се грижат за себе си и да поемат рискове. Тези двете са извършили нещо рисковано и дръзко - поне така са смятали, докато ние, като родители, виждаме в постъпката им само опасността. Мисля, че все още са прекалено малки, за да осъзнават разликата, но също така смятам, че научиха урока си. - Обърна се към Фийби: - Какво мислите вие, мис Фей, след като очевидно идеята е била на племенницата ви?

- Не, мамо. Кали ме накара да си тръгна. Тя искаше да ме предпази. Двете заедно планирахме всичко - разплака се Примроуз. - Вината не е само нейна.

- Мисля, че отговорът, който търсите, е очевиден, мис Коркоран - осмели се да отговори Фийби. - Две глупави момичета, опитали се да направят нещо дръзко, но открили, че опасността си има своята цена, предполагам. Не знам какво друго да кажа в тяхна защита.

- Не можем да позволим това да остане ненаказано. Ще даде лош пример, колкото и незряло и с добри намерения да е било замислено. Ще помисля за подходящо наказание, за да си вземат поука. Благодаря ви, това е всичко засега. Момичета, имате цяла ваканция да помислите как да компенсирате глупавата си постъпка...

После всички бяха отпратени. На Фийби й олекна, че Каролайн не е изгонена веднага от училище.

- Какво, за бога, си мислеше? - прошепна й тя. Искаше й се да хване момичето и да го разтърси.

Примроуз и Каролайн стояха прегърнати и с пребледнели лица и гледаха нагоре към знамето си.

- Още е там. Успяхме. Кой ли ще го свали?

- Достатъчно, шегаджийки - усмихна се Бети Макалистър. - Не ми се иска да съм на ваше място следващия срок.

- Ако въобще има следващ срок - каза мрачно Фийби.

- О, не се притеснявай. Познавам Дороти. Тя тайничко е впечатлена от изпълнението им. Две от нейните питомки, които дори не са трепнали, изправени пред опасността. Истински пионери всъщност... Но се обзалагам, че няма да използва тази дума отново необмислено. Хайде, ела да проверим дали е останал чай.

Фийби наблюдаваше как родителите на Примроуз се отправят по пътеката, хванати за ръка. „За вас всичко е наред, помисли си. Вие сте двама, може да си помагате в грижите за детето. Аз трябва да се справям съвсем сама.“ И все пак никога нямаше да забрави паниката, която я бе обзела при мисълта, че може да изгуби Кали. Що се отнася до блейзъра, той бе просто един скъп парцал, който лесно можеше да се замени - не бе нещо, което може да се сравни със загубата на детето й.

Докато вървяха мълчаливо към шатрата, където бе сервиран чаят, тя прегърна Каролайн през раменете

- Да не си посмяла да ме плашиш повече така, млада госпожице!

Юли 1933 година Скъпа Марта,

Благодаря ти за поканата за сватбата ти. Не мога да дойда, защото ще ходя на къмпинг с момичетата скаути в планините Кеърнгормс. С Прими сме водачи на патрули и така ще получим значки на старши скаути. Надявам се с Андре да бъдете много щастливи. Леля Фий ще ти изпрати подарък от нас двете. Лятото беше кошмарно. Кълен яде нещо лошо и трябваше да бъде приспан. Погребахме го в градината. Толкова много ще ми липсва... С Прими ще останем в Лондон до празниците.

Обичам те, Кали

20 Айвър Новело (1893-1951) - уелски композитор и актьор, един от най-популярните британски изпълнители на своето време, играл в няколко филма на Алфред Хичкок. - б. пр.

21 The Lodger: A Story of the London Fog, 1927 г - първият финансово успешен и харесан от критиката филм на Хичкок. - б.р.

22 Емелин Панкхьрст (1858-1928) - британска политическа активистка, водач на движението на суфражетките с доста агресивна и оспорвана позиция. - б. пр.

23 Игра на думи. Думата за пионер, която е използвана тук, е trailblazer. - б. пр.

7

Август

- Ако има война, аз бих искала да правя нещо важно, а ти? - попита Кали, взряна в снимката на леля си в униформа. - Не да се мацотя с грим, докато се преструвам на някого другиго.

Кали толкова се радваше, че Прими й прави компания през лятото. От първия им ужасяващ ден в „Сейнт Маргарет“ тя бе намерила приятелка в лицето на Примроуз, която стоеше в редицата на новите момичета и изглеждаше също толкова уплашена като нея. Двете станаха неразделни, слушаха какво става край тях и говореха малко. Разпределиха ги в едно общежитие.

Примроуз^24 бе много смешно име за момиче с най-яркочервената коса, която Кали някога бе виждала. Тя бухваше от влажния морски въздух и се навиваше на ужасно сплъстени къдрици, които не можеха да се сплитат, затова бе получила разрешение да се подстриже късо - и косата й стоеше като ореол около главата. Имаше най-зелените очи на света и лунички, бе абсолютно безпомощна в спортните игри, но истински магьосник в математиката и другите науки, като притежаваше изумителната способност да запомня всичко без никакво усилие. Тя попиваше знанието като гъба, докато Кали трябваше да си води записки и да зубри и все пак бе на дъното по успех почти по всичко, с изключение на френския и немския.

Сега Прими не я слушаше, потънала в разглеждането на специалния албум на леля Фий -голям албум с червена кожена подвързия, пълен с театрални програми, снимки от представления и пощенски картички от времето й като „весело момиче“.

- Не е ли красива? - усмихна се Прими. - Искам да кажа, не че е стара или нещо такова, но на тези картички прилича на филмова звезда, а тези шапки...

- Мисля, че са нелепи, особено онези с широката периферия. Можеш ли да си представиш да обикаляш по улицата с такава шапка? Толкова са натруфени.

Кали обичаше простичките прави поли и клошираните шапки, които бе видяла по улиците на Лондон, но все още от всички свои дрехи предпочиташе килта и пуловера.

- Харесват ми и снимките й в униформа. - Прими обърна страницата и посочи една снимка, направена в болница. - Служила е във Франция.

- Само в някаква концертна част, изнасяли са представления, не като майка ти в болница на бойното поле - отвърна Кали. „Бети Макалистър е била много по-смела, отишла е чак в гръцките планини да помага на сръбската армия“, мислеше си.

- Мама казва, че да повдигаш духа на войниците, е било също толкова важно, колкото и да помагаш на ранените - каза Прими, която винаги искаше да вижда и да изтъква добрата страна на всичко. Продължи да разгръща страниците. Тя бе твърда в това отношение и не позволяваше на Кали да я принуждава да казва неща, които не иска. Най-накрая на албума имаше купчина неподредени неща, които се разпиляха по масата: пощенски картички и писма. Прими вдигна една. - Кой е мистър Хари Бордман? Така и не е изпратила тази картичка. Все още има пощенска марка на нея...

- Мисля, че е баща й... моят дядо - отвърна Кали. Погледна я по-внимателно, макар че от години не бе проявявала интерес към албума.

- Не знаех, че той е живял в Лийдс. Дали още живее тук?

- Починал е, също като майка ми и баща ми. Никога не съм го виждала.

Семейство Бордман не присъстваше в живота й: нямаше картички за Коледа или подаръци, нито писма. Беше забравила, че това е бащата на Фий.

- Познаваш ли Лийдс? - Любопитството й се бе пробудило.

- Малко. Хънслет е на юг от него, така мисля. Минаваме покрай града с влака. Имаш ли други роднини там?

- Мисля, че имам някакъв чичо.

- Можем да отидем и да го намерим. Не е толкова далече от Харогейт.

- Не съм сигурна. Мисля, че леля ми не се разбира със семейството си. Никога не говори за него - каза Кали.

- Но ако чичо ти живее там, може да имаш и някакви братовчеди.

Кали погледна адреса.

- Предполагам, че няма да навреди, ако отидем да го видим.

Прими отдели картичката от останалите.

- Ще бъде истинско приключение - търсене на отдавна изгубените ти роднини. После можеш да изненадаш леля си с това, което откриеш - като в историите за Анн от фермата „Зелените покриви“.

Прим много харесваше тези истории заради неприятностите, които преживяваше Анн Шърли поради червената си коса.

- Ще видим - отвърна Кали предпазливо, но вдигна някои от старите пощенски картички на леля Фий, за да може да ги разгледа насаме.

Два дни по-късно взеха заедно влака, който пътуваше на север, натоварен с раници и куфари. Кали обичаше да остава при Макалистър. Винаги бе оживено - братя, кучета; телефонът непрестанно звънеше в коридора. Братът на Прим, Хамиш, бе отличен бойскаут, но щеше да ходи в колеж за лекари; беше почти зрял човек, но все още забавен. Доктор Бети имаше клиника за майки и бебета, а доктор Джим имаше кабинет в пристройка към къщата им. Момичетата бяха оставени да се забавляват сами, но вечер всички се събираха в трапезарията и шумът и разговорите там направо оглушаваха Кали след тишината в апартамента на Фий.

Прим бе дала великата идея да отидат с влака до Лийдс и да потърсят чичото на Кали, който тя си спомни, че се казва Тед.

- Донесе картичката с адреса, нали? - попита Прим.

- Не - отвърна за неин потрес Кали. - Но беше на Пийл стрийт.

- Кой номер?

- Не помня.

- Честно, от теб никога няма да стане свестен детектив.

Прим четеше детективския роман на Дороти Л. Сайърс „Силна отрова“ и постоянно бълнуваше за Хариет Вейн.

Скоро пристигнаха в града и взеха автобус по Хънслет роуд. Районът бе пълен с мрачни, покрити със сажди павирани улички. Къщите бяха долепени една до друга, без градини. Сигурно леля Фий бе израсла на това място и Кали бе шокирана. Прими не беше разстроена от бедняшките улици. Тя явно разбираше, че не всички семейства живеят като тях. Кали обаче познаваше само Кенсингтън, „Сейнт Маргарет“ и Далраднор. Усети, че й прилошава.

- Сигурна ли си, че сме на правилното място? - попита тя Прим, която вървеше напред и се взираше в имената на улиците.

- Тук живеят хората, за да са близо до мелниците, мините и изобщо до работата си. Ние сме щастливци, че има толкова зеленина край нас. Със сигурност си виждала постройките в Глазгоу. Или винаги спиш, когато се прибираш в града?

- Не мисля, че трябва да продължаваме. Видях достатъчно.

- Не бъди такава снобка. Ако родителите ти са живели тук, трябва да разбереш. Може да намерим гробовете им.

- Не! - отвърна рязко Кали, която не искаше да мисли за това. Тя си ги бе представяла погребани в някакъв тих църковен двор в провинцията, не в този мърляв град.

- Никога не съм те мислила за страхливка. Нека да почукаме на някоя врата - предизвика я Прими. Потропа на първата врата в края на Пийл стрийт и когато й отвориха, се усмихна широко. - Извинете, търсим мистър Бордман, Тед Бордман.

- О, божке, че защо тогава го търсите тук? - Жена с шал на главата ги изгледа подозрително. - Бордман си заминаха преди петдесет години, но мисля, че един от тях още живее близо до Гладстон стрийт. Малкият, не се сещам за името му

Тя тръшна вратата силно пред тях.

- Видя ли, имаме следа. Гладстон стрийт. Не може да е далече.

Прими бе доволна.

Кали се поколеба.

- Не, нека да се връщаме в Лийдс. Той сигурно е на работа по това време.

- Може и да работи на смени. Няма ли да е страхотно?

Проблемът с Прим бе, че тя не се боеше от нищо. Запъти се право към най-близкото магазинче, купи четвърт кило желирани бонбони за двете и се върна усмихната.

- Гладстон стрийт е точно зад ъгъла.

Кали се почувства неловко и изложена на показ, особено облечена в своя килт, когато мъжете, които стояха и пушеха на ъгъла, ги огледаха внимателно като непознати.

Всички улици си приличаха: редици черни къщи с два прозореца горе и един долу, със сутерен, вкопан в земята. Стъпалата бяха бели като тебешир и мрежестите воланчета на прозорците помръдваха, когато момичетата минаваха по тротоара.

- Този път го направи сама - заповяда Прим, докато потропваше с чукалото на първата къща, за да попитат къде живее мистър Бордман.

Една старица с беззъба усмивка им посочи нагоре по улицата. Вече нямаше връщане назад. Кали се завлече до посочената къща, като се надяваше да няма никого, но след като почука, вратата се отвори. Водеше право към дневната, където една жена с оръфана престилка и тъмна къдрава коса ги зяпна смаяно.

- Не купувам нищо от пътуващи търговци.

- Не... Това е ли е къщата на мистър Бордман... На Тед Бордман?

- Кой пита? - огледа ги жената с подозрение.

- Аз съм Каролайн, дъщерята на Джо - обяви Кали.

- По-добре влезте вътре... Тед, имаш посетител - извика тя.

Един мъж лежеше на сгъваемо легло близо до печката. В стаята миришеше на „Лизол“ и сироп за кашлица, но беше безупречно чисто и подредено. Мъжът повдигна изненадано глава.

- Кой е, Хилда?

- Казва, че е дъщеря на Джо. По-добре седни и викай силно, мис. Той е почти напълно глух.

- И кой й е казал това? - Мъжът се втренчи в нея. Бузите му бяха изпити, очите му -хлътнали, кожата му бе с бледността, характерна за инвалидите.

- Аз съм Каролайн Бордман. Това е приятелката ми Примроуз. Решихме да ви потърсим, тъй като съм дъщеря на Джо и Берил, а нали разбирате... не знам много за семейството си.

Кали млъкна, надявайки се мъжът да я е чул.

- И кой ти разказа тази шибана небивалица?

- Тед, не е подходящо...

- Леля ми Фийби, вашата сестра.

Притеснена, Кали му подаде пощенска картичка на Фий от дните й в театъра. Той я погледна за миг и избухна в смях.

- Това ли ти е казала? Нашата Фийби винаги е била романтичка. Но, по дяволите, този път е надминала себе си! - Той се вгледа по-внимателно в Кали. - Признавам, доста приличаш на нея.

- На майка ми, Берил Пул?

- О, не... Берил се омъжи за Ърни Матюс и нямаха деца, а нашият Джо бе изхвърлен от колелото си на Уейкфилд роуд при едно затъмнение по време на въздушно нападение. И той не беше женен. Да, това е нашата Фийби - замина за Лондон и никога не погледна назад. Не я виня. Тя се грижеше за баща ни, но не дойде за погребението му. Той беше достатъчно добър, за да й даде начален тласък за сцената. За това й прощавам... но да ти наговори тези лъжи... Съжалявам, млада госпожице, която и да си, ако си ми роднина, за пръв път чувам за това и се чудя защо. Мисля, че трябва да зададеш на леля си Фийби някои трудни въпроси. Не ми е работа да казвам нещо повече. Радвам се, че се запознахме. Напоследък човек не знае какво ще довее вятърът на прага му.

- По-спокойно, Тед. Бедното дете е в шок.

Хилда се обърна към Кали и каза мило:

- Съжалявам, не можем да ти помогнем повече.

Кали не знаеше какво да каже след разкритието на Тед Бордман, но Прими я отмени във внезапно настъпилата тишина.

- Благодарим ви за помощта. Явно е станало някакво недоразумение. Съжаляваме, че ви притеснихме в почивния ви ден.

- Почивен ден? - изсумтя Тед. - Дните ми са все такива, откакто затвориха магазина. Никой от тази улица няма работа, не ги ли видяхте да се мотаят по тротоара? Единствено Хилда се грижи за мен и пооправя тук. Не мисля, че Фийби е останала без работа.

- Тя играе във филми и преподава пеене.

- А, да, винаги е имала страхотни дробове и големи мечти. Значи не се е омъжила?

Сега беше ред на Тед да задава въпроси.

- Годеникът й е загинал при Сома. Веднъж ходихме на гроба му във Франция.

- Така си е, много от момчетата наоколо не се върнаха в родните си домове. Съжалявам, че не потвърдих малката ти историйка, но няма да говоря лошо за мъртвите. Джо нямаше деца. Той не беше женкар - единствената жена в живота му бе Берил. Върни се при сестричката ми и й кажи да си провери пак фактите, преди да праща някакви хлапачки на прага ми.

- Не съм имала намерение да ви обидя - дрезгаво каза Кали, опитвайки се да преглътне сълзите си.

- Ей, не те обвинявам. Вината не е твоя, но някой не е бил искрен с теб.

- Благодарим ви, мистър Бордман. - Примроуз отстъпи заднишком към вратата. - Хайде, Кали, време е да си вървим.

- Останете и пийнете малко чай - предложи Хилда. - Чайникът е на котлона. Приятно е да имаш компания.

- Благодарим ви, но трябва да тръгваме. А и явно Кали има доста теми за размисъл.

- И не е единствената - каза Тед. - Само това ще кажа: „Крушата не пада по-далече от дървото.“ Извести ни, когато разбереш каква е истинската ти история - добави той помило. - Винаги си добре дошла тук, която и да си. Приятно е да видиш хубави личица, които да озарят стаята.

Момичетата тръгнаха по улицата в мълчание.

- Всичко е по моя вина. Тласнах те... Съжалявам - извини се Примроуз и се опита да я хване за ръката, но Кали се дръпна.

- Остави ме сама...

Кали мълча известно време, но приятелката й остана до нея и в крайна сметка Каролайн се обърна и я погледна разстроена в очите.

- О, Прими, коя съм аз? Какво имаше предвид той с онова за крушите и дървото?

- Не знам, но мисля, че е най-добре да питаш леля Фий защо ти е наговорила купища лъжи.

През цялата ваканция новата информация тежеше непосилно на сърцето й. Първо развали всичко в скаутския лагер. Постоянно си припомняше срещата с Тед и се опитваше да си спомни какво им бе казал. Продължаваше да вижда изражението на лицето му, да чува как се присмива на думите й и да отрича всичко, което тя знаеше за себе си. Защо й бяха наговорени тези неща? Трябваше да има обяснение и само едно пасваше на историята.

Сигурно е била бездомна и изоставена, осиновена тайно, така че леля Фий да има с кого да се занимава като със свое дете. Кали е била от онези клети сирачета и цялата тази история е била измислена, за да бъде предпазена от срамната истина за рождението си. Това обясняваше защо в къщата им нямаше снимки на родителите й, никакви дребни вещи, оставени като наследство за нея, и защо леля Фий не говореше за собственото си семейство и как бе израснала из задните улички на Лийдс - толкова различно детство от привилегированото образование, което бе осигурила на Кали.

Прими също бе мълчалива, притеснена, че я е принудила да се впуснат в това безплодно дирене. Продължаваше да се суети край нея, искаше да успокои нещата, но вече никой не

можеше да поправи станалото с Кали. Тя наистина се оказа сирачето Ани...

Беше й трудно да не се отдаде на самосъжаление за трагичната си участ, но в крайна сметка планините свършиха своето чудо, реката успокои духа й, а и къмпингуването под звездите, с лагерния огън и пеенето до късно посред нощ, бе забавно.

- Ще се оправиш ли? Писа ли на леля си? - попита Прим, докато сгъваха палатките и се приготвяха да се приберат по домовете си.

- Добре съм, но не съм й казала нищо - поне засега. Не е чак толкова важно - излъга Кали.

- Сигурна ли си? Имаш право да научиш истината.

- Когато се нуждая от съвета ти, ще го поискам - тросна се Кали, после веднага се разкая. -Извинявай... моля те, просто ме остави сама.

Знаеше, че Прим е разстроена, но товарът си бе неин и тя щеше да се справи с проблема, когато му дойде времето. Имаше още един човек, който би могъл да знае нещо, и това бе Марта. Кали си обеща да й пише веднага след като се прибере у дома. Тя не би я излъгала, не би я разочаровала... но после си спомни, че Марта вече е омъжена и има свой собствен живот. Отчаянието отново я завладя.

„Защо не можеш просто да заличиш това, което не искаш да знаеш, след като вече си го научил, както трием грешките си на листа с гума“, чудеше се тя.

Имаше едно място, което не се бе променило, въпреки че тя се чувстваше странна и изгубена. Далраднор бе нейният дом и Кали нямаше търпение да се прибере сред неговите безопасни стени. Там всички проблеми изчезваха. Това вече бе единственото място, на което наистина принадлежеше.

24 Primrose - светложълт цвят (англ. ез.). - б. р.

8

Фийби забеляза промяната у Каролайн в мига, в който я видя в Далраднор. Сякаш се бе свила вътре в себе си и бе затворила вратата за всички. Излизаше сама на дълги разходки, яздеше сама, ровеше апатично в храната, която мисис Айбел приготвяше с толкова любов за нея, и предпочиташе да се сгушва в стола до прозореца на стълбището, забила глава в някоя книга.

- Мислех, че лагерът в Хайланд ще й вдъхне живец и тя ще се върне с поруменели бузи -прошепна Фийби на икономката.

- Може би е в онзи период от месеца... Тя вече е млада дама, а и знам, че й е мъчно за кученцето. И тя самата не е наясно с чувствата си... в онази неловка възраст е, нито риба, нито рак. - Нани приготвяше шоколадова торта. - Това ще я разведри.

- Да не се е скарала с приятелката си?

- Не, мисля, че просто се опитва да се преоткрие. Скоро започва учебната година. Колко дълго ще остане в училището?

- Нищо не е сигурно. Мислех, че Швейцария е подходящо място за нея, за да завърши образованието си, но вече не съм сигурна.

- Това ще струва доста пари - изсумтя икономката. - А и няма ли в Лондон хубави места по-близо до вкъщи?

Да не би да имаше намек за критика в този въпрос?

- Езиците й се удават и така ще подобри френския си. Ще кара ски, ще си намери нови приятели, такива неща...

- Да, промяната може да й се отрази добре. Просто не е на себе си. Чудя се дали нещо не я тревожи... Момичетата на тази възраст са ужасно объркани... Някой млад господин, може би?

- Разбира се, че не, тя е само на шестнадесет.

В очите на Фийби Кали все още бе онази малка хаймана с черни чорапи и спортен екип.

- Ще има достатъчно време за това, когато завърши училище.

Фийби все още се бе вкопчила в надеждата, че ще успее да намери кой да помогне на момичето да бъде представено подходящо на бала на дебютантките през Сезона, но нямаха истински връзки с аристокрацията, нямаше кой да поеме този ангажимент. Съпругата на сър Лайънел не искаше да има нищо общо с тях двете. Мис Коркоран бе предложила училище по езици или обучение за секретарки като перспектива за Кали.

- Боя се, че тя не е подходяща за университет. Поддържа добро ниво, но както установихме, не е отдадена на никоя основна наука.

Фийби се радваше, че е успяла да отдели време и да дойде на север за остатъка от ваканцията, но до момента не бе прекарала много време с Кали. Обмисляше пътувания до Единбург и замъка „Стърлинг“, до артгалерията в Глазгоу и вероятно да заведе Кали на представление в театър „Алхамбра“

Времената бяха трудни за града, корабостроителниците стояха без работа, по улиците се мотаеха мъже с болезнено изражение на бедност в очите, но филмите, които тя правеше, очевидно пълнеха салоните. Имаше роля в един мюзикъл на Джеси Матюс и още едно

участие с Джак Бюканън^25. Говорящите филми бяха разкрили един нов свят, изпълнен със звуци за публиката, и гласът на Фийби бе по-добър от гласовете на повечето звезди. Имаше достатъчно работа за нея и също както концертите по време на войната бяха разведрявали духа на войниците, така сега говорящите филми повдигаха настроението на хората в тези мрачни времена.

Но нещо определено притесняваше Каролайн. Тя не беше от момичетата, които постоянно капризничат и искат разни неща. Всъщност за нея пазаруването на дрехи бе загуба на време. Носеше или своя килт, или бричовете си за езда и постоянно мъкнеше със себе си книга за четене. Нямаше представа колко красива може да изглежда в рокля и сако. Фийби въздъхна, после хвърли поглед на отражението си в огледалото, докато оставяше икономката да пече, а тя се запъти към салона. В косата й се бяха появили сребристи косъмчета, талията й бе понаедряла и трябваше вече да следи колко яде, иначе камерата щеше да я направи да изглежда двойна. Навлизането в четиридесетте бе нейният заник, докато дъщеря й разцъфтяваше, но това бе част от цикъла на живота. „Не можеш да спреш времето“, въздъхна Фий. Слава богу, че бе направила скок и се бе откачила от ролите на характерния някогашен типаж. Дните й на момиче от пощенските картички бяха отдавна отминали, но с малко ограничения, добро осветление и боя в косата тя остаряваше красиво.

Разходи се из старата къща в търсене на момичето и най-накрая го откри в градината, наведено над някаква книга на пейката, близо до гроба на Кълен.

- Какво четеш? - попита я с искрено любопитство. Самата тя не си падаше много по четенето.

Каролайн затвори внимателно книгата и се извърна настрани.

- Нищо.

- О, хайде, какво става? Изглеждаш така, сякаш си работник от Хъдърсилд, препил през седмицата за почивка^26.

Шегата й нямаше ефект.

- Добре съм.

Момичето не вдигна глава, така че Фийби се осмели да приседне до него.

- Нани казва, че не хапваш нищо. Знаеш я как мрази да се пропилява храна, а сега толкова много хора от семейството й са без работа, че е срамота да не изпразниш чинията си.

- Не съм гладна, а и тя винаги ми сипва прекалено много.

- Но ти направо гладуваш. Да не си болна? Да не би да си в цикъл?

Фийби бе сигурна, че Каролайн е наясно с темата и е добре подготвена за нея, защото в училището им изнасяха сериозна лекция за фактите от живота, когато навършеха четиринадесет години.

- Спри да се тревожиш.

„Върви си“ остана премълчано.

- Но аз наистина се притеснявам за теб. Изглеждаш толкова тъжна. Кажи на леля си Фий какво става. - Приближи се още, но Каролайн се отдръпна.

- А наистина ли си ми леля, или това е още една от твоите измислици?

Гранатата избухна неочаквано и Каролайн веднага усети, че е поразила жертвата си.

- За какво говориш? През целия ти живот съм била до теб.

- Но наистина ли си ми леля?

- За какво става дума? Разбира се, аз съм Бордман.

- Е, не ми пробутвай тези простотии за майка ми и баща ми. Срещнах се с чичо Тед и той каза, че всичко това е лъжа.

Страхът вцепени напълно Фийби и тя усети как сърцето й внезапно запрепуска бясно. Пое си дълбоко въздух и се прокашля.

- Кога е станало? - попита предпазливо, като се опита да звучи спокойно.

- Прими намери в албума ти с изрезки писмо, което така и не си изпратила, с адрес на плика. Предизвика ме да отидем и да проверим дали ще открием семейството ми. Отидохме до Пийл стрийт и после до Гладстон стрийт, където се срещнах с Тед и Хилда Бордман.

- Разбирам. И какво ти каза той? - Фийби преглътна паниката си и се опита да прозвучи небрежно.

- Показах му една от твоите картички. Той се разсмя и каза, че трябва да те питам какви игрички си играеш, като представяш неговия починал брат за женен мъж. Берил се е омъжила, но не е имала деца, така че защо си ме излъгала за тях?

- Виж, скъпа, просто исках да ти спестя истината. Казах го, за да те защитя.

- Защо ми е била нужна защита? Значи си ме осиновила и си ме отгледала като свое дете... купила си ме от някое сиропиталище, а после си се престорила, че си ми леля? Какво му е лошото в това да си осиновен?

Фийби пребледня. Каролайн бе разбрала всичко погрешно. Как можеше да й обясни ситуацията, без да я нарани още повече? Кити я бе предупредила, че този ден ще дойде, и сега вече не можеше да продължи да крие решението, което бе взела преди толкова години. Искаше й се приятелката й да е тук с нея, за да я посъветва какво да прави. Но нямаше друг избор, освен да поведе тази битка сама.

- Първо, ти никога не си била осиновявана. Второ, не си сираче, а дете, родено от любовта на двама млади във военно време, дете, което не е имало баща, защото той умря, служейки на родината си. Майка ти искаше единствено да те защити, защото двамата не успяха да се оженят, преди да се родиш.

Фийби усети, че трепери.

- Разбираш ли какво ти казвам?

- Естествено, аз съм незаконнородена, копеле на неомъжена майка - отвърна Каролайн с леден глас, а от очите й хвърчаха искри.

- Не... всъщност да... в очите на обществото и на закона може би е така, но ти беше обичано дете. За нещастие, съдбата те лиши и от двамата ти родители.

- Е, и къде е майка ми? - попита бясно Кали. - И тя ли е умряла, или ме е подарила като сувенир?

- Не разбираш ли, Каролайн? Трябва ли да ме караш да го казвам на глас? - попита с умоляващ глас Фийби и протегна ръка към нея.

- О, не... Не си ти, нали? Кажи ми, че не си... - Каролайн скочи, на лицето й бе изписан ужас. - Как си могла? Как можа да ме накараш да мисля през всичките тези години, че си ми леля, когато си била моята майка? Тед каза, че си добра в игричките, но не съм и

предполагала, че може да си толкова жестока, че да се отречеш от собственото си дете?

- О, чуй ме, моля те... - проплака Фийби. - Трябваше да защитя и двете ни. Когато Артър разбра за теб, той направи всичко, за да ни осигури дом, а и сър Лайънел винаги...

- Значи и той е знаел истината през цялото време? Аз съм негова внучка, а ти ме накара да вярвам във всички тези лъжи. Трябва да се срамуваш от себе си... Махни се от мен - изпищя тя в яростта си и се затича към къщата.

Фийби падна на колене на чакълената пътека.

- Как можеш да мислиш, че не съм те искала? - изкрещя тя след нея. Но още в мига, в който викна, осъзна, че донякъде разиграва сцена, достойна за мелодраматичен филм.

„Стани, прекрати това. Всичко се плаща и сега е време да платиш цената. Остави момичето да дойде на себе си и тя ще разбере.“ Така говореше сърцето на разума й, докато Фийби се отпускаше на пейката, загледана в една пчела, жужаща в късно разцъфтелите розови храсти, поникнали на гроба на Кълен.

„Лиши я от всичко, което някога е приемала за даденост в живота си, защо да не те мрази и в червата? Но ти си й майка - единствената й майка - и трябва да си платиш за стореното, да положиш усилия и да изградиш наново разрушените помежду ви мостове. Нещата ще се оправят. Трябва да се оправят.“

25 Джеси Матюс (1907-1981) - английска актриса, танцьорка и певица. Уолтър Джон ,Джак“ Бюканън (1891-1957) - шотландски театрален и филмов актьор, певец, продуцент и режисьор. - б. пр.

26 По време на Индустриалната революция в някои части на Англия и в Шотландия възниква традицията работниците да получават по една седмица неплатен отпуск, през който се организират масови забавления в градовете. - б. пр.

9

Кали изтича от градината към конюшнята, откъдето надникна Хектор, за да я поздрави.

- Хайде, момче, с теб излизаме на разходка.

Сложи му седлото и го поведе извън двора през полето, за да хване старата пътека за езда, която познаваше толкова добре. Искаше да се махне възможно най-бързо от Далраднор. Откритието изгаряше мозъка й. Фий бе нейна майка, нейната единствена майка, а през цялото това време се бе държала с нея като далечна леля. Беше отвратително, зло и безкрайно низко. Колко я мразеше, задето я бе излъгала!

Усещаше как вятърът гали лицето й, ритъмът на ездата я успокояваше. Не биваше да си изкарва яда върху стария Хектор. Само той й бе останал на този свят. Спряха под едно дърво и тя слезе, за да не му тежи. Някак си знаеше инстинктивно накъде се е запътила. Ако продължеше по пътеката и пресечеше стария мост за добитък над реката, щеше да стигне в имението „Балфур“ с неговите сивокаменни стени и покрив с кулички, даващи му вид на замък. Имаше вероятност сър Лайънел да си е у дома.

Мислите жужаха като разгневени пчели в главата й. Нищо чудно, че сър Лайънел знаеше кога е рожденият й ден и й бе носил подаръци. Вече всичко се бе изяснило, както и посещението на гроба на сина му преди години. Синът на стареца бе неин баща, а тя не го бе знаела.

Слезе от Хектор, остави го да попасе покрай потока и мина през широката ливада, след което изкачи стъпалата до входната врата. Потропа силно и зачака, докато прислужник, облечен в черен жакет, отвори.

- Мис Бордман идва на посещение при сър Лайънел Сетън-Рос.

- Той е на лов, мис - отвърна прислужникът.

- Кой е, Фрейзър? - Облечена в спортен панталон от туид жена с остри черти на лицето дойде до вратата. - О, това си ти. По-добре влез.

Кали никога не беше виждала тази жена.

- Съжалявам, че ви притеснявам. Аз съм Каролайн Бордман от Далраднор Хаус.

- Знам коя си. Чудех се кога ще се появиш. - В гласа й имаше подигравателна нотка, докато я водеше през мраморния коридор към салона.

Кали успя да се овладее и да си припомни добрите маниери.

- Извинете, но коя всъщност сте вие?

- Верити Сетън-Рос. - Жената се настани на един диван и махна с ръка на Кали да седне срещу нея, докато вадеше табакера за цигари от джоба на жилетката си. - Какво искаш?

- Дойдох да видя сър Лайънел. Има неща, които искам да разбера, но мога да почакам. -Кали се изправи, прекалено нервна, за да седи на едно място.

- Хм... нека те погледна. - Верити я подкани да седне на креслото до камината. - Значи знаеш?

- Ако имате предвид, че съм внучка на сър Лайънел, да, току-що научих...

- Артър бе мой брат, но ако смяташ, че това ме прави твоя леля, можеш да забравиш на мига тази идея за близост. Майка ти никога не е била добре дошла в това семейство. Не знам какво ти е казала, но тя метна око на брат ми от първия път, когато се срещнаха. Ти нямаш никакви права върху нашите имоти, Артър ти даде предостатъчно - и това е всичко, което ще получиш от нас. Затова ли си тук?

Кали скочи на крака и се изпъна в целия си ръст.

- Дойдох тук, за да разбера дали това, което леля Фий ми каза, е истина. Не искам нищо от вас. Или от нея. - Замълча. - И имам повече от достатъчно лели за целия си живот. Никой нямаше смелостта да ми каже истината до днес. Можете ли да си представите какво е да си нежелано копеле? Мислех, че тук мога да намеря поне съчувствие - вместо това вие ме обвинявате, че искам пари. Мисля, че чух повече от достатъчно за днес. Хубав ден, мис Сетън-Рос.

Излезе бясно през вратата в пълния с колони дълъг коридор, сред стените му, в които отекваше ехото от стъпките й. Верити Сетън-Рос се спусна след нея.

- Върни се веднага тук, млада госпожице!

- Не, няма. Всички можете да вървите в ада!

Кали прелетя покрай смаяния прислужник, отвори си сама вратата и се затича по стълбището към Хектор.

- Искам Марта, искам Марта... - изхлипа тя, но освен старото й пони нямаше никой, който да я утеши, докато яздеше надалече, заровила с плач лице в рунтавата му грива. - Какво ще правя сега, момче? Къде ще отидем?

Стъмваше се и Фийби се притесняваше. Кали я нямаше от часове, а бе само по тънка риза и панталони за езда. Крачеше из салона, като постоянно надзърташе през прозореца.

Беше казала на мисис Айбел само това, че двете са се скарали и момичето е избягало.

- По-добре да се обадим на полицията - посъветва я тя. - Тази калпазанка много добре знае как да ви изнерви, като остане навън до тъмно.

- Ще й дадем още малко време. Сигурно се е приютила някъде. Не би искала Хектор да настине - отвърна Фийби.

Звукът от спираща кола я накара да се затича към вратата. От нея слязоха първо сър Лайънел, все още облечен в костюма си за лов, а после дъщеря му Фийби се зарадва, че вижда стареца - той щеше да знае какво да правят.

- Току-що чух. Къде е тя? - попита възрастният мъж, облягайки се на бастуна си.

- Все още не се е прибрала. Откъде знаете, че я няма? А... значи е дошла при вас?

Верити пристъпи напред.

- Папа беше навън, така че аз се срещнах с нея и се държах малко рязко, без да осъзнавам в какво състояние се намира. Предполагам, че поведението ми не подобри ситуацията.

Това бе най-близката до извинение реплика, която Фийби някога бе чувала от устата на Верити.

- Ако нещо се случи с момичето... - изсумтя сър Лайънел, после се обърна към Фийби. -Значи най-накрая й казахте истината?

- Какво друго можех да сторя? Тя се е срещнала със семейството ми, чула е половината история, решила е, че е била осиновена. Седнете, моля. Мисля, че е време да обединим силите си. Откакто загуби Кълен, понито й е единствена утеха.

- Ще й намеря друго куче, ако това ще помогне. - Лайънел се отпусна и изтри капките дъжд от челото си.

- С цялото ми уважение, не мисля, че това ще помогне в случая. Някога взех най-правилното решение за всички ни. Обещах да не споменавам името ви, за да не ви навредя, а и трябваше да опазя собствената си репутация. Сега вече нямам други идеи. Тя ви има доверие, но не мисля, че някога отново ще се вслуша в моите думи. Напълно съм изчерпана. - Фийби погледна гостите си отчаяно. - Каква каша забърках само...

- Тя е в тази особена възраст - притече й се на помощ Верити. - Една промяна може и да помогне. Все още ли е в „Сейнт Маргарет“?

- Мислех да я пратя в чужбина за малко, за да завърши там образованието си, но вече не съм убедена - въздъхна Фийби, знаейки, че следващите й срещи с Кали ще бъдат неловки и враждебни, ако не оправи нещата сега.

- Ако мога да дам един съвет, мис Фей...? Клетото момиче не е имало думата за най-важните решения в живота си. Мисля, че е достатъчно голяма, за да бъде попитана какво иска да прави, вместо да й се казва какво да прави, не смятате ли? Според скромния ми опит сътрудничеството дава по-добри резултати от заповедите - предложи сър Лайънел.

- Не мисля, че тя ще се вслуша и в една моя дума, независимо какво й казвам. - Фийби почувства, че ще се разплаче.

- Но може да се вслуша в мен. Верити, как смяташ?

- Тя е доста вироглаво младо създание, упорита е, говори открито и не се бои да отстоява мнението си. Не заслужаваше избухването ми, но ме постави на място. У нея има доста потенциал. Не е треперлива теменужка и толкова много прилича на Артър, че в първия момент, когато я видях, се стреснах. Ако мис Фей смята, че заминаването на Каролайн в чужбина може да помогне, си струва да опитаме. Тя ще преодолее всичко това, ще видите.

- Да се надяваме, че няма да направи нищо глупаво...

Вратата се отвори и нани Айбел пъхна глава през процепа с усмивка на лицето.

- Само да ви кажа, че една мокра мишка влезе през кухненската врата. Дадох й топла супа и ролца и я сложих в леглото с гореща грейка. Мисля, че момичето няма нужда от повече лекции тази вечер. По-добре да се наспи. Да ви донеса ли нещо за пийване, сър Лайънел?

- Донесете и на трима ни, мисис Айбел - нареди Фийби и с облекчение се отпусна на стола си. - Слава богу, че е добре.

Утре може би щеше да послуша съвета на сър Лайънел и да чуе какво ще каже Кали, вместо да й се кара. Не можеше да избяга от отговорностите си. Двете трябваше да намерят начин да започнат на чисто, за да спасят поне нещичко от отношенията си. Но след разрива през последните няколко часа нямаше да е лесно. Спомни си предупреждението на Кити, което бе пренебрегнала преди толкова години. Как, за бога, щеше да изгради мост, за да запълни пропастта между себе си и дъщеря си?

10

1933-1934 година

Заради тревогата и шока от откритието Кали получи награда - напусна училище и остана повече време в Далраднор и в Лондон за една удължена ваканция. После, по Великден, щеше да продължи образованието си близо до Марта и Андре в един замък в Западна Фландрия. Именно бившата й бавачка бе разведрила сърцето й, след като Кали научи истината. Марта й бе написала няколко мили думи, за да я успокои.

Винаги е по-добре да знаеш истината, отколкото да предполагаш, и сигурно вече разбираш защо мис Фей е скрила тази информация от теб - за да те предпази от общественото мнение. Не забравяй, че вече познаваш дядо си по-добре, а и мис Верити ми се струва доста чувствителна натура. Помни, че тя е загубила любимия си брат през войната. Сър Лайънел вече не е загадъчният странник и ще те напътства мъдро, за да те подготви за по-добър и смислен живот. Ученето на езици никога не е загуба на време. Ако родителите ми не бяха заминали за Англия през 1914 година, нямаше да знам какво е да живееш в чужда страна, нито да науча английски език и да имам привилегията да стана твоя добра приятелка. Не се страхувай да поемаш рискове в живота си.

Марта винаги виждаше положителните страни във всяка ситуация, също като Прими.

Леля Фий положи огромни усилия, за да заличи напрежението помежду им. Първоначално се стараеше даже твърде много, следеше я като сянка. После получи роля във филм и се отпусна малко, не я тормозеше непрекъснато. След това започна да работи повече и в училището за танци на леля Мейси, където прекарваше голяма част от времето си.

Шато „Грутен“ се намираше на северозапад от Брюксел, недалече от Брюж. Беше разположен сред просторни зелени паркове, а зад него имаше и езеро. Впечатляващ френски замък от розов камък като от приказките. Имаше кули, бойници и великолепни тавански прозорци, издадени от върха на покрива, в стил, който Кали вече знаеше, че се нарича „готически“. Имаше голямо стълбище, което водеше към входа и към гравирания белокаменен портик, който блестеше на ярката слънчева светлина. Мястото беше миниатюрен дворец.

Марта обаче не бе никак впечатлена. Беше я посрещнала на гарата и бе дошла да я придружи. Кали остана само две нощи в нейната къща в Брюксел, която се сливаше с останалите в квартала, и се забавлява, докато играеше с малката Матилда - дори й пя приспивните песнички, които още помнеше от своето детство.

- Не е ли огромен? - възкликна Кали, докато вървяха по пътеката от автобусната спирка към замъка.

- Нуждае се от малко свежа боя, а прозорците - от почистване - отбеляза критично Марта. - Покрай пътеката има плевели. Сигурна ли си, че това е правилното място?

- Принадлежи на графиня Ван Грутен - да, това е мястото.

- Ако има някакъв проблем, само ми пиши и ще дойда да те взема. Ще вляза с теб за всеки случай.

Скъпата Марта, винаги я караше да се чувства в безопасност и спокойна. „Ако можеше и с леля Фий да е така“, помисли си Кали.

Позвъниха и дребна жена на около петдесет години с елегантна прическа - очевидно направена с допълнителни чужди кичури коса - и с дълъг перлен наниз отвори вратата.

- Ah, I’Anglaise... entrez... et vous?27 - втренчи се тя в Марта. - Това прислужницата ви ли е? - попита жената на английски.

- Mais non, je suis madame Kortrik^28. Приятелка на семейството - отвърна вместо нея Марта на английски език.

- Belge...?29

- Exactement

Графинята отпрати бедната Марта със сумтене и тя трябваше да си тръгне, но преди това прошепна в ухото на Кали на фламандски:

- Пази се от този дракон.

Кали остана сама с куфара си в коридора с изящни плочки и заоглежда сребърните доспехи и мечовете, закачени по стените.

- Другите момичета вече пристигнаха. Закъсняхте. Не е вежливо да карате домакинята си да ви чака. Вървете и разопаковайте багажа си. Ще се срещнем в трапезарията в пет часа. Ще ви запозная с правилата.

Кали нямаше време да направи нищо друго, освен да се затътри нагоре по стълбището и да открие откъде се чува бърборенето на момичешки гласове. Намери голяма спалня с шест легла с железни рамки, гол под и копринени завеси на прозорците - те имаха натруфени драперии в горната си част и оръфани шнурове, които се спускаха до долу.

Стаята бе почти празна и доста занемарена. Петте момичета, седнали на леглата си, се втренчиха като една в нея. Бяха оставили за нея леглото, намиращо се най-близо до големия прозорец, от който ставаше течение.

- Надявам се, че си носиш топли дрехи. Тук е студено като в хладилник - каза красива американка с черна коса. - Истинска дупка. Почакайте само папа да разбере, че съм забутана в условия като от осемнадесети век. Аз съм Софи.

- О, не знам, по-добре е, отколкото общежитието в пансиона ми в Шотландия. Ще оцелеем някак. Скоро ще дойде лятото. Къщата не е лоша... - опита се да звучи ведро Кали.

- Пълна развалина е, нуждае се от декоратор - каза друга американка, която почти плачеше. - Аз съм Ванеса.

- Скъпа, трябва да видиш някои от държавните училища, в които съм спала... Това си е истински дворец. Аз съм Клементайн, но мадам настоява да се представям като Клеманс -каза грациозна англичанка, докато й подаваше ръка за поздрав.

Друго, по-пухкаво момиче пристъпи напред.

- Мисля, че графинята преживява трудни времена. Тя е вдовица от войната и чух, че има трима синове, за чието образование трябва да плаща. Приема ни тук само заради сметките, но е добра. Сестра ми беше тук преди две години. Аз съм Памела. Как да те наричаме? -усмихна се тя на Кали.

- Аз съм Каролайн, но всички ми казват Кали. Мисля, че звучи достатъчно френско.

Внезапно от долния етаж се разнесе звън и Кали метна куфара на леглото, изпъна чорапи и приглади косата си зад ушите с надеждата, че ще издържи проверката на мадам.

Небрежният й вид не остана незабелязан и графинята я изгледа неодобрително, докато се обръщаше към новите си питомки.

- Вие сте инвестиция - родителите ви са инвестирали своите пари във вашето бъдещо добруване, в образование, подобаващо за момиче от висшето общество, и за тези от вас, които, за съжаление, трябва да изкарват сами прехраната си. Сега аз ще добавя заключителните щрихи, така че ако някоя от вас има късмета да се омъжи за уелския принц, никой да не може да каже, че й липсват маниери и изящество, достойни за съпруга на престолонаследник. Разбирате ли ме?

Огледа ги една по една с пронизващ поглед.

- Търся изящни бедра и фини кости, но уви - въздъхна тя, - не откривам нищо, освен сведени рамене и пухкавост като на малки кутрета. Трябва да приличате на състезателни коне, а не на товарни мулета. Търся перли и семпла елегантност, Ванеса, а не подрънкващи евтини бижута. Ние, французойките, майсторски изтъкваме по най-добрия начин и малкото, което притежаваме. Виждате, че съм дребничка, но изпъвам тяло, повдигам косата си, държа изправена шията си и пораствам с няколко сантиметра, а с високи токове ставам истинска газела.

Кали се опита да остане сериозна, макар да искаше да избухне в смях при мисълта, че някое от момичетата около тази маса може да е газела.

- Ще ви науча на следните три неща: как да ходите, как да се обличате и как да се държите в обществото с изящество и очарование. Не позволявам пушене в салона - то разваля кожата! Никакви белгийски шоколади и пасти - от тях ще напълнеете, а трябва да отслабнете! Изисквам прилично поведение, чист въздух и - най-вече - любознателен ум. Планирала съм много посещения, за да може да водите разговор и да го изпълвате с интересни факти. Родителите ви ще са доволни от инвестицията, която са направили, като са ви изпратили тук - усмихна се тя. - Сега може да говорите.

Всички бяха прекалено шокирани, за да кажат и думичка, така че просто станаха от местата си и се опитаха да се изнижат елегантно през вратата, преди да избухнат в приглушен кикот. Сезонът на опитомяването и излъскването бе започнал.

Посетиха всеки музей в Брюж, който по думите на мадам бил Северната Венеция. Наблюдаваха как работят плетачките на дантела, възхищаваха се на холандските и фламандските художници. Сутрините им бяха запълнени с най-различни дейности, но следобед графинята се скриваше в своя апартамент, като оставяше питомките си да четат на моравата, да яздят или да плуват. Храната беше вкусна, но спартанска. Кали никога не беше яла толкова много яйца и зеленчуци. Двете американски момичета се оплакваха от размера на порциите, но когато забелязаха, че талията им е намаляла и че костите им вече не са толкова обвити с месо и мазнинки, горчивото им мрънкане спря. Скоро момичетата започнаха да се отпускат и да споделят преживяванията си.

- Трябваше да отида в академията на мис Потър, най-доброто училище в Щатите за довършителни щрихи в образованието - каза Ванеса. - Но после се разбра, че не могат да ме приемат - сподели тя. - Имам неподходяща фамилия. Грийнберг или Коен не се допускат в училището, затова папа реши, че в Европа ще бъде по-добре. Тук ми харесва... е, не е съвсем...

Всички се засмяха, осъзнавайки, че тази откровеност поставя началото на сближаването им.

- Мислите ли, че ще успеем да се дипломираме? - попита Ванеса.

Другите момичета погледнаха към Кали като към извор на знания, сякаш беше техен водач -често ставаше така, особено когато имаха проблеми в езиковите курсове. Сякаш отново бе в „Сейнт Маргарет“

- Първо ще трябва да вземем изпита за газели - каза тя и всички се разсмяха.

Няколко седмици по-късно поувехналото величие на замъка получи нова преоценка с неочакваното пристигане на един от синовете на графинята. Той се появи на масата за хранене в смокинг и буквално плени всички момичета с галския си чар. Имаше тъмна къдрава коса, огромни сиви очи и заразителна усмивка, която наелектризира въздуха. Шест чифта очи се втренчиха в този Адонис с обща въздишка.

- Mes enfants^30 , това е моят син, Луи-Феран, за когото знаех, че е в Ардените, но сега е във ваканция. Учи в университета. - Той се усмихна на всяка от тях и Кали се постара да не се изчервява. - Ванеса, Адел, Софи, Клеманс, Памела и Каролин... - продължи графинята, като представи всички по ред.

- Enchante^31 - каза той с дълбокия си глас.

Когато се върнаха в стаята си, Ванеса се престори, че припада.

- О, какъв невероятен мъжкар!

- Мисля, че тя го направи нарочно, за да ни предизвика. Нищо не поражда толкова много вълнение в кокошарника, като появата на красив мъжки индивид. Погледнете се само, пърхате с мигли, изчервявате се... Той е само един студент - каза Кали.

- Е, и? - попита Памела. - Какво лошо има в това да упражним чара си върху него?

- Обзалагам се, че ще го докопам първа - прошепна Клеми.

- Всички можем да пробваме и да видим коя ще го спечели - добави Ванеса.

На Кали й дожаля за Феран. Беше се върнал у дома за ваканцията само за да попадне сред групичка изгладнели за любов и внимание момичета, които тръпнеха в очакване да бъдат забелязани.

- Гласувам да оставим клетото момче само. Той изглежда така, сякаш иска тишина и спокойствие, а не да му се досажда. Доверете ми се.

- Не бъди толкова тесногръда, Кали... Мис Добро момиче. Както и да е, една по-малко за състезанието - изсмя се Ванеса. - Върви да си четеш книжката.

Кали нямаше нищо против да бъде излишната. Момичетата бяха гладни за внимание и Феран щеше да е единственият обект на интереса им. Прииска й се да го защити. Мадам имаше навсякъде позлатени сребърни рамки със снимки на синовете си. Всеки можеше да се досети, че тя не би оставила чуждестранните момичета да крадат от времето, което би могла да прекара с прекрасното си момче.

Два дни по-късно Кали оседла един от конете на училището и излезе навън да поязди в горичката и по пътя към другата страна на езерото, намиращо се в задната част на имота. Стана топло, така че тя върза Алфонс и свали обувките и чорапите си, за да се разхлади във водата, и запляска с крака, както правеше някога в Далраднор. Внезапно движение зад едно дърво я стресна. Ако някой я бе последвал? За миг се закова на място, но след това Феран излезе от сянката, следван от коня си, като носеше нещо в ръка.

- Pardon, mademoiselle... je vous en pris...32 Мисля, че това принадлежи на Алфонс. - В ръката си държеше подкова. Тръгна към чакащия на сянка кон. - Bien sw. Разбира се... Загубил я е по пътя.

- По-добре да го прибера обратно в конюшнята... съжалявам.

Кали бе смутена, че са я хванали да си играе във водата като дете.

- Надявам се, че не е пострадал?

- Не, той е добре - заслепи я с усмивката си Феран. - Наслаждавате ли се на престоя си тук? Маман може да бъде много... как да се изразя... взискателна.

- Не се притеснявайте, имам план за бягство - разсмя се, като се сети колко близо беше до семейство Ван Хуг. Разказа за Марта и как тя е била нейна бавачка. - Баща ми е загинал по време на войната, в битката при Лебьоф.

За пръв път говореше открито за Артър Сетън-Рос, особено с непознат, но някак й дойде естествено, отвътре.

Феран говореше отлично английски, а тя го шокира, като упражни малко своя фламандски.

- Не позволявайте маман да ви чуе, Каролин. Тя е толкова горда, че е французойка. Баща ми беше фламандец. Аз предпочитам да се определям като белгиец.

Освен че следваше в университета, той се подготвяше и за офицер от кавалерията.

- Не че използваме конете така, както някога са го правили, а и предпочитам да уча, вместо да продължа семейната военна традиция.

- Майка ми е работила в театъра и в момента участва във филми, но няма да я последвам в тази кариера. Не мога да изпея и една правилна нота.

Кали тръгна към пътечката за езда, а той я последва на коня си, като й показа посоката към ковачницата, където оставиха Алфонс, за да му сменят подковата.

- Става прекалено късно - въздъхна Кали, - а графинята мрази да я караме да ни чака.

- Тогава елате при мен. Конят ми Актеон може да ни носи и двамата километър-два.

И стана така, че Кали пристигна, прегърнала Феран през кръста, пред очите на останалите ученички, които зяпнаха от завист. Тя слезе от коня и благодари на спасителя си. Усещаше, че бузите й горят, но не от слънцето.

- Ясно, тайният финалист спечели състезанието. Тате винаги е казвал, че англичаните са опасна конкуренция.

- О, моля ви, нищо такова няма. Клетият Алфонс си загуби подковата.

- И сър Галахад се притече на помощ, ах, умно момиче - засмя се Памела.

- Заради липса на пирон подковата беше изгубена. Заради липса на подкова конят беше изгубен. Заради липса на кон... битката беше спечелена^33 - подразни я Клеми и я побутна нагоре по стъпалата. - Чудя се какво ли ще каже графинята за това.

Как би могла да каже нещо, след като нямаше за какво да се говори? Но когато Феран тръгна внезапно за Брюксел, Кали се почувства така, сякаш слънцето се е скрило.

След това, две седмици по-късно, получи писмо с непознат почерк. Беше от Феран, който й пишеше колко много се е забавлявал по време на тяхното приключение. Щеше да се прибере у дома следващия уикенд и се чудеше дали тя би искала да го придружи на пикник.

Кали скри писмото от любопитни очи, тайно развълнувана, че ще го види отново. Никога не се беше занимавала с момчета или с братята на приятелките си и винаги бе стояла настрана от всички глупави приказки за Валентино и другите филмови звезди. Но сега откри непозната за себе си страна - страна, копнееща за нова среща, бленуваща тайничко посред бял ден, в очакване на появата на Феран. Усещаше пърхащ трепет в цялото си тяло. Нямаше търпение да остане насаме с него и когато знаменателният уикенд дойде и той пъхна бележка в ръката й, за да уточнят рандевуто, Кали усети, че е разтърсена от странно вълнение.

Яздиха поотделно извън гората, чак до границите на имота на графинята, защото на Кали не беше позволено да излиза от територията на замъка без разрешение. Тя беше убедена, че никой не е забелязал нещо необичайно в изчезването й, тъй като често излизаше на самотни разходки. Слязоха от конете и се разположиха под сянката на голям дъб. Феран свали раницата си и извади от нея франзели, сирене крема, малки плодови тарталетки и бутилка изстудено бяло вино. Беше донесъл дори салфетки и чаши за вино. Истински пикник. Седнаха да похапнат мълчаливо, като всеки знаеше, че другият тайничко го оглежда.

- Бил ли си в Англия? - попита Кали, след като се разбраха да не са толкова официални.

- Да, няколко пъти с маман.

- Майка ти много се гордее с теб. Така поне ми се струва.

- Тя има планове. За Карел е семинарията. За Жан-Люк, най-големия брат, остава ръководенето на имението. Така аз съм свободен да продължа обучението си по древни цивилизации, но всички трябва да имаме подходящо военно обучение, в случай че избухне още една война. Трудно й е без съпруга й... А на майка ти?

Кали не искаше да разваля момента, отдавайки се на мисли за леля Фий. Усмихна се и сви рамене. Излегна се по гръб, за да усети лъчите на слънцето по лицето си.

- Не може да има нова война - каза тя.

- Кой знае? Казват, че Германия изгражда нови пътища и тайно подготвя армия. Ще отмъсти за поражението си...

- Но нали няма право да се въоръжава... Това няма да се случи отново, поне в нашия живот, нали?

- Не се притеснявай, белгийската армия ще бъде тук, за да те защити - засмя се той. Изведнъж се наведе над нея и я целуна нежно по бузата. Кали усети как цялото й тяло се взриви от вълнение. - Нямаш нищо против, че те целунах, нали? - прошепна Феран и тя усети аромата на вино в дъха му.

- Никой никога не ме е целувал преди - усмихна се. - Нямам нищо против.

- Защо не? Ти си прекрасна. И другите момичета са красиви, но са като деца. На колко години си?

- Почти на осемнадесет.

- Тогава ще те целуна като жена.

Устните му се притиснаха силно до нейните, впиха се алчно в тях, докато Кали започна да се страхува от страстта, която тази целувка предизвикваше.

Тя се надигна смаяна и го отблъсна.

- Различно е да се целуваш така - каза Феран. - Но аз не трябва да се възползвам от теб. Не е честно... ти си наша гостенка и... - Извърна се настрани, докато говореше.

- Защо да не е честно? - Сега Кали не искаше да спрат да се целуват.

- Хайде, нека да се връщаме. Не искаме да разкрият нашата тайна.

Яздиха заедно мълчешком, като се разделиха точно преди да влязат в обсега на замъка.

- Утре ще се поцелуваме още малко, нали? - усмихна й се той и махна с ръка, докато я оставяше да се прибере сама.

Кали имаше чувството, че се носи върху облак от топъл въздух, преживяваше отново и отново в съзнанието си страстната целувка, първата й целувка, и си мислеше, че иска да се целува с него завинаги.

- Пак закъсняхте, мис Бордман. Къде бяхте? - скастри я графинята, когато Кали се прибра в замъка, но Феран, който тъкмо влизаше през вратата, й се притече на помощ.

- Тя беше на езда с мен.

- Така ли? Отидете и се преоблечете за вечеря - нареди мадам, после се обърна към сина си. - Искам да говоря с теб...

Кали се втурна нагоре по стълбището. Тази вечер щеше да се облече внимателно, нищо прекалено дръзко или твърде оскъдно. А като жена, току-що целуната от красив мъж. Останалите бяха заети да се контят и за пръв път банята беше празна. Тя се надяваше, че ще има достатъчно количество топла вода, за да се накисне бързо във ваната и да вземе назаем от розовото масло, което стоеше отстрани на перваза.

Ползването на ваната беше лукс и Кали се отпусна, очаквайки с нетърпение да види Феран отново. Този мъж бе променил нейния свят на момичешки мечти и бе събудил женските й желания. Ако я целунеше отново на лунната светлина и обвиеше с ръце тялото й, как щеше тя да устои на страстта?

Последва кратко почукване на вратата и графинята влезе с буреносно изражение.

- Облечете се, Каролин. Ще говоря с вас. Сега.

Кали скочи от ваната и грабна една хавлия с ясното съзнание, че жената се е втренчила в голото й тяло. Увита само в кърпата, я последва по коридора към кабинета й.

- Млада госпожице, това трябва да спре... тази глупост! - Графинята посочи един стол зад бюрото си. - Вие сте млади, и двамата сте все още деца, твърде млади за тази глупост. Не ще допусна да правите мили очи на сина ми и да го карате да дава обещания, които той не може да спази.

Кали седна, без да разбира напълно яростния ураган на скорострелния френски.

- Моля? - осмели се да попита тя.

- О, забравих, че говорите френски като белгийска селянка. Синовете ми не са за хора като вас. Вие сте англичанка и протестантка. Ние сме католици. Той е от благороден произход, а вие, доколкото знам, сте дъщеря на актриса, без баща или знатно семейство. Недопустимо! Трябва веднага да се сложи край на това. Феран е сгоден за дъщерята на братовчед ми, Албертина д’Орлан. Той знае какъв е дългът към семейството му. Не мислете, че това е първият път, когато очите му го подмамват. Аз не водя млади момичета в тази къща, за да се опитват да съблазняват синовете ми. Водя ви тук, в своя дом, защото покривът е за ремонт и имам сметки за плащане. А не защото искам да съм изложена на шумното ви бъбрене и неприятното ви поведение. Разбирате ли какво ви казвам? - изкряка тя, докато размахваше ръце във въздуха.

Кали кимна шокирана, не можеше да изрече и дума, за да се защити или да отрече обвиненията, отправени към нея с такава отровна злоба. Значи той бе играл тази игричка с всяка групичка нови ученички? За него тя беше само момиче за забавление, просто играчка? Как можеше да предава годеницата си, ако това бе истина? Прилоша й от неговата жестокост.

- Вървете и се облечете - изсъска графинята.

- Може би ще е по-добре, ако не идвам на вечеря - предложи Кали.

- Ще дойдете и ще се държите като истинска непоклатима англичанка. Не казвайте нищо и не правете сцени, за които по-късно ще съжалявате.

Кали побягна обратно към спалнята. Всички момичета бяха изчезнали и тя сама оправи роклята си, с треперещи ръце разпусна плитките, така че косата й да падне свободно върху раменете на меки, виещи се златисти къдрици, изсветлели на места от слънцето. Преглътна сълзите, все още неосъзнала напълно какво точно е станало в кабинета. Сега трябваше да слезе по стълбището с високо вдигната глава и да не дава възможност на Феран да разбере, че знае за неговата малка игра. Събра всичките си сили, изпъна назад рамене и излезе от стаята.

Всички вдигнаха глава към нея при влизането й. Графинята седеше начело на масата. Както обикновено бе самото очарование.

- Alors, cherie^34 . Виждам, че имате тен на лицето.

Кали забеляза един празен стол до графинята. Феран закъсняваше твърде много. Попечителката им не пропусна погледа й и посочи празния стол.

- Уви, синът ми трябваше да се върне към следването си в последния момент. Той изпраща своите извинения... Il est tres desole, но, разбира се, дългът е на първо място. N’est-ce pas?35

- Гледаше право в Кали, докато говореше.

Каролайн изяде вечерята си, зашеметена от объркване и смущение. Неговата маман го бе отпратила и той бе изпълнил заповедта й, без да се извини на Кали, без никакво обяснение. Какъв страхливец!

Тя не представляваше нищо особено за него, просто приятно развлечение в един хубав следобед. Беше ужасно разочарована. Едва сега разбираше какво бе имал предвид Тед Бордман, когато й каза, че крушата не пада по-далеч от дървото. Може би приличаше на майка си повече, отколкото предполагаше. Усети актрисата в себе си. Събра цялата си смелост, за да продължи да се усмихва и да разговаря с другите момичета, без да покаже по никакъв начин колко е наранена. „Нека това да ти е за урок, помисли си тя. Да се пазиш от глупави млади мъже, все още завързани за полата на майка си.“

27 А, англичанката... влезте... а вие коя сте? (фр.) - б. пр.

28 Не, аз съм мадам Кортрик (фр.). - б. пр.

29 Белгийка? Точно така (фр.). - б. пр.

30 Деца мои... (фр.) - б. пр.

31 Очарован съм (фр.). - б. пр.

32 Извинете ме, госпожице... моля ви... (фр.) - б. пр.

33 Заигравка с цитат от Бенджамин Франклин. Смисълът е, че дребни на пръв поглед неща имат сериозни последици.

Заради липса на пирон подковата беше изгубена.

Заради липса на подкова конят беше изгубен.

Заради липса на кон ездачът беше изгубен.

Заради липса на ездач битката беше изгубена.

Заради липса на битка кралството беше изгубено.

И всичко това - заради липсата на един пирон за подкова. - б. пр.

34 Хайде, скъпа (фр.). - б. пр.

35 Той много съжалява... Нали? (фр.) - б. пр.

11

Когато Каролайн слезе от влака на гара Ватерло, Фийби не можа да повярва на очите си. Беше се издължила, косата й бе изсветляла от слънцето, изглеждаше по-висока и закрачи към нея с новооткрита увереност. Тромавото момиче бе заменено от стилна млада дама в елегантен ленен костюм от две части и дръзка шапка, кацнала на главата й.

- Най-накрая - извика Фийби и протегна ръце. - Бях започнала да мисля, че никога няма да се прибереш.

Двете се целунаха леко по бузите.

- Имаше толкова много работа за вършене при Марта и новото бебе. Тя е абсолютно съкровище, а аз й станах кръстница.

Фийби усети пристъп на ревност заради това, че Марта винаги бе на първо място в сърцето на Кали, но се усмихна и каза:

- Трябва да ми разкажеш всичко за тях, когато се приберем вкъщи.

- Мислех, че отиваме на север?

- Трябва да разопаковаш багажа си и да си поемеш дъх след дългото пътуване. Има малка промяна в плана, но ще ти обясня после. - Фийби не искаше да навлиза в подробности тук, на перона. - Ще имаш време, за да видиш новите си приятелки.

- Нямам нови приятелки.

- Със сигурност си се сприятелила с някого в това училище, нали?

- Нищо по-специално. Да вземем такси. Имам нужда от баня. Във влака бе толкова горещо и лепкаво - въздъхна Каролайн и се запъти към изхода на гарата.

Беше също както преди, когато Кали се връщаше от „Сейнт Маргарет“, помисли си Фийби. Ученичката мяташе куфара, влизаше в банята, после се отпускаше на леглото с книга. Но сега беше на осемнадесет и цялото й бъдеще трябваше да се планира внимателно.

След като се върнаха в апартамента, веднага извадиха дрехите за пране и подаръците, зазвуча радиото. Гостната на Фийби скоро се изпълни с танцова музика и цигарен дим.

- Не си придобила този противен навик, нали? - попита тя.

- Всички пушат. Купих си цигаре от слонова кост. Много е шик да издишваш кръгчета дим -отвърна невъзмутимо Каролайн.

- Това ли е всичко, което научи в чужбина?

- Мога да правя коктейл „Джин слинг^36“, да готвя средно добър омлет, да подбирам най-хубавите перли и да играя покер.

Тя видя ужаса, изписан върху лицето на майка си.

- Само се шегувам, но имахме две американски момичета, които бяха магьосници в игрите с карти. Често играехме за гримове.

Замълча за миг.

- Не си ли заета с някой филм?

- Всички помагаме на Мейси в школата. Преживявам известен спад. Агентът ми постоянно търси роли, но в момента няма нищо подходящо за мен. Организираме танци с чай за

начинаещи в следобедните часове в училището и се чудех дали ще можеш да ни помогнеш.

- Знаеш, че имам два леви крака - небрежно отхвърли предложението й Каролайн и хвана някакво списание.

- Не... просто в офиса, с телефона, таксите... Там цари пълен хаос...

- Никога не съм вършила секретарска работа - отвърна Каролайн, без да прояви и грам интерес към новините на майка си след толкова много време.

- Бързо ще свикнеш, само за няколко седмици е, докато има работа. Всички искат да научат нови танци за баловете през Сезона.

- А Далраднор? Прими трябваше да ми дойде на гости.

- Каролайн, беше в чужбина в продължение на шест месеца. Ваканцията не ти ли беше достатъчна?

Фийби не искаше да бъде остра, но момичето трябваше да научи, че има време за игра и време, когато трябва да се помага. Не беше добре за нея да се мотае наоколо, без да върши нищо.

- О, разбирам, трябва да си платя дълговете. - Каролайн се изправи и тръгна към кухнята. -Ще се върна веднага с лопатата и метлата.

Двете вече се бяха спречкали.

- Можеш да отидеш там за една седмица, ако е наложително, но наистина ще помогнеш на Мейси, ако можеш да отделиш част от времето си. Тя не е добре и Кити е доста притеснена -обясни Фийби.

Каролайн се обърна.

- Защо не ми каза веднага? Какво не е наред?

- Женски проблеми, малък тумор. Изрязаха всичко, но тя е много изтощена. Били прави всичко възможно, за да я покрива, но Кити се страхува, че може да се наложи и друго лечение.

- Съжалявам, клетата Мейси. Защо не ми каза? Винаги научавам последна важните неща. Разбира се, че ще помогна, но не очаквайте от мен да танцувам.

Фийби въздъхна с облекчение, че ще има още един човек на борда, за да помогне. Мейси имаше рак, и то лош - никой, с изключение на Кити, не искаше да се заеме с лечението й.

„Що се отнася до другите служители, казваме им, че просто страда от проблеми с червата. Мейси трябва да си почине и да не се движи много, бе доверила Кити на Фийби. Ще води часовете си седнала. Сигурна съм обаче, че ракът се е разпространил. Лицето й е хлътнало, кожата й е жълтеникава. Ще трябва да я прикриваме, доколкото можем.“

Фийби не можеше да понесе мисълта да загуби Мейси. Били Демейн правеше всичко възможно, за да поддържа работата, самата Фийби също бе на почти пълно работно време. Би било добре Каролайн да е част от бизнеса - имаше вероятност тя да го продължи някой ден. Ежегодното посещение в Далраднор беше лукс, който не можеха да си позволят тази година. Старата къща беше в безопасност в ръцете на нани Айбел и дъщеря й, Мима Джонстън. Имението можеше да почака. Каролайн бе прекарала цяла година в забавления и игри; сега беше време да се захване за работа.

Училището по танци „Гибънс“ беше точно до Кенсингтън хай стрийт, в голяма къща, която бе виждала и по-добри дни, но все още имаше бална зала на първия етаж до величественото стълбище. Тя се използваше като студио, стените й бяха покрити с големи огледала с позлатени рамки. Имаше дъбов под, който миришеше на байц, както и стенки покрай двете страни, така че професионални танцьори можеха да наемат помещението в сутрешните часове. Преддверието беше съблекалня, а бившата библиотека - офис и стая за персонала.

Фий не се бе шегувала, когато й каза, че цари истински хаос. Имаше сметки и писма, натъпкани в чекмеджетата на бюрото; сметки бяха закачени и по стената; преливаше от неотворена поща; купища театрални списания събираха прах; чаши за кафе бяха мухлясали; паянтовата пишеща машина и телефонът върху голямото, тапицирано с кожа бюро бяха опръскани с направо древни петна чай. Чайник и кутия с натрошени бисквити довършваха обзавеждането в офиса. От Кали се очакваха чудеса. Не би могла да се озове на по-различно място от елегантността на шато „Грутен“ и ленивото лято край езерото. Каролайн се усмихна, спомняйки си за яда, който изпитваше към флиртаджията Феран, докато не получи извинителното му писмо. За малко да го хвърли неотворено в кофата за боклук, но беше любопитна да види как ще се опита да извърти позорното си бягство.

Съжалявам, че напуснах, без да кажа и дума, но не можех да слушам маман и минута повече. Знаех, че ще те нападне хапливо. Тя не може да приеме, че имам собствен живот, както и свои приятели, които харесвам, вместо нейните. Не съм сгоден за никого, нито пък имам намерение да се женя скоро, но тя винаги иска да наложи волята си над нас. Брат ми Карел избяга от нея и влезе в Семинарията, тя накара Жан-Люк да постъпи в армията. Що се отнася до мен, аз се надявам да уча в чужбина, така че от сега нататък маман ще трябва да прави планове само за себе си. Моля те да ми простиш, че те оставих да се сблъскаш с нея и разочарованието й, но беше по-добре, че си тръгнах. Някой ден тя трябва да разбере, че един родител не може да принуди детето си да живее живота, който той иска за него. Наслаждавах се искрено на тези два прекрасни дни с теб. Надявам се да се срещнем отново.

Луи-Феран ван Грутен

Нямаше адрес, на който да отговори - а и не беше нужно. Преживяла бе малка романтична история под лъчите на лятното слънце, но сега всичко бе приключило. Кали изпита облекчение, след като научи, че Феран не се бе подиграл с чувствата й, но първите й впечатления се бяха оказали верни. Той бе просто млад студент, жадуващ да разпери криле и да полети свободно. Почти съжали графинята, която живееше в света на фантазиите си и имаше опасност да изгуби всичките си деца.

След като огледа офиса, разбра без никакво съмнение, че с един удар е свалена обратно на земята.

Кали се захвана с непосилната задача да работи по задължение в офиса и смяташе да го прави само няколко седмици, но след като видя колко е отслабнала от болестта Мейси, разбра, че не може да я разочарова.

Забеляза колко сплотени са приятелите на Фий, особено в моменти на криза. Бяха минали през войната заедно, бяха претърпели загуби и разочарования, но все пак намираха време да се смеят и да се усмихват. Как можеше да не се възхищава на тяхното поколение? Чувстваше липсата на приятелство в собствения си живот. Примроуз беше приета в Оксфорд и Кали отиде да прекара два дни с нея като гост в колежа. Приличаше на великолепен пансион със златисти каменни лекционни зали. Опита се да не завижда на Прими за новите й приятели, докато тя беше прикована към старците. Пишеха си редовно, но пътищата им вече се бяха разделили.

Един следобед група нови клиенти нахлу в студиото за уроци по бални танци. Кали беше заета да събира имена и телефони в случай на отмяна на резервациите, когато зад нея прозвуча познат от замъка глас.

- Мили боже, това е нашият таен кон фаворит - изсумтя Памела Карлък. - Кали Бордман, какво правиш тук?

- Помагам на лелите си в ръководенето на това място - изчерви се Каролайн. Пам и Клеми изглеждаха много изтънчено в зимните си палта и красиви шапки. - Изненадана съм, че ви е позволено да ходите сами - подразни ги тя, защото дебютантките не трябваше да ходят никъде без придружители.

- В безопасност сме, когато сме заедно, скъпо момиче, а и искаме да се подготвим, за да предизвикаме бурни страсти и овации на следващите партита. Трябва да подпалим дансинга, ако искаме да хванем най-добрия улов... А ти? Виждала ли си се отново с онзи красив студент?

- Ти как мислиш? - намигна Кали, щом видя, че Фий се навърта край тях. - Онзи дракон, майка му, имаше други планове за него.

Памела се обърна към приятелите си.

- Графинята беше истинска горгона медуза, но умна жена. С Кали ще ви разкажем всичко по-късно.

Джем, който бе нает да преподава бални танци, скоро започна да дава нареждания и откри урока. Накара момичетата да се хванат две по две, за да упражняват стъпките, докато Кали наблюдаваше със завист техния бърз напредък. Той знаеше какво прави и не допускаше волности.

Когато всичко свърши, Пам се втурна в офиса.

- Отиваме за чай. Ела с нас, ако можеш.

- Хайде, мила, заслужила си почивка - реагира бързо Фий. - Приятно ми е да видя, че все пак си намерила приятелки в Белгия.

Кали грабна шапката и палтото си и нервно последва дебютантките надолу по стълбите. Тя наистина не познаваше Клеми и Пам добре, не познаваше и техните приятели, но те я поканиха. Беше такова облекчение да излезе на чист въздух в компанията на момичета, а не на стари дами. Изведнъж Лондон вече не беше толкова самотно място.

Чаените партита след уроците по танци станаха редовни събития в четвъртък и Кали се записа в класа по танго. Музиката бе неустоима. Клеми бе родена танцьорка и се огъваше умело назад в позите, които Джем показваше. Месеците в замъка бяха вталили момичетата, така че след изтощителния час танци те си позволяваха да се нагостят с френски сладкиши в прекрасната чайна близо до „Хародс“

- Трябва да дойдеш с нас и да пробваш танците в „Клуб 400“. Имат най-добрите оркестри в града. Кажи, че ще дойдеш - уговаряше я Пам. - Ще се срещнеш с всички останали от тайфата. Кажи на леля си, че е напълно безопасно. Всички наши братя и братовчеди са доста  безопасни в такситата^37 - добави тя с намигване.

- Какво трябва да облека? - попита Кали, като знаеше, че дебютантките разполагат с множество прекрасни вечерни тоалети.

- Нещо не прекалено строго - там е доста задушно. Трябва да покажеш малко плът, mais non^38? Накарай стария дракон да се гордее. Трябва да подсвиркват след нас - каза Клеми.

За първото излизане на Кали с тях бяха нужни доста приготовления. Дадоха й една от вечерните рокли на Мейси, плътно прилепнала, от син сатен, скроена на верев и така променена от Фий, че й пасна като ръкавица. Косата й беше на вълни и оформена с фиби по последна мода. Взе назаем и старата кожена пелерина на Кити, която миришеше на нафталин.

- Носех я вечерта, когато се срещнах с баща ти - каза Фий с уста, пълна с карфици. - Ще изглеждаш много добре с нея.

Опитваха се да изгладят нещата помежду си, но беше много трудно. Кали знаеше, че Фий иска тя да я попита за романтичната им връзка, но не й се играеше тази игра. Не се интересуваше как са се запознали майка й и баща й.

Качиха Кали в таксито, дадоха й пари за връщане до дома, червило и резервни чорапи, гребен и допълнителни фиби. С приближаването към целта ставаше все по-нервна. „Ами ако никой не поиска да танцува с мен? Какво ще стане, ако момичетата не дойдат?“ Искаше й се да не се е съгласявала да ходи с тях.

Срещнаха се в приземния бар на „Риц“ Цяла орда от нови лица се втренчиха в нея, когато се появи: момчета с имена като Джок и Биф, Найджъл, Понго и Пади; върлинести млади мъже, придружаващи сестрите и приятелките си, които се казваха Хърмаяни, Сесилия или Анабел. Пам бе със сестра си Попи, а Клеми бе довела братовчедка си Белинда.

Пам я изгледа от главата до петите с усмивка.

- Божичко, Кали, изглеждаш великолепно. Тъмносиньото ти стои прекрасно.

Всички си казваха „наздраве“ с джин и шампанско. Внезапно в ръката й попадна чаша и скоро Кали усети как сияйна топлина изпълва тялото й. Беше късно, когато тръгнаха за Лестър скуеър. Клубът бе близо до театър „Алхамбра“. Помещаваше се в мазе, което разкриваше цял нов подземен свят с приглушена светлина и дим, където можеха да танцуват цяла нощ.

Стените бяха покрити с червени копринени и кадифени завеси. Имаше плюшени сепарета отстрани, позлатени лампиони и отделни свещи по масите. Клубът беше препълнен. Кали бе очаквала бална зала с полилеи, но това място бе много по-интересно и обаятелно. Оркестърът свиреше на сцената, а двойките кръжаха в кръг на дансинга. Млади, стари, всички сякаш се познаваха. „Може би момчетата са ходили в едно училище, а момичетата са имали едни и същи детегледачки и са се разхождали заедно в парка“, помисли си Кали.

- Божичко, надявам се, че татко не е тук с приятелката си - прошепна Белинда. - Не бих искала мама да разбере. Той каза, че трябва да работи до късно в Камарата на общините.

След като се настаниха, започнаха да се събират по двойки и да танцуват суинг, който цветнокожите музиканти свиреха толкова добре.

- Може да направим едно кръгче, ако искаш - каза Найджъл, предлагайки ръката си на Кали. - Но трябва да те предупредя, че не съм много добър в тези неща.

„Тези думи никога не са отговаряли повече на истината“, помисли си Кали, докато накуцваше обратно към местата им с изпонастъпани пръсти. Може би беше по-добре да остане седнала за следващия танц, но се оказа, че е танго.

- Хайде, Кали, нека им покажем какво сме научили - изкрещя Пам, надвиквайки шума. -Ти бъди мъжът, по-висока си.

Опитаха се да си припомнят указанията на Джем, но без неговото насърчение се получи някакъв фарс. После към дансинга се отправи двойка, която наистина знаеше какво прави. Той изглеждаше елегантен във фрака си, дамата му бе в плътно прилепнала червена рокля и цепката отстрани разкриваше съвършените й бедра.

- Това танцьори от клуба ли са? - попита Кали.

- Не, това е Тоби, който просто се фука. Голям играч е. Магьосника от Уелс, така го наричаме. Е, с него определено не е безопасно да се прибираш в такси - подсмихна се Пам. -Само гледай как ръката му се отправя на юг...

Кали не можеше да откъсне очи от двойката, която танцуваше в центъра на дансинга. Те бяха като магнит за останалите - с горди, горящи погледи и драматични пози.

- Как така танцува толкова добре?

- Тоби идва и си отива, живее в чужбина. Виж загарялото му лице и тези рамене... истински мистериозен мъж. Искаш ли да се запознаеш с него?

- О, не!

Той плашеше Кали със своя омагьосващ поглед, особено когато въртеше вихрено партньорката си в кръг, напълно забравил - както изглеждаше, за всички останали. Момичетата се отдръпнаха, за да отидат при другите, но след това тангото свърши и изведнъж Памела тръгна към красивата двойка и се върна с тях.

- Моята приятелка иска да се запознаете - усмихна се тя, самата невинност. - Мистър Тоби Лойд-Джоунс... мис Каролайн Бордман.

Кали си спомняше срамно лошия си танц и беше бясна.

- Ние просто се възхищавахме на техниката ви - заекна тя. - Опитваме се да се научим, но дори да бях ходила на сто урока, никога не бих успяла да постигна такова съвършенство в танца като вашето.

Тя се обърна за помощ към приятелките си, но момичетата бяха изчезнали.

- Не съм те виждал тук преди - отвърна Тоби, оглеждайки я с интерес.

- Срещнах Клеми и Пам в училище в Белгия. Това място е невероятно, а музиката е страхотна.

Кали се опита да звучи небрежно, но не й се получи. Тоби изглеждаше като у дома си в затъмнената обстановка на клуба, докато тя се чувстваше като натрапник. Беше по-възрастен от хората в нейната компания - най-малко на тридесет, ако се съдеше по бръчките на лицето му.

- Това е Пърл, тя е част от оркестъра.

Момичето с кожа с цвят на кафе и големи черни очи се усмихна на Кали.

- По-добре да тръгвам. Скоро ще пея - извини се тя. - Чао, скъпи Тоби. - Целуна го по устните.

Кали се опита да се отдръпне, но Тоби й препречи пътя.

- Ще танцуваш ли с мен? Изглежда, че партньорът ти те изостави.

Без да дочака отговор, я поведе в куикстеп и обувките й се плъзнаха по пода. Водеше я с лекота и тя се отпусна, когато осъзна, че той знае какво прави.

- Значи не си свикнала с блясъка на Лондон, така ли? - попита Тоби.

- Предпочитам Шотландия, имаме къща там. Но леля ми е зле, тя има училище за танци, така че се опитвам да помагам в офиса по малко.

Знаеше, че дърдори нервно, като същевременно се опитваше да не се спъне. Тоби миришеше на афтършейв, на тютюн и на нещо богато и вълнуващо, което тя не можеше да определи.

- Музиката тук е най-добрата в града и клубът е страхотно място за срещи. Жалко, че не мога да идвам много често.

- Памела каза, че работиш в чужбина - вметна Кали.

- Така ли каза? Идвам и си отивам, помагам на хората да инвестират в разработването на проекти. Всъщност в момента се опитвам да дам тласък на развитието в Кайро, по поречието на река Нил. Надяваме се да се разраснем. Трябва да поговоря с братята й...

- Египет - колко прекрасно. Чела съм много за Тутанкамон и гробниците на фараоните -опита се да го впечатли Кали с ограничените си познания по темата.

- Трябва да яздиш камила и да видиш пирамидите по изгрев, когато слънцето е надвиснало над пустинята, за да получиш реална представа за гробниците - отвърна Тоби, загледан в нея.

- Наистина бих искала да се насладя на това. Виждала съм Монблан и Айфеловата кула, но не и нещо подобно. Ти си късметлия.

Кали се наслаждаваше на всяка секунда от танца в силните му ръце. Беше жалко, че музиката трябваше да свърши.

- Нека се настаним и ще получиш питие - предложи той.

- Наистина трябва да се върна при другите - каза тя, осъзнала, че е въпрос на възпитание да остане с групата си. Но вниманието, което той й оказваше, бе много съблазнително. Почувства се поласкана, че такъв мъж иска да си говори с нея. - Добре, но само едно питие. Благодаря.

Той намери тих ъгъл и празно сепаре, след това отиде до бара за бутилка шампанско. Клеми се възползва от случая, за да се отбие при нея.

- Ето пак, грабна най-добрия улов в залата тази вечер. Как го направи?

- Какво съм направила? - прошепна Кали. - Само ще пием по едно питие. Той е малко стар за мен.

- Глупости. Хубаво е да има някой, който знае какво прави. Не сме го виждали тук от векове. Удари джакпот. Днес е тук, утре го няма - такъв е Тоби, така че му се наслади, докато можеш... и ще ни разкажеш всичко в четвъртък.

Кали не знаеше какво става. Тя беше дошла само да танцува, а не да си хваща първия мъж, който я покани на танц, но Клеми беше права. Тоби умееше да я кара да се чувства специална. Сети се за малката си романтична връзка през лятото. Този мъж едва ли имаше майка, която да му диша във врата. Но пък можеше да е женен. Лойд-Джоунс изглеждаше твърде идеален, за да е истински, и тя трябваше да открие недостатъците му. Когато той се върна с шампанското и чашите, Кали започна с усмивка разпита си.

- Имаш ли семейство в Лондон?

- В Уелс. Моите родители се пенсионираха и се оттеглиха в къщата си в провинцията, за да водят по-спокоен живот. Аз съм единственото им дете - каза той и потупа цигарата си в златната табакера.

- Значи още нямаш собствено семейство?

- Мили боже, женен, аз... все още не. Трябва да намеря подходящото момиче. Те продължават да ми бягат - разсмя се с плътния си гърлен смях, докато я гледаше право в очите.

Кали добави, като се чувстваше глупава, задето е задала твърде очевидни въпроси:

- Не исках да кажа...

- Права си, хората трябва да се проверяват. - Огледа се. - Кой знае какви мрачни малки тайни се крият в тълпата тази вечер? Сега сигурно някой млад жребец те следи с поглед.

- Божичко, не - отвърна тя малко прекалено бързо. - Има достатъчно време за всички тези неща с пръстените и обвързването... Аз съм само на осемнадесет години.

- Ето ни тогава - и двамата сме със свободни сърца и търсим забавление. - Този път той улови погледа й и остана така доста дълго. - Ти си много привлекателна млада дама и мисля, че знаеш какво искаш... И как да го получиш.

Кали усети, че й става горещо, и тръпка на напрежение премина през тялото й, когато той се протегна, за да докосне ръката й.

- Трябва да те видя отново. Не тук, на вечеря. Има едно място, където знам, че можем да хапнем на спокойствие, без да следят всяко наше движение.

- Трябва да попитам леля Фий. Живея с нея на „Мерилбоун“ - отвърна тя.

- Тогава ще дойда и ще се срещна с нея. Тя може да провери документите ми, дори банковия ми баланс, ако нещо я притеснява.

Сега той я притесни.

- Сигурна съм, че тя ще се съгласи, и да - бих искала да вечерям с теб.

- Значи е уредено. Ще се срещнем и можем да отидем да напазаруваме. Би могла да ми помогнеш да избера някои неща за новия ми апартамент. Той все още не е готов, така че засега съм наел стая в хотел. Не съм сигурен кога ще се върна обратно към жегата и праха на Кайро. Зависи... имам още няколко срещи. Хайде, нека да танцуваме, имаме цяла нощ...

По-късно я качи в таксито с обещание да се срещне с нея в сряда на Бърлингтън аркейд.

- Лека нощ и бъди добро момиче. - Усмихна се и я целуна по бузата. - И просто за твоя информация... Много се радвам, че дойде тази вечер.

Кали се прибра у дома като в сън. Никога не беше срещала мъж като Тоби: изискан, богат, светски, но и очарователен. Той не й се бе натрапвал по никакъв начин. Беше я накарал да се почувства специална и желана и тя нямаше търпение да го види отново.

36 Коктейл с джин, черешово бренди и сода. - б. р.

37 Забележка, свързана с английския израз Not Safe in Taxis (N.S.I.T.). Използван е от дебютантките и майките им за мъжете, които не са имали добро поведение с младите дами и не е можело да им се вярва да ги придружават до домовете им с такси. - б. пр.

38 Нали така? (фр.) - б. пр.

12

Фийби забеляза промяната у Кали след онази първа вечер с приятелите й в „Клуб 400“. Бузите на дъщеря й бяха поруменели и тя започна да обръща по-голямо внимание на външния си вид, следваше модата. Момичето в килт и гумени ботуши беше изчезнало. Тя отиваше в града и се връщаше с изискан копринен шал в приглушени пастелни нюанси, изключително елегантен и скъп. Ходеше на вечеря с тайфата си и танцуваше в „Посолството“ и „Флорида“ - нощни клубове, за които Фий бе чувала, но никога не бе посещавала. Приятелите й бяха от добри семейства, с имения в провинцията. От вида, който винаги беше искала за дъщеря си, и знаеше, че тя не им отстъпва нито по външен вид, нито с уменията и познанията си. Инвестицията в образованието на Кали най-накрая се отплащаше, което я ободряваше в момент, в който школата „Гибънс“ бе в криза. Мейси вече беше прикована на легло и непрекъснато се нуждаеше от медицинска сестра. Шумът от балната зала трябваше да бъде заглушен, за да не я безпокои. Сърцето на Фийби беше изпълнено с ужас.

Кали работеше добре в офиса, създаваше ред от хаоса. Никой не знаеше какво ще се случи след смъртта на Мейси. Фий се надяваше, че ще успее да продължи договора за наем, тъй като класовете бяха пълни, но все още се страхуваше от загубата на старата си приятелка и от края на една епоха. Поне Каролайн не се мотаеше наоколо безцелно. Тя почти не се прибираше у дома и нещо в нея караше Фийби да подозира, че може да е влюбена.

- С кого ще бъдеш тази вечер? Не разбрах името му - опита се да подпита небрежно един път.

- Не съм казала, че е мъж, нали? - изчерви се Каролайн.

- Не бъди толкова шокирана. Нямам нищо против, ако имаш специално момче. И аз съм била млада. На твоята възраст срещнах Артър, а и все още не съм съвсем изкуфяла - засмя се Фийби, но Кали се напрегна.

- Не е момче. Казва се Тоби и е от Уелс, но скоро ще заминава в чужбина... в Египет.

- Да не е войник... офицер?

- Не, бизнесмен е. Инвестира в развитието на компании.

- Звучи важно. Защо не го поканиш на чай някой ден?

Фийби все още се опитваше да звучи небрежно, но беше наясно, че това е стъпка напред за Каролайн.

- Не съм сигурна. Той е много зает. Хубав е, добре изглежда и аз го харесвам много.

- Виждам, че си доста увлечена. На колко години е?

Каролайн извърна поглед.

- По-голям е от мен, разбира се, но възрастта не е от значение, нали?

- Зависи.

Фийби усети трепет на безпокойство. Каролайн беше уклончива за възрастта му. Тя беше млада и неопитна и Фийби се надяваше, че не се е увлякла по мъж с много по-голям житейски опит от нея.

Седмица по-късно, късно вечерта, Каролайн влетя в спалнята на Фийби с усмивка на лицето.

- Тоби ни покани в „Риц“ на обяд. Казах му, че нямам търпение да се срещнеш с него, така че той го предложи. Тоби е много щедър, но моля те, не носи онази претенциозна шапка с воалетката. Ужасна е и не подхожда на костюма ти.

Фийби винаги бе обичала тази шапка. Това беше важна среща, така че трябваше да приеме това условие. Беше любопитна да се срещне с мъжа, заради когото дъщеря й бе станала толкова критична и нервна за външния вид и на двете.

- И не казвай, че съм била безнадеждна в училище - добави Кали.

- Никога не бих казала такова нещо, а и ти не беше безнадеждна. Просто нямаше научни интереси като Примроуз. Предполагам, не искаш да му казвам и че съм родена в задните улички на Лийдс, нали? - тя не можа да сдържи подигравката си.

- И не разваляй всичко с въпроси.

Фийби замръзна за секунда.

- Искаш ли да дойда, или не? Както ми се струва, доста си притеснена за срещата ни. Той трябва да ме приеме такава, каквато съм. Нали не се интересува от мен. Аз съм само майката...

- Всъщност той смята, че си ми леля. Не исках цялата тази история да излезе наяве... все още...

Настъпи неловко мълчание.

- Мислех, че сме преодолели това - тихо каза Фийби. Опитваше се да запази спокойствие, но бе наранена от факта, че Каролайн крие връзката им. - Защо да не му кажа, че съм вдовица от войната? По-добре е да бъдеш откровена с хората, скъпа.

- Кой го казва само - тросна се Каролайн, излезе и затвори вратата.

Очевидно това не беше просто приятел за забавление, а мъж, който наистина бе важен за нея. Страхът отново завладя Фийби, стомахът й се сви на възел. „Как да изиграя тази роля?“

Тоби Лойд-Джоунс ги чакаше на бара. Беше набит, младолик мъж в елегантен ръчно ушит костюм. Чертите на лицето му бяха правилни, имаше силна брадичка и пронизващи очи и същата тъмна къдрава коса, която бе виждала в много уелски актьори. Поразителното му лице бе загоряло от слънцето.

Той протегна ръка с усмивка.

- Мис Фей, толкова много съм слушал за вас. Едно от великолепните момичета от театъра, на които моят баща се възхищаваше много. Радвам се, че успяхте да дойдете днес.

Не беше такъв, какъвто тя очакваше. Бе много по-възрастен, отколкото й се искаше.

В блестящия салон на хотела се насладиха на прекрасен обяд: мус от пушена сьомга, poulet rdti^39 и добро вино. Каролайн бе нервна, изглеждаше прекрасно в светлосинята си рокля, със сакото и шапката, която подчертаваше лицето й до съвършенство. Някой й бе помогнал да избере този костюм и Фийби можеше да предположи кой.

- Кога заминавате за Египет? Каролайн ми каза, че бизнесът ви е там.

- Все още не е много сигурно. Представлявам една от компаниите за развитие на Делтата. Инвестираме в инфраструктура, имоти и сгради по протежението на река Нил. Има такъв потенциал в тази територия. В момента съм зает със създаването на контакти. Кайро е невероятно място за развитие. Суецкият канал направи пътуванията от Европа до Далечния изток много по-кратки. Сега имаме подкрепата на правителството.

Тоби Лойд-Джоунс говореше надълго и нашироко за успеха си, малко прекалено разпалено, за да се хареса на Фийби - като проповедник, който се опитва да ви убеди в новооткритата си вяра.

- Имате ли намерение да живеете там?

- За известно време, за да се проучат напълно нещата, разбира се. Не бих искал да излагам семейството си на онзи климат... когато му дойде времето - добави той, поглеждайки към Каролайн, която се изчерви.

Значи такава беше постановката. Той гледаше към дъщеря й, сякаш бе ястие, което иска да изяде, а тя се взираше в него с телешки възторг, който допълнително притесни Фийби. Какво ставаше тук? Какво бе пропуснала през тези последни седмици?

- Напълно сте прав - кимна тя. - Би било грешка да натоварите съпругата си с такава промяна в културата и с несигурност. Особено в тези тревожни времена. Размириците в Северна Испания според някои са само репетиция за по-голямата драма, която предстои.

Каролайн я погледна, без да обръща внимание на споменаването на кризата в Европа.

- Когато хората са влюбени, няма значение къде живеят, стига да са заедно. - Тя попи устните си със салфетката. - Египет звучи толкова романтично.

- Сигурна съм, че е така - за известно време. Но какво правят там жените, докато мъжете са на работа, освен да седят на сянка и да играят на карти?

- Има един прекрасен кънтри клуб на остров извън Кайро - с басейн, тенис кортове, зали за хранене, невероятни партита под звездите - отвърна Тоби. - Наистина е много цивилизовано.

- Но е много далеч от дома. Дълго пътуване, седмици на борда на кораб - напомни Фийби.

- Ах, вече се говори за редовен въздушен полет с Кралските авиолинии. Светът става все по-малък, мис Фей. Ето защо тези инвестиции са добра идея за бъдещето.

- Да не се опитвате да ми продадете нещо, млади господине? - засмя се насила тя.

- Фий! - прошепна възмутено Каролайн.

- Разбира се, че не, мис Фей. Не бих си и помислил да се възползвам от тази среща за подобно нещо. Просто ентусиазмът ми ме увлича.

Той се усмихна, но Фийби разпозна нетърпението, проблясъка на неудовлетвореност в неговата полуусмивка. Очите му бяха присвити и както примигваше, й напомни за вързаните соколи, които бе виждала в Далраднор. Стомахът й се обърна. Каролайн беше заслепена от чара му, но с Фийби не беше така. Той бе прям и учтив, но тя усещаше стоманените нокти, обвити в кожена ръкавица. Беше видяла достатъчно от мистър Лойд-Джоунс за един следобед.

- За съжаление, имам уроци в четири часа. Обядът бе прекрасен и много се радвам, че най-накрая се запознахме. Дадохте ми много поводи за размисъл, мистър Лойд-Джоунс.

- Тоби, моля - каза той, като стана, за да я изпрати.

- Всичко с времето си... аз съм доста старомодна и не съм свикнала да преминавам толкова бързо на малки имена с хората. Ние почти не се познаваме.

Тя направи изящно излизане от сцената, като се насочи към дамската тоалетна, но Каролайн се спусна след нея.

- Как може да си толкова груба?

- Не съм била груба, просто откровена. Този човек се опита да ми продаде акции в някакви безумни схеми в пустинята.

- Няма такова нещо. Просто искаше да знаеш какво работи.

- А ти каква работа имаш с него? - тросна се Фийби.

- Аз го обичам и искам да се омъжа за него - отвърна Каролайн.

- Той предложил ли ти е?

- Не, но скоро ще го направи.

- О, Каролайн, твърде си млада за подобно обвързване. И не знаеш нищо за него.

- Знам достатъчно, за да съм наясно, че не мога да живея без него, и аз няма да...

- Нека да обсъдим това по-късно. Сега не е моментът. Ако те обича, той ще изчака, докато станеш на подходяща възраст. Трябва да придобиеш повече опит с мъжете.

- Ти не си имала такъв.

- Беше различно. Имаше война. Всичко става много по-бързо по време на война. Да бъдем разумни. Не искам да развалям първия ти опит, но бъди внимателна или тази връзка ще приключи със сълзи.

- Ти просто ревнуваш, защото имам това, което ти никога не си имала. С Тоби се обичаме и не искам друг мъж - тросна се злобно Каролайн.

- Виждам, но изчакай, скъпа, моля те. Хората се променят. Има нещо в него... Не съм сигурна, но... - Фий полагаше усилие, но не можа да се сдържи.

- Не желая да слушам повече.

Каролайн излезе от гардеробната и затръшна вратата. Фийби остана там и имаше чувството, че ще повърне. „Защо нещата между нас винаги се объркват? Дали някога ще оправим всичко това?“

* * *

- Всичко наред ли е? Изглеждаш притеснена - каза Тоби, като скочи да я посрещне. - Леля ти е доста силна жена. Надявам се, че не съм прекалил... - Той спря и изчака да види реакцията й.

- Не, тя е добре. Да не говорим за нея. Наистина ли имаше предвид всичко това - за Египет, за клубовете и съпругата?

- Защо, да не би да си доброволка за позицията? - усмихна се той.

- Ако е свободна - усмихна му се тя в отговор. Гледаше право в него, докато краката им се докосваха под масата, а ръката му бавно се обвиваше около бедрото й.

- Бих искал да изпитам кандидатката, за да видя дали отговаря на стандартите.

- Хайде да отидем тогава в стаята ти и ще ти направя демонстрация.

Част от нея се удивляваше как може да говори такива неща, но с Тоби нямаше задръжки. Не искаше да се връща в студиото и да се изправя пред лицето на леля Фий, със свитите й устни. Не искаше да губят от ценното си време заедно, особено щом имаше поставена предпазна гумена спирала. Какво би казала майка й, ако разбереше, че е ходила на Харли стрийт, за да й я сложи лекар? С Тоби не искаха да рискуват. Той беше изкючително внимателен и изчака търпеливо, докато тя не взе мерки да се предпази от забременяване. Беше толкова внимателен, купи й красиво бельо от прекрасна коприна, което да носи само за него. Пазеше го в стаята му с огромни огледала в хотел „Кавендиш“, но той не предприемаше нищо и тя вече бе започнала да мисли, че нещо не е наред.

Въпреки че биологията от училище й бе полезна, тя не би могла да я подготви за шока от ласките на силното мъжко тяло. Той я галеше и проникна в нея с такъв финес и умение, че тя почти не усети кога загуби девствеността си. Нямаше търпение да се върнат в стаичката му и да експериментират още. Мисълта, че е негова жена, бе прекрасна. Как смееше Фий да казва, че не му вярва? Беше я обсипал с подаръци, с дрехи, пиеха и вечеряха, докато тя не се опиянеше от желанието да почувства тялото му в своето.

Понякога той се връщаше от работа с бутилка шампанско. „Имах успех“, смееше се гръмко. Друг път се прибираше с угрижена гримаса на челото. „Загуба на време, не можах да помръдна мръсника.“ В такива случаи я обладаваше грубо, като животно, с дива страст, след което тя бе насинена и изтощена.

Той я промени по начин, който другите забелязваха. Памела отбеляза, че изглежда уморена.

- Да не те преуморява? - изкикоти се тя. - Знаем всичко за вашия голям романс, знаем и че си го направила с него. Изписано е по лицето ти, лошо момиче.

Кали вече не излизаше с момичетата. Изключение правеха чаените партита в четвъртък, когато те клюкарстваха безспирно.

- Магьосника от Уелс си има и своите тъмни страни... така че внимавай. Почти не те виждаме напоследък. Къде е пещерата, в която те отнася?

Кали смяташе, че всички те ревнуват, но не искаше да разваля магията, като им споделя подробности от връзката си. Сега я очакваше нов, вълнуващ живот в чужбина. Трябваше ли да каже на Тоби истината за Фий, когато я попита за семейството й? Защо? Той й бе казал доста малко за своето. Кали беше споменала сър Лайънел няколко пъти в разговор и че притежават къща в Тросакс, както и че ще получава малка издръжка, докато стане на двадесет и една.

- Никога не съм те молил и за едно пени - каза й той. - Но имената на приятели на семейството ти, които биха проявили интерес към инвестиции, ще ми бъдат полезни.

Кали не можа да се сети за други хора освен онези, които той вече познаваше от „Клуб 400“. Тоби никога не я помоли отново за нещо подобно.

Напуснаха „Риц“ и закрачиха надолу по Джермин стрийт към стаята му в хотел „Кавендиш“. На вратата той се поколеба за миг.

- Знаеш, че ще заминавам скоро. Има ли някакъв шанс да дойдеш с мен на това пътуване? -Замълча за миг. - Ще бъде такова удоволствие да се шофира през Франция до Марсилия, а след това ще се качим на кораб през Средиземно море. Или ще останеш тук да правиш чай за лелите си?

- Не съм сигурна. Трябва да ги предупредя. Една от лелите ми е болна.

Въпреки че бе много ядосана на Фий, не можеше просто да ги зареже така, нали... или пък можеше?

- Не мога да стоя още дълго тук, скъпа... имам разни неща за вършене. След като прекосим Канала, ще наемем отново кола. Нека да избягаме, така ще се отървем и от цялата суетня покрай сватбата. Ела с мен през следващата седмица или ще трябва да чакаме с месеци.

- Много е изкушаващо - усмихна се тя, но изведнъж се почувства неуверена. Всичко

изглеждаше твърде прибързано.

- Тогава ела вътре и нека те съблазня още. Време е за малко активно убеждаване... Може и да знам някой номер - или два, които ще те накарат да молиш за още.

Сграбчи я здраво за ръката и я поведе към стаята си. Тя нямаше търпение да опита от вкусните изкушения, с които разполагаше Тоби.

* * *

Каролайн не се прибра вкъщи онази нощ, нито на следващата. Фийби беше бясна, поболя се от притеснение. Кали никога не бе правила такова нещо преди, а сега дори не бе казала на майка си къде е. Фийби вече се канеше да се обади в полицията. А ако този човек я бе похитил или дори по-лошо? Тя бе сигурна, че Тоби Лойд-Джоунс е измамник, завъртял главата на дъщеря й. Беше се възползвал от едно наивно момиче и щеше да я изостави, когато му доскучае. Беше виждала това да се случва в театъра, когато стоящите пред вратата контета ухажваха момичетата от хора, сваляха им звезди от небето, а после ги зарязваха. Само ако можеше да разбере повече за него и за семейството му, но с класовете в студиото и срещите за новия филм, който й предстоеше, точно сега нямаше време за разследване.

И после Каролайн се прибра, предизвикателно намусена. Фийби й каза колко се е притеснила за нея. Заяждаха се една с друга, докато Фий вече не можа да издържи.

- Не разбираш ли, че си просто най-новата му играчка? Той иска само едно нещо от теб.

- Той иска да се ожени за мен - прекъсна я спокойно Каролайн, сякаш бе чакала точно тази реплика.

- Това ли ти каза, за да влезеш в леглото му?

- Нямаше нужда да го прави. Вече съм била там. Защо не го харесваш?

- Има нещо, нещо фалшиво в него. Не мога още да го определя, но ще го направя.

- О, прави каквото искаш Просто не желаеш да съм щастлива. Как можеш да разбереш какво чувствам към него?

- Мисля, че схванах идеята. Той просто те използва, глупаво момиче. Нужни са много повече неща за брак освен секса.

- А ти откъде можеш да знаеш това? - Каролайн изстреля обичайната си атака и се отправи към стаята си. - Излизам.

- Нямам време да споря с теб сега. Ако ще излизаш, се увери, че си заключила, и не забравяй да посетиш Мейси.

Не последва отговор.

Когато по-късно Фийби отиде в школата, за да смени Кити до леглото на Мейси, откри всички, събрани там и взрени разтревожено в лекаря.

- Няма да издържи още дълго. Отслабва с всеки изминал час. Краката й са студени. Дадох й още една доза от лекарството. Време е да се сбогувате - посъветва ги той.

Всички приседнаха един по един на леглото на Мейси, разговаряха с нея така, сякаш тя можеше да ги чуе. Били беше облян в сълзи, а и Джем явно също бе плакал. Кити се държеше с обичайната си професионална сдържаност, но лицето й бе пребледняло и напрегнато от емоция.

Фийби си припомни колко мила бе Мейси с нея, когато бе дошла в апартамента й, гърчеща се от силни родилни болки, в деня, след като чу, че Артър е бил убит. Как приятелката й я бе опознала в онези най-мрачни времена, как бе държала бебето и бе опазила тайната й. Кити и Мейси й бяха като сестри, сестрите, които тя никога не бе имала.

- Дали Каролайн се е обаждала днес? - попита тя.

- Ако го е направила, не се е отбивала тук. Може би ще се обади по-късно - предположи Кити. - Тя винаги е била много привързана към Мейси.

Не беше типично за Каролайн да пренебрегва задълженията си, но тя не беше на себе си, помисли си Фийби. И все пак щеше да съжалява, че не се е сбогувала с Мейси.

Мейси си отиде в ранните часове на нощта, без много шум и суетня, само едно внезапно и дълго издихание - и след това нищо. Кити направи всичко, което бе необходимо. Приготви я нежно така, както само медицинските сестри знаят. Седяха в стаята на персонала, пиеха чай и си спомняха. Били и Джем закараха Фийби до дома й и тя влезе вътре, като внимаваше да не събуди неблагодарната си дъщеря. Просна се напълно облечена в леглото и проспа оживените и шумни от движението навън сутрешни часове. Едва когато вдигна щорите, видя плика върху тоалетката си. Вътре беше една от нейните стари рекламни пощенски картички със снимка от театъра.

С Тоби решихме да се оженим в чужбина - със или без твоето съгласие. Взех това,

което ми трябва, така че не идвай да ни търсиш. Така е най-добре за всички. Не се

притеснявай, ще ти изпратя картичка от пирамидите.

Кали

Фийби влетя шокирано в стаята на Каролайн. Леглото й бе оправено, гардеробът -полуотворен и разкриващ празни закачалки. Кожения й куфар го нямаше, чекмеджетата бяха изпразнени припряно, паспортът й липсваше от инкрустираното със седеф ковчеже. Това бе демонстративно бягство, предназначено да предизвика максимална болка. Коя майка би искала да й бъде отказана възможността да участва в подготовката за сватбата на собствената й дъщеря? Каролайн не би могла да заяви по-ясно позицията си и факта, че се отрича от нея. Може би, ако Фийби бе проявила повече такт, ако разполагаше с повече време, всичко това би могло да бъде предотвратено. Сега вече бе твърде късно. Зачуди се дали някога ще изплати в пълен размер цената за това, че е прикрила раждането на дъщеря си. „Така е, когато няма баща, който да я защити и да я посъветва.“ Беше объркала всичко, грижейки се сама за нея.

Фийби се отпусна на пода и се разплака, отпуснала глава на студеното легло на Каролайн. Ръцете й мачкаха с копнеж копринената завивка.

- О, ти глупаво, глупаво момиче - проплака тя. - Не след дълго ще откриеш, че лежиш в легло с пирони. Кой ще ти помогне тогава?

39 Печено пиле (фр.). - б. пр.

13

„Мари-Соланж“ стигна до Александрия и се насочи към пристанището. Кали се бе надвесила над перилата и попиваше жадно странните гледки: мъже се суетяха, облечени в прилични на нощници дрехи, и притичваха, натоварени с навити въжета; други носеха кошници с различни стоки и се готвеха да връхлетят пътниците.

- Най-сетне! - извика Каролайн, когато Тоби сложи ръка на рамото й.

- Добре дошла сред чудесата на Ориента, мисис Лойд-Джоунс.

Кали не можеше да повярва на всичко, което се бе случило през последните седмици. Беше като някаква екзотична мечта: бягството посред нощ с вечерния ферибот до Булон, на сутринта с влак до Париж и след това нататък към Марсилия. Нямаше спокойно пътуване с кола на юг, тъй като клетият Тоби в бързината бе забравил шофьорската си книжка. Тя нямаше нищо против неуютните места за спане, които намираха. Всичко беше ново и вълнуващо с Тоби, който я водеше през Франция като отвързан бик, запътил се към свободата. Наеха евтини стаи на пристанището, докато намерят кораб и капитан, който се съгласи да ги венчае срещу заплащане. Купиха й златна венчална халка и Тоби обеща да й намери красив пръстен, когато стигнат в Кайро.

Церемонията беше кратка - само няколко думи в присъствието на неколцина служители - и те попълниха формулярите с пълните си имена. Кали се развесели, като видя, че съпругът й се подписа като Тобайъс Обадайя Лойд-Джоунс. Тоби не беше особено доволен.

- Никое дете не трябва да бъде обременено с такова име. Да не си го споменала на никого.

Средиземно море беше бурно и Кали се чувстваше зле през половината път; лежеше в малката им кабина и се държеше за корема. Не беше най-бляскавият меден месец, но луксът няма значение, когато си влюбен, мислеше си тя, докато се възхищаваше на брачната си халка. Пътуването им даваше възможност да бъдат заедно, да правят любов и да се разхождат по палубите, загледани в новото си бъдеще.

Сега, като видя оживеното пристанище, пълно с носачи и кораби, колички и пътници, Кали въздъхна от удоволствие. Всичко беше реално, не сънуваше. Предстоеше им ново дълго пътуване с влак до Кайро. Вече усещаше сутрешната жега да изгаря лицето й и тя отиде за шапката с периферия. Почти нямаха багаж. Какво имаха да вземат от Лондон освен дрехи и документи?

Скоро бяха нападнати от уличните продавачи, бутащи в лицата им стоката си, от носачите, от продавачите на напитки. Кали усети, че се паникьосва сред тълпата. Миризмите атакуваха обонянието й, мухите бомбардираха лицето й, а потта се стичаше между гърдите й. Насочиха ги към влака за Кайро, от който предупредително се вдигаше пара - явно вече се готвеше да тръгва. Гледката на големия черен локомотив бе позната и успокояваща. Виждаше се, че и тук има някаква цивилизация, но всичко бе смесица от старо и ново, трамваи и камилски кервани съжителстваха, както и автомобили и магарешки каручки. Жени, облечени от главата до петите в черни покривала, се разхождаха на сянка, а европейски момичета като нея, в къси рокли и цветни шапки, обикаляха с чадъри, за да се предпазват от слънцето.

Тоби отпрати с категоричен жест наобиколилите ги мъже.

- Ако дадеш веднъж на просяците и уличните факири, ще те залеят като потоп. Те не приемат „не“ за отговор.

Настаниха се в купето и се загледаха в морето от ниски шубраци и пясък, докато стигнаха до по-зелената делта, обрасла с високи храсти и палми, и началото на пътя към града.

- Виждаш ли как вилите превземат пустинята. Предградията с техните градини имат огромен потенциал за развитие - посочи Тоби към бунгалата, проблясващи сред жегата в пустинята.

- Тук ли ще живеем? - попита Кали, която предполагаше, че Тоби има дом, в който да се настанят.

- Опасявам се, че не... засега ще бъдем на хотел, но ще започнем да търсим къща и ти ще я обзаведеш по свой вкус - отговори той.

Кали се усмихна и се опита да прикрие разочарованието си. Пътуваха цели три седмици и всичките й дрехи бяха мръсни и смачкани. Не така си бе представяла пристигането им, но имаха достатъчно време, за да започнат новия си живот тук, а и бе твърде горещо, за да припират. В хотела щеше да има баня и пералня, както и готова вечеря. Щеше да си даде време, за да се приспособи към топлината и града. Да живееш с Тоби, не беше точно това, което бе очаквала. Той беше неспокойна душа, постоянно крачеше по палубата, пишеше писма, за да се представя на разни важни хора, палеше цигара след цигара. Никога не поглеждаше книга или вестник, с изключение на бизнес страниците, където следеше курса и новините от борсата. Останалите заглавия ги пропускаше. „Толкова е посветен на работата си“, мислеше си тя с гордост.

Живееха от нейните спестявания. Тя бе изтеглила от банковите си сметки всяко пени, което можа, без да предизвиква подозрение. Дори се наложи сама да си купи венчалния пръстен, тъй като бяха похарчили твърде много за скъпи ястия и за престоя си в хотела в Марсилия. Тоби обеща, че ще й се реваншира, когато пристигне в офиса.

- Очаквам с нетърпение да се запозная с твоите колеги - каза тя.

- Винаги съм работил сам, но имам полезни контакти в града и по клубовете.

- И така, какво точно правиш тук? - Кали осъзна, че знае твърде малко за професионалния му живот.

- Помагам на хората да намерят добри инвестиции в имоти и земя.

Тя беше озадачена.

- Мислех, че се занимаваш с инвестиции - като брокер?

- О, аз съм брокер. Инвестирам в мечтите на хората да забогатеят, като влагат пари в земя в чужбина с обещанието за добра възвращаемост. Извършвам покупко-продажби за други хора, които не искат да се знае точно колко са богати и от какво се интересуват. Получавам комисиона, когато запознавам клиенти с други клиенти, такива неща.

- Затова ли искаше имената на приятелите ми? - попита тя, внезапно притеснена.

- Нещо такова. Контактите с богатите и известните са винаги полезни, а ако не питаш, няма да ги получиш - пренебрегна той въпроса й. - Твоята тайфа беше пълна с добри връзки.

- Те не са моята тайфа. Не познавам повечето от тях - каза Кали.

- Но всички сте си били училищни другарчета.

- Не съвсем. Срещнах само Пам и Клеми в една школа след училище. Преди това учех в девическо училище с интернат близо до Арброат. Струва ми се, че е било направо преди векове, в един друг свят. Чудя се какво ли си мислят за нашето среднощно бягство.

- Сигурен съм, че го намират за много романтично. Вие, младите момичета, търсите само романтика - засмя се Тоби. - Както и да е, на кого му пука какво мислят те? Ти ще бъдеш добре тук, а освен това си отлична придобивка за мен с великолепния си външен вид и чар. Сигурен съм, че ще си намериш много приятелки и ще ме представиш на много нови хора -усмихна се Тоби, разкривайки блестящите си прави зъби. - Кой може да устои на тази бледа английска роза, когато повечето момичета тук имат груба и загоряла кожа? Хората ще те обикнат, а ти ще ме направиш най-щастливия мъж в града.

Кали реши, че това е доста странно формулиран комплимент. Тя бе повече от стопански актив, беше неговата съпруга. Понякога долавяше в ласкателните му думи известна доза фалш. Сви рамене и се обърна, за да погледне през прозореца, изтощена от топлината и пътуването.

Тоби нае хубаво гари, файтон с един кон, за да минат бавно през Кайро и да разгледат забележителностите му

- Наричат го Париж на Нил - каза той, като посочи изящните каменни сгради, прилични на замъци: банки, театри, жилищни блокове.

Кали виждаше само множество магарешки каручки, редуващи се с големи закрити автомобили, и тичащи във всички посоки мъже, които се опитваха да продават на хората мухобойки и чаши с вода. Във въздуха се носеше остра миризма на тоалетна, тор и гнили плодове, от която й се повдигаше. За миг се уплаши от странността на всичко това. Как изобщо щеше да се придвижва и да обикаля из този екзотичен град?

Сякаш като компенсация за скромното им, лишено от блясък пътуване, те наеха стаи в елегантния хотел „Континентал“ и повечето пъти вечеряха или в градината на покрива му, или в хотел „Шефърдс“40. Залата на трапезарията му бе облицована с керамични плочки в мавритански стил и тук Кали за пръв път видя богатите жители на Кайро - космополитна група французи, офицери от армията, и добре облечени британски жени и мъже, говорещи на висок глас и демонстриращи надменни маниери.

- Добре дошла в новия си дом, скъпа. Огледай се наоколо. Никой тук не може да се сравнява с теб. Изглеждаш толкова свежа и непорочна. - Тоби вдигна чашата си към нея за поздрав и Кали се разведри от виното и вкусните ястия. - Ще бъде прекрасно преживяване. Ще обиколим пирамидите на гърбовете на камили, ще плаваме по Нил с фелука, ще танцуваме всяка вечер в клуб „Гезира“ Ще те заведа до пазара „Хан ел-Халили“ Ще гледаме въртящите се суфистки дервиши. Обещавам ти, че ще изживееш невероятни неща.

Всичко беше пред тях - целият им живот заедно - и Кали се усмихна с облекчение, че Тоби я обича заради самата нея, а не заради връзките й. Искаше тя да е щастлива, защото знаеше, че е изоставила всичко, което познава, за да бъде с него. Какво ли мислеха за това Кити и Марта или скъпата й Мейси? Фий сигурно бе бясна и разстроена от бягството й. Прим, Пам и Клеми навярно страшно й завиждаха. Щеше да изпрати картички на всички по някое време, но тази вечер просто щеше да се отпусне и да се потопи в магията на Египет.

Къщата, която намериха под наем, бе модерно бунгало в европейски стил с открита веранда отстрани. Имаше три спални, всяка с кука на тавана за мрежите против комари, които трябваше да спускат всяка вечер, за да ги предпазват. Беше обзаведено с мебели от зелена бамбукова тръстика и възглавници. Хасан вървеше с имота. Той щеше да чисти и да готви, а друг човек се грижеше за градината. В нея на сянка растяха палми, една смокиня, както и много прашни зелени растения, които Кали не познаваше. Цикади пищяха в жегата и имаше мравешка пътека в един ъгъл, който трябваше да се избягва. Хасан я предупреди, че често в храсталаците се свиват змии, но имаше един хамак, където Кали можеше да лежи спокойно и да се възхищава на варосаните стени, боядисани в цвят на бледо кафе, и на кремавите дървени капаци на прозорците на бунгалото. Това беше първият й дом и тя беше толкова горда, докато избираше килим за теракотения под и меки чаршафи за спалнята им от „Сикурел“. От известния универсален магазин купи и памучен плат, от който да си направи тънки ризи и дневни рокли. Единственото разочарование бе, че Тоби никога не беше наоколо, за да я води на всички места, за които бе говорил пред нея, когато пристигнаха в Кайро. Тя не смееше да ходи далеч сама. Нейният френски й вършеше добра работа, но се чувстваше притеснена от оживената суматоха по улиците. Европейските жени, които виждаше в магазините и ресторантите, я караха да си спомня с таен копнеж за Лондон и чаените сбирки в четвъртък.

Ходеше на утринните молитви в катедралата с надеждата да се запознае с разни хора, но Тоби никога не прекрачи вратата на църквата.

- Мразя тези места - казваше той с такава злоба, че тя не попита защо.

Един ден, на връщане от пътуване в града, Кали намери писмо за себе си у дома. Почеркът й бе познат и тя го отвори с трепет, изплашена, че Фий й е писала злъчни думи, но от новините краката й се разтрепериха и тя изтича към спалнята си, за да се опита да осмисли всичко това насаме. Същата вечер Тоби я намери разплакана да лежи на леглото им.

- Леля Мейси е починала в нощта, когато си тръгнахме, и аз така и не успях да се сбогувам с нея - изхлипа тя. - Постъпих наистина ужасно.

Тоби се изненада, когато видя писмото.

- Нали ти казах да не изпращаш адреса ни на никого, докато не се настаним за постоянно. Писмата от дома само ще те разстройват.

- По-добре прочети останалата част от него - тросна се Кали. - Какво означава това за хотел „Кавендиш“?

- Откъде леля ти знае за това? - отвърна той.

- Е, тя е отишла и се е срещнала с управителката, мис Люис. Защо не ми каза, че не си платил сметката си?

- Как смее да се намесва, миризлив стар прилеп...?

- Тоби, тя е моя... - Кали спря, като видя колко е ядосан. - Какво стана? Аз съм ти съпруга, можеш да ми кажеш.

- Всичко това е просто недоразумение. Аз им написах чек. Предполагам, че се е изгубил. Не исках да разбереш.

- Затова ли трябваше да напуснем толкова бързо. Защо не ми каза? Можех да помогна.

- Не става така, скъпа. Сметките ми бяха малко изтънели, не идваха достатъчно комисиони. Вече няма значение.

- Но това означава, че хората знаят, че имаш затруднения. Те ще говорят. Трябва да платим тази сметка.

- О, не задълбавай. Беше само временна спънка. Сега сме добре, имаме къща и всичко е готово, за да се забавляваме. Утре вечер ще имаме гости, можеш ли да организираш нещо?

- Разбира се - каза Кали и избърса очи. - Ще приготвя нещо, което научих в Белгия.

- Не миди и картофки, надявам се - засмя се той.

- Тоби! Говоря за истинска френска кухня, но ще трябва Хасан да сервира на масата и ми е нужен приличен тоалет. Нямам нищо в гардероба си освен дневни рокли.

- Ще получиш всичко, което ти трябва. Ако мине добре, ще се уредим. Облечи се така, че да ги смаеш, скъпа моя.

На следващата сутрин Кали се опита да избута писмото на Фий в дъното на съзнанието си. Щеше да има достатъчно време, за да й отговори, когато положението им стане малко по-стабилно, и щеше да настоява сметката в хотела да се плати по някакъв начин от отпусканата й издръжка.

Изпратиха Хасан на пазара за пресни зеленчуци и подправки. Кали нае гари до хранителния магазин „Лапас“, за да се сдобие с останалите продукти и със свежи цветя. После тръгна да търси подходяща рокля, но намери костюм от две части - копринен панталон и ориенталски кафтан, който й се стори много дързък и модерен. Щеше да има време за баня и да подреди косата си в хлабав кок с цвете зад ухото, докато приготвяше poulet aux fines herbes^40. Купи също прекрасни tarte aux pruneaux^41 от „Гропи“, известната сладкарница. Графиня Ван Грутен щеше да се гордее с подредбата на масата за хранене. Беше толкова забавно да се държи като домакиня, че Кали почти забрави за измамата на Тоби със сметката. В писмото на Фий между редовете се четеше и репликата „аз нали ти казах“.

Майка й не би разбрала капризите на бизнеса, скъпите вечери, необходими, за да се спечелят клиенти. Поне сега тя знаеше, че трябва да следи по-внимателно сметките им. Тази вечер щеше да бъде изключителна и нямаше търпение да се срещне с нови двойки, да си намери приятели и да подкрепя Тоби във всичко, за да му помогне да постигне успех и да й създаде прекрасен живот тук.

Сега всичко беше готово, къщата блестеше, Хасан бе облечен с чудесна нова туника. Кали си наля първата напитка за вечерта, за да успокои нервите си. Щяха ли да харесат това, което е сготвила? Не трябваше да разочарова съпруга си.

Каролайн изпи джина си, а все още никой не бе пристигнал. Чака ли, чака, докато уреченият час отдавна отмина, но все още никой не идваше. Нервността й се замени с тревога и Кали закрачи из стаята, докато се чудеше какво да прави.

Тоби закъсняваше прекалено и тя се боеше от най-лошото. Най-накрая с облекчение чу да се затръшва вратата на кола. В коридора се разнесе шум и после той се появи с двама много пияни младежи, които се втренчиха в нея с интерес.

- О, хитри дяволе, къде си я крил досега? - попита единият, оглеждайки я от горе до долу.

- Скъпа, съжалявам, малко закъсняхме... отбихме се в един клуб на кораб и докато обиколим... просто за чаша коняк, времето ей така си отлетя... О, всичко мирише много вкусно.

Кали се опита да запази спокойствие. Перфектната домакиня никога не показва яростта си.

- Ястието почти изстина. Хасан ще сервира сега, преди да се е развалило съвсем - посочи тя към трапезарията, като се опитваше да не трепери от яд. - Тоби, къде са съпругите им? -прошепна тя. - Приготвих вечеря за осем...

- Съжалявам, скъпа, този път няма съпруги. Оли и Пинки все още не са си намерили, но аз съм хванал голямата риба, нали - отвърна й тихо. - Бъди мила с тях, старото ми момиче.

Говореше неясно, а когато минаха покрай нея, Оли успя да плъзне ръка надолу по бедрото й. Пинки видя ордьоврите, позеленя и се втурна към банята, за да повръща. След това седна отпуснат на масата, не успя да хапне нищо, но пък събори новите й порцеланови чинии върху плочките.

Никой не яде много, нито пък разговаряха. Сръбнаха малко уиски, после заспаха на дивана. Кали нямаше търпение да ги отпрати, когато в малките часове на нощта тръгнаха с олюляване към гарито, което щеше да ги откара по домовете им.

- Ти ми каза, че са важни клиенти - каза Кали. - Положих големи усилия, похарчих доста пари, а можех просто да сложа две бутилки уиски в ръцете им.

- Нощта бе добра. Плащах за всичко, а сега видяха и теб и знаят, че сме истинска двойка.

- А какво са очаквали да видят, харем? - попита тя, уморена и разочарована. - Дори и аз знам какво представляват клубовете на корабите по реката.

- Виж, всичко това е част от играта. Създадохме постановката, змията се надигна очарователно от коша и ги хипнотизира... те търсят място за склад за своя важен бизнес, внос и износ. Аз знам за едно, което може да се вземе евтино. Бавно, бавно трябва да се действа, за да може змията да хване маймунката... Ще имам подписите им на хартия до края на седмицата и ще се къпем в пари, ще видиш. Всичко ще си е струвало.

Само че те не подписаха и Тоби щурмува бунгалото в лошо настроение, тръшка врати и се цупи като разглезено дете, докато Кали се притесняваше как ще изкарат седмицата. Всичко беше много сложно в света на финансите. От омъжените жени се очакваше да прекарват сами часове наред, което я изнервяше до крайна степен. Трябваше да намери нещо, което да прави, или щеше да полудее на това малко място в тази жега. Тоби все още не я бе завел в нито един от британските клубове и тя се чудеше дали няма някакъв проблем. Дали и там не си бе платил таксите? Смъмри се за нелоялната мисъл, но се чувстваше разочарована.

Къде беше цялата романтика, която й бе обещал? Всичко, което бе видяла, бяха улици, пълни с мухи и боклуци, мръсотия и бедност, босоноги деца, яхнали раменете на своите забулени майки, просяци, уморени магарета, миризливи камили и коне, изнемогващи от преумора. Как би могла да продължи да изпраща весели пощенски картички и да се преструва, че води живот, какъвто няма?

Нищо не беше такова, каквото бе мечтала, че ще бъде. И най-лошото от всичко бе, че с всеки ден, в който живееше с Тоби, откриваше, че не знае почти нищо за него. Какво бе истина и какво - измислица? Дали лъжеше и нея? Точно това я плашеше най-много. Питаше се за кого всъщност се е омъжила.

Точно когато бе започнала да се отчайва, Тоби изкупи лекомислието си с акт на разкаяние. Той пристигна у дома с корсаж с орхидеи и й каза да си облече най-новия тоалет.

- Отиваме в клуб „Гезира“ за вечеря. Не казвай, че не спазвам обещанията си. Хасан може да си вземе свободна вечер. Ще минем по Лъвовия мост и ще отидем в кънтри клуба. И за да не помислиш, че съм забравил... - Усмихна се и постави кутия в ръката й.

Вътре имаше още една кутия - беше от естествена кожа, а в нея блестеше красив старинен златен пръстен с големи сини камъни.

- Не са истински, но отиват на очите ти, а и знам, че пръстенът ще ти стане.

Кали ахна от изненада.

- Толкова е необичаен. Мога да го нося тази вечер. О, благодаря ти! - Целуна го по устните. - Можем ли да си го позволим?

- Получих една комисиона днес... Не може да се появиш там без бижута, така че върви и се направи красива. Имам намерение да те покажа на всички тази вечер и се чувствам късметлия...

Клуб „Гезира“ беше всичко, за което си бе мечтала. Разположен в парк с хиподрум и градини, с голф игрище и тенис кортове, плувен басейн с тюркоазени плочки и голяма веранда, на която преселниците вдигаха наздравици на светлината на свещи. Жените изглеждаха много елегантни в блестящите си вечерни рокли и диаманти по шиите и ръцете. Имаше и други, облечени в по-къси рокли и с коктейлни шапки, както и армейски офицери в униформа. Сервитьорите си проправяха път между тях мълчаливо, разнасяха табли с кристални чаши, пълни с пенливо шампанско.

Кали се притесни от елегантното множество свои сънародници. Тоби обикаляше из залата с увереност.

- Запознайте се със съпругата ми, Каролайн, току-що слезе от кораба и все още не познава никого.

Жените я оглеждаха от горе до долу с интерес, усмихваха й се и след това се връщаха към разговорите си, оставяйки я смутена и безпомощна.

- Не се притеснявай, има и други. Те могат да бъдат малко студени, затворен кръг са. Трябва да разбереш, има йерархия в тукашната британска общност според ранг, богатство и връзки. Ние трябва да се придвижим нагоре, да бъдем забелязани, да си изиграем добре ходовете, да ги смаем с игра на бридж или с поведение на примерно семейство. Всички си знаят мястото, но, слава богу, има и неколцина бунтовници, които нямат нищо против да посрещнат непознати сред редиците си. Ще ги намерим край бара.

Кали остана на балкона, за да подиша нощния въздух; възхищаваше се на грижливо оформените градини, на оградите, покрити с бял жасмин и розов олеандър, на лехите с огромни оранжеви лилии и на сините цветя, спускащи се по стените, които блещукаха на фона на залязващото слънце. Някои от хората навън носеха смешни тюлени мрежи върху ръцете и краката си. „Значи така спират насекомите, които непрестанно пируват по крайниците им. И това е най-известният клуб тук, въздъхна Кали. Отшелнически пашкул на елегантност и комфорт, оазис за богатите и важните сред мръсния претъпкан град.“ Тук чужденците можеха да забравят това, покрай което преминаваха всеки ден в своите таксита. След като минеха през охраняваните порти, те навлизаха в по-познат свят, където се чувстваха в безопасност, защото бяха повече на брой.

- Добре ли си? - Глас с ясен британски акцент я извади от нейния блян.

Кали се обърна и видя поразителна, много по-възрастна от нея жена, която й се усмихваше. Беше облечена в копринена електриковосиня рокля, която обвиваше добре пълната й фигура, с прозрачен копринен шал на раменете. На шията й имаше златна огърлица с особена геометрична форма, която блестеше на светлината на свещите.

- Изглеждаш като мен, когато за пръв път дойдох тук. Аз съм Моника... Моника Батърсби. -Жената й протегна ръка.

- Каролайн, Кали Лойд-Джоунс, съпругата на Тоби.

- Ах, скъпият Тоби, той се старае толкова много да се впише в тази среда. Как, за бога, те е убедил да напуснеш зелената и приятна Англия, за да скочиш в този басейн с пирани?

- Не харесваш ли клуба?

- Добре е, ако искаш да яздиш или да плуваш, но жените тук могат да са страхотни кучки. Трябва да бъдеш специално поканена в техния кръг. Послушай съвета ми, стой настрани от сборището им. Толкова е жалко да ги гледаш как се скупчват около съпругата на посланика като петокласнички около отговорничката на общежитието.

Кали се засмя.

- Все още не познавам никого. Малко ми е трудно.

Тя усети, че Моника е от жените, свикнали да им споделят.

- О, горкичката. Предполагам, че Тоби го няма по цели дни и нощи, докато се опитва да изгради империята си... Кенет е същият. Ще трябва да те взема под крилото си. Рисуваш ли?

Кали поклати глава.

- Като че ли не правя много неща тук, прекалено е горещо, но обичам да чета.

- Ще свикнеш. Трябва да си създадеш свой собствен живот, да имаш интереси, или ще полудееш. Светът тук е прекрасен, пълен с живот и цвят. Може би бих могла да ти помогна, да ти покажа някои места? Запалена съм по фотографията и светлината тук е невероятна. Да се срещнем отново. Пробвала ли си деликатесите в чайната на „Гропи“?

Висок мъж застана зад новооткритата приятелка на Кали.

- Скъпа, искам да те запозная със семейство Падмор... Добър вечер - усмихна се той на Кали.

- Това е Каролайн и тя се нуждае от малко помощ. Ще ти се обадя...

Кали бързо написа техния номер на визитката на Моника, преди съпругът й да я отведе.

- Кой беше това? - появи се малко по-късно Тоби, взирайки се в отдалечаващата се двойка.

- Моника Батърсби, съпругата на Кенет Батърсби.

- Не му е жена, скъпа, тя е любовницата на Кен Бромуел, така поне съм чувал. Той е доста дързък, но е главен изпълнителен директор на петролна компания... полезно е да го познаваме. Тя е доста хубава за възрастта си. Привличането им си личи. Сигурно има кожа на носорог, за да се появи на това място.

- Къде е мисис Бромуел?

- Забравям, че си невинна по отношение на тези уговорки. Тя е в Лондон, с децата. Това, което се случва тук, ако съпругите се приберат вкъщи... е съвсем естествено. - Тоби запали цигара и се усмихна. Вечерта вървеше добре.

- Но ако съпругата има афера, какво става тогава? - Кали беше любопитна.

- Това е друг въпрос. Има правила, неписани, разбира се. Дискретността е едно от тях. Какво става в един брак е винаги лично. Страничните уговорки никога не се обсъждат и освен ако не е много богат и могъщ, човек крие своите малки лудории от очите на обществото.

Звънна гонг и ги поканиха в залата за официалната вечеря, където се оказаха почти до вратата, настанени до една странна двойка - мъжът бе със занемарено вечерно сако, а жената - със смачкана рокля, и те бяха или много глухи, или ужасно груби, защото през цялата вечер не им обърнаха внимание. Кали се усмихна, когато Моника й махна с ръка от дискретната си маса в ъгъла. Това беше единственото приятелско лице в залата. Колко ли години щяха да са необходими, за да стигнат до най-представителната маса? Колко ли хиляди благотворителни дейности и подмазвания трябваше да осъществят новаците, за да си издействат покана за тук? „Не ми пука, помисли си тя уверено. Аз съм млада, имам Тоби и това е всичко, което е от значение.“ Но Моника бе права, беше време да направи нещо за себе си. Така щеше да запълни свободните си часове, когато нямаше кой да й прави компания освен бутилката джин.

Моника удържа на думата си и й звънна, за да я покани на обяд в хотел „Мена хаус“. Бе втрещена, че Кали все още не е виждала пирамидите.

- Ще те взема и ще обиколим гробниците. Приготви си банския, в хотела има хубав басейн.

Излязоха от предградията и потеглиха към пустинята и хотела, който бе разположен срещу световноизвестното място. Беше странна смесица от мавританска и английска архитектура, но обядът беше невероятен. Моника качи Кали на гърба на камила, за да я снима, после подбраха най-добрите коне и пояздиха по пътеките и в пустинята. Кали бе поразена от великолепието на златистите плочи, сочещи към прашното розово небе, но в подножието на пирамидите се виждаха само дребен чакъл, боклук, тор и отпадъци. Купиха си пощенски картички с величествения сфинкс, който лежеше в своето заграждение, а изваяните му черти бяха изгладени от пустинните ветрове.

Плуваха в басейна на хотела, след това полегнаха на шезлонги и ядоха кайсиев сладолед. Топлината направи Кали сънлива. Моника лежеше, облечена в красивия си многоцветен саронг, и се криеше от слънцето.

- Никога не излагай лицето си на слънце или ще се окажеш с крокодилска кожа -предупреди я тя.

- От колко време си тук? - попита Кали.

- Искаш да кажеш как се оказах без брак и нечия любовница? Достатъчно дълго, за да се влюбя в това мистериозно място и да ми стане скучно. Достатъчно дълго съм тук, за да си намеря приятен симпатяга. Имаме изгодна уговорка. - Погледна нагоре и свали слънчевите си очила, за да провери реакцията на Кали. - Не си ли шокирана?

- Защо трябва да съм? Аз избягах от къщи с Тоби само преди няколко месеца. Оженихме се на борда на кораба.

- Британски или чужд?

- Има ли значение? Френски, мисля - отвърна Кали с усмивка.

- Има значение, ако искаш бракът ви да е законен. И все пак, виждам, че помежду ви има искра. Получава ли се?

- Какво искаш да кажеш? - Кали зае отбранителна позиция.

- Изживявате любовната мечта на младите в бунгало с градина в предградията. Как се справяте?

- Добре сме - каза Кали, като прогони летящите покрай нея мухи. Как смееше Моника да допуска, че имат някакви проблеми?

- Просто не ми приличаш на типичната съпруга на бизнесмен. Разкажи ми за себе си. На колко си години?

В следващия разговор някак си Моника успя да измъкне всичко от нея, без да разкрива нещо повече за себе си.

- Значи говориш и фламандски, и белгийски френски. Браво на теб. Сигурна ли си, че искаш да си намериш с какво да се занимаваш? А какво мислиш за топуркането на малки краченца?

- Тоби не е много въодушевен... все още. Има много време. А ти имаш ли деца?

- Твърде късно ми е вече. Кен има семейство, почти пораснали деца. Годеникът ми бе убит по време на войната. Аз бях медицинска сестра и попаднах тук. Когато войната приключи, не можах да се върна. Намерих си място като бавачка. Така се запознах с Кен. Беше неловко, разбира се, но имаме приятелско споразумение, което се спазва, надявам се.

Плуваха и после се преоблякоха за вечеря. За пръв път Тоби дойде навреме, за да се присъедини към тях, но Кен закъсня, така че те се прибраха обратно към бунгалото за чаша коняк, а Моника обеща да им върне жеста, като ги покани на гости в апартамента си на остров Замелек.

- Тя е странна, много ярка личност, но и доста сдържана. Не можах да измъкна много информация от нея - каза Тоби.

- Моника ми харесва. От Манчестър е. Уверена е в себе си, но и малко самотна.

- Е, какво очакваш, когато бавачката е отмъкнала капитана от съпругата му? - провикна се Тоби от банята. - Идвай в леглото, скъпа.

- Една минутка само - извика Кали. Искаше й се да се разтъпче в хладния нощен въздух. Моника беше добра и интересна, но имаше една черупка около себе си, която бе трудно да разчупиш; преграда, която я защитаваше от социалното отхвърляне, на което сигурно бе подложена тук. Тя беше самотна жена, любовница, независима, чувствителна, но не и огорчена от живота. Имаше нещо загадъчно около Моника Батърсби, заради което Кали й се възхищаваше. Беше страхотно, че най-накрая си намери приятелка.

* * *

Фийби се загледа в картичките от Кайро. Вече имаше голяма колекция от тях: пирамидите в Гиза, Мемфис, ветроходни лодки по река Нил, гробницата на халифите и плажовете на Александрия, където Каролайн си отдъхваше в горещото лято с приятелката си Моника, която, ако се съдеше по снимките, не беше много по-млада от Фийби.

Бяха радостни картички, които не издаваха много, само разкриваха, че дъщеря й си прекарва добре със съпруга си. Примроуз изпрати коледна картичка, в която казваше, че получава писма от Кали, същото пишеше и Марта от Брюксел. Кити получи от Каролайн прекрасно съболезнователно писмо за Мейси с извинение за отсъствието. В него Кали се опитваше да обясни как бягството й с Тоби е било, за да си спестят суматохата и цялата врява покрай една голяма сватба.

Станалото в хотел „Кавендиш“ бе шокирало Фийби, когато разбра за него по заобиколен път, чрез танцовата школа. Памела Карлък бе тази, която намекна за неплатената сметка на

Тоби. Фийби реши, че трябва да се върне на мястото, на което бе изпитвала само щастие в онези кратки дни с Артър, за да плати сметката на Тоби. Как би могла да забрави онази прекрасна малка стая с огледала на стената, където бяха вечеряли след представлението и където беше заченато собственото й дете? Как би могла да забрави радостта от усещането да е в прегръдката на Артър и да мисли, че целият им живот е пред тях? Колко странно, че това бе същото място, на което Каролайн... Но тя не трябваше да мисли за това съвпадение. Измамата на Тоби бе опетнила това свещено за нея място и Фийби отиде да се срещне с Роуз Люис, за да се реваншира.

- Позволете ми да ви компенсирам.

Роуз махна с ръка и отхвърли предложението й.

- Вече няма смисъл. Но този мъж никога няма да мине през вратата ми отново. Някой път печелиш, друг път губиш. Мисля, че клетата му съпруга скоро също ще го разбере. Този, който е верен в дребните неща, е верен и за важните, това прочетох веднъж, а не мисля, че такава е философията на този измамник, нали? Кажете й да следи внимателно банковата си сметка, след като живее с такъв играч.

Тези думи смразиха Фийби до мозъка на костите. Как би могла да предупреди Каролайн? Тя щеше да възприеме всяка критика към своя любим като злобна и завистлива клюка. По-добре да изчака и да види какво ще се случи, като остави притесненията за себе си. Слава богу, че бе заета във филмовите компании „Елстрий“ и „Пайнуд“, които произвеждаха купища игрални филми. Търсеха я за характерни типажи - домакините, дамите от провинцията в спортни костюми от туид и собственичките на пансиони й бяха запазена марка. Не биваше да се оплаква, но когато се прибираше у дома всяка вечер и затваряше вратата зад себе си, имаше чувството, че част от нея липсва.

Лондон се променяше и се надигаха слухове за война. Първо Италия бе нападнала Етиопия, а сега в Испания се водеше Гражданска война. От Германия идваха тревожни новини за еврейските й приятели в театъра, чиито семейства бяха заплашени от преследване. Кога щеше да свърши всичко това? Нима не се биха във война, която трябваше да сложи край на всички войни? Всички тези смели млади мъже се бяха жертвали, а сега бедствието можеше да се повтори отново, ако се вярваше на песимистите, които все предричаха катастрофи.

Поне Каролайн бе в безопасност в Египет и водеше живот като Райли^43. Може би скоро щеше да чуе новини и за появата на бебе, макар че никога нямаше да го види, освен ако не предприемеше дългото пътуване до Египет. Нито веднъж не я поканиха.

Първоначалната ярост към дъщеря й не трая дълго, особено след като шокът й премина. Беше просто тъжна, че Каролайн е толкова наивна, за да избере първия впечатляващ мъж, който бе проявил интерес към нея - и то мъж, за когото бе чула, че има лоша репутация с момичетата. Дали бе осъзнала, че се е омъжила за ненадежден измамник? Беше й толкова трудно да седи и да гледа как някой, когото обича, пада в капана, несъзнателно подготвен от нея самата. Притесняваше се, че тя е виновна за всичко, защото бе толкова потайна за собственото си минало. Кали беше общувала с брат й Тед по-скоро, отколкото самата Фийби го бе правила, и ето какво недоразумение се бе получило от това. Ако само й беше давала Артър за пример за смелост и саможертва, за истински джентълмен с морал и добродетели, може би Каролайн щеше да има по-добър пример за подражание. Собственото й мълчание беше виновно за недоверието на дъщеря й към нея.

Сега бедното момиче щеше да научи урока си по трудния начин, щеше да бъде наранено и разочаровано. Всеки поема по тази пътека по някое време в живота си. Тръните край нея ни правят по-силни, когато я извървим до края, така казваха хората. Фийби не беше сигурна. Трябваше да се довери на провидението да напътства дъщеря й и да я опази невредима.

40 Хотел „Шефърдс“ е един от най-прочутите хотели в Кайро, средище на европейския живот и един от най-известните в света от средата на Х1Х в. до изгарянето му през 1952 г. По-късно наблизо е построен нов хотел със същото име. - б. пр.

41 Пиле с билки (фр.). - б. пр.

42 Сладкиш със сини сливи (фр.). - б. пр.

43 Да живееш като Райли - израз, предполагащ, че някой живее на чужд гръб, че се възползва от някого. Изразът има спорен произход, но през 40-те години на ХХ в. става особено популярен заради прочута американска радиокомедия, превърната по-късно в тв сериал и филм. - б. пр.

14

Кали седеше на верандата на плажната кабина и се възхищаваше на дългия виещ се златист плаж на Сиди Бишр. Гледаше алчно кутията със сладкиши от кафене „Бандрио“. Прекарваше отпуската си с Моника и Кен, докато Тоби обикаляше из Палестина за срещи с клиенти. Беше разгарът на лятото и Александрия бе най-прекрасното място на брега. Кали обичаше лятната вила на Кен и нейните сенчести палми и зеленина, далеч от собственото им скромно бунгало.

Тук Александрия изглеждаше толкова различно в сравнение с пристанището, на което преди две години слезе в Египет за първи път. Градът гъмжеше от туристи от всякакви националности, по крайбрежната алея се разхождаха гърци, ливанци, малтийци, французи, както и британски семейства, които наемаха плажни бунгала за лятото, а децата им строяха пясъчни замъци със своите бавачки. Сцената й напомни за Далраднор през летата с Марта, с изключение на мухите. „Не е вярно“, помисли си тя след миг, като се сети за досадните шотландски мушички.

Моника се бе прибрала, за да се срещне с приятели да пийнат по едно питие, а Кали се излежаваше с най-новия, пристигнал от Англия роман, който Примроуз й бе писала, че трябва непременно да прочете. Но макар че полагаше усилия, романът й вървеше бавно. Две седмици беше далеч от офиса, но бе твърде горещо, за да прави нещо друго, освен да пие шербет и да си почива.

Беше си намерила временна работа на мястото на едно момиче, което се беше върнало в Англия заради смърт в семейството. „Джаролдс“ бе малка компания, която предлагаше кандидати за различни чиновнически постове в града. Заявленията за работа пристигаха от цяла Европа и езиковите умения на Кали бяха полезни. Нямаше нищо вълнуващо, освен да разглежда кандидатурите и да организира интервюта. Но й беше полезно да овладее машинописа, а и опозна бизнес районите на града. Работата беше причина да става сутрин, особено когато Тоби бе далеч, а и получаваше малка заплата, с която подпомагаше техните постоянно намаляващи средства. Така и не успя да разбере как изчезват парите им. Доходите на Тоби бяха непостоянни - или ги нямаше никакви, или се изсипваха накуп. Когато ги имаше, изчезваха бързо, за да изплатят дълговете, натрупани през сухия период.

Постоянно спореха за пари. Той никога не искаше да си плащат сметките навреме, докато тя настояваше да го правят и напомняше за дълга към хотел „Кавендиш“, което го караше да се цупи и да тръшка вратата. След това той отказваше да спи с нея, като казваше, че е прекалено горещо, и излизаше на верандата. Страстта от първата им година заедно бе изстинала и премина в притеснително безразличие през втората. От липсата на близост я болеше повече, отколкото й се искаше да признае. Сякаш тя вече бе част от мебелировката -невидима, освен ако не е крайно необходима, и един или два пъти Кали заподозря, че когато е бил навън цяла нощ, Тоби не е бил сам. Сякаш вече нямаше какво толкова да споделят.

Почивката с Моника беше спасителното въже, отдихът, от който се нуждаеше. Нейната приятелка попълваше толкова много пропуски в живота й. Ходеха заедно на пазар из сокаците, за да си купуват коприни, памук и спално бельо, а след това отиваха да пият чай някъде. Моника й помогна да си намери добър фризьор, който й отряза косата и й направи прическа по най-новата мода. Тя й намери добър шивач, който й уши ленени костюми за работа. Двете заедно проучваха с дни делтата на река Нил. Моника я насърчаваше да поддържа френския си, да чете по-сериозни книги и поезия и да слуша класическа музика. Дори да бе усетила нещастието на Кали, не казваше нищо.

Сега Моника вървеше по плажа с групата, с която се бе срещнала.

- Каролайн, искам да те запозная с моите добри приятели Себастиан и съпругата му Ивет и с малката Елиз.

Кали вдигна глава и видя красива млада двойка по шорти и със слънчеви шапки. Миловидното бебе в бяла лятна рокля и боне сочеше към морето.

- С тях е и приятелят им и техен колега Феран...

Кали се обърна към него с изненада. Би познала винаги това лице с ярки и силни черти.

- Феран? - ахна тя.

- Каролин, c’est incroyable! Това е невероятно! - Той се обърна към останалите. - Колко е малък светът, n ’est-ce pas?

- Не мога да повярвам. Какво правиш тук? - засмя се тя. Със загорелите ръце, които се показваха от копринената му риза, и с ленените си панталони той изглеждаше толкова различен от момчето от онези дни в замъка. - Incroyable!

- Аз съм в отпуск... просто един беден учител - отвърна той с блеснали очи.

Себастиан поклати глава, за да се намеси.

- Не го слушай, той е твърде скромен. Феран е в университета, пише труд за Рубенс и Ван Дайк и преподава ренесансово изкуство.

Всички заедно унищожиха вкусните торти, после семейството отиде да играе на брега с бебето. Върнаха се с вкусни сладоледи с фъстъци и накрая компанията се отправи към вилата. Всички бяха загорели от слънцето и готови за следобедната сиеста. По пътя обсъждаха Германия и новините за погромите срещу еврейските общности.

- Европа не изглежда никак добре в момента. Родителите ми се занимават с търговия в Париж. Не ми харесва да чувам подобни неща - каза Ивет, притискайки Елиз до себе си.

- Със сигурност няма да се стигне до крайности след последната война. Брат ми Жан-Люк и армията му са добре обучени - каза Феран, който продължаваше да се взира в Кали.

- Не е само до обучението. Става дума за снаряжение и въоръжение - отговори Моника. -Никоя от нашите държави не е въоръжена така, както Германия. Те развиват високотехнологични оръжия, така ми е казвал Кен, и ще се нуждаят от петрол, а това означава, че ще се насочат и към либийските, и към персийските петролни полета. Така че е по-добре да внимавате и тук. Никой няма да бъде в безопасност, ако войната пламне.

Разговаряха до късно през нощта, казваха си „наздраве“ на фона на меката светлина от лампите. Кали не можеше да откъсне очи от лицето на Феран. Той бе толкова въодушевен и разпален, когато разясняваше някоя своя теория, и размахваше ръце във въздуха. Колко се бе променил през последните години! Чертите му бяха по-пълни, по-зрели, но имаше същата непокорна тъмна коса, която падаше до яката на ризата. Когато се обръщаше към нея, тя усещаше, че я пронизва с поглед, сякаш нейното мнение наистина е от значение. Колко се различаваше в това отношение от Тоби.

Другите се прибраха във вилата, а Кали и Феран седнаха отвън на стъпалата, пушеха и гледаха пърхащите към светлината молци. Тогава през вратата отвътре се чу музика, позната балада от ерата на „Клуб 400“, която изпълни Кали с носталгия - „Началото на бегина“.

Откри, че се полюлява в ритъма.

- Искаш ли да потанцуваме? - попита Феран. - Мелодията е твърде добра, за да я пропуснем.

Кали бавно се изправи и тръгна към терасата. Знаеше, че трябва да откаже, но и че няма да го направи... Те се притиснаха един в друг, телата им се долепиха плътно, докато танцуваха под музиката, която сливаше своята магия с магията на звездната нощ.

Той беше по-висок, отколкото тя помнеше, но й действаше по същия начин, както когато й се бе усмихнал за първи път с пронизващите си сериозни очи.

- Така става в книгите, нали? - прошепна той. - Само един поглед, една искра... Смяташ ли, че е било изписано сред звездите, че ще се срещнем отново по този начин, или аз съм твърде пиян и говоря глупости? Моля те, прости ми, Каролайн...

- Кали, Кали, за приятелите ми...

Какво ставаше? Той беше прав, сигурно бе от музиката, виното и топлината. Тя обърна лицето си към неговото и устните им се срещнаха. Беше толкова просто, един поглед, един танц и любовта им бе на път да започне отначало.

* * *

- Разбрах какво става между вас двамата в момента, в който очите ви се срещнаха и се познахте - засмя се Моника, докато отпиваше от сутрешното си кафе.

- Не мога да повярвам, че го направих - призна Кали. - Беше като магия.

- Нарича се coup de foudre... мълниеносен удар, гръм от ясно небе, опасен момент на опиянение. Както когато казваш: „Ето го, този, когото съм чакала, любовта на живота ми.“

- Не ставай глупава. Омъжена съм. Не вярвам в такива неща. Срещнахме се за пръв път, когато бях дете. Сигурно съм уморена, а и с Тоби сме в малко труден период. Може би ми е скучно. Време е да се прибера вкъщи и да бъда добра съпруга.

Не искаше да мисли за завръщането си у дома, но знаеше, че трябва.

- Това няма да промени нищо. Случи се и не можеш да се преструваш, че и двамата не бяхте поразени, когато се видяхте. Страстта избухна, осветена в неонови светлини за всички нас, които ви наблюдавахме - каза Моника. - Това е нощта, звездите и примамливата песен на пустинята...

Сега вече й се подиграваше.

- Не, не, вината е на силното слънце и виното. Това е просто летен флирт за отегчени домакини, твърде разглезени, постоянно оплакващи се.

- Тук е пълно с хора, които се забавляват и се отдават на страстта си... Може да се случи всичко - усмихна се Моника тъжно.

- О, Моника, нямах предвид теб и Кен. Съжалявам.

- Кали, ние сме по-възрастни, имахме своите моменти, преживявали сме всичко това и преди. Взаимната ни уговорка ни устройва. Етапът на страстен копнеж отдавна е отминал. Тези първи месеци на желание и похот не са трайни, нищо не е. Просто преминава в нещо

по-кротко и по-постоянно, ако имаш късмет.

- Аз няма да изневеря на съпруга си с друг мъж. Както и да е, няма да се стигне до това. Трябва да си тръгвам утре, отпускът ми свърши.

- Бягството не решава нищо. Каквото е писано да стане, ще стане. Ако беше наистина доволна от брака си, щеше да видиш Феран, но да извърнеш поглед встрани и да го забравиш. - Моника се усмихна, споделяйки някои стари северняшки мъдрости от далечния си дом, но Кали не искаше да я слуша повече.

- Беше заради музиката. Песента е толкова съблазнителна - думите, всичко... Това бе заговор срещу нас. Дали той е женен?

- Не го ли попита? - Моника избухна в смях. - Ето ви, и двамата сте били опиянени от желание. Себастиан и Ивет бяха много развеселени.

- Значи си планирала всичко? - обвини я Кали.

- Разбира се, че не, той просто случайно дойде заедно с тях. Не можех да му кажа да си върви, нали?

- О, Моника, какво ще правя? - проплака Кали, потресена от дълбочината и силата на емоциите си и от разговора им.

- Не прави нищо, изчакай и виж какво ти е приготвила съдбата. Сега си под нейната власт. Опасявам се, че зависиш само от благоразположението на боговете.

- Не говори така, звучи като някаква гръцка трагедия. Отивам на разходка по брега на морето, за да прочистя ума си. - Кали скочи, искаше да се откъсне от този разговор.

- Мила Кали, успокой се. Остави се на течението... каквото е писано да ти се случи, няма да те подмине, така че му се наслади, докато го има.

По пътя обратно към Кайро Кали седеше изпъната в колата и отчаяно искаше нещата да са отново нормални. Искаше да си е в безопасност у дома и все пак се боеше от еднообразието, което щеше да я посрещне, щом отвори вратата на къщата си. Не се чувстваше нормално с този огън, горящ вътре в нея. Как би могла да се изправи срещу Тоби и той да не види, че го е предала? Почивката в Александрия бе направила кожата й златиста, косата й беше изсветляла от слънцето, тялото й се бе стегнало от плуването и ездата. Сега трябваше да се върне в офиса на „Джаролдс“ и да се заеме с много работа, за да не мисли за Феран, който преподаваше в университета наблизо. В края на краищата беше само една кратка целувка и тя се радваше, че той бе пристигнал в самия край на почивката й, а не в началото.

Моника сигурно бе права. Може би това бе само малък флирт в звездната нощ със стар любим, мислеше си Кали. Как можеш да се влюбиш отново от един поглед? Може би тя се опитваше да си припомни усещането от онази първа целувка преди толкова много години. Това беше лудост, а не беше ли я подлудил по същия начин и Тоби, когато се срещнаха за пръв път? Беше гледала твърде много романтични филми. Проблемът бе, че тя и Тоби бяха приклещени в постоянната безизходица на срещи и раздели, никога не прекарваха много време заедно, никога не споделяха, нито се забавляваха заедно с общи приятели. Той имаше своите бизнес приятелчета, а тя - Моника и писмата от дома.

Колко жалка бе да си представя, че това е някаква грандиозна страст. Станалото беше просто знак, че няма достатъчно неща в живота си, с които да се занимава. Имаше нужда от предизвикателство, ново начинание и тя знаеше какво точно може да запълни огромната

пропаст между нея и съпруга й.

Когато Кали пристигна у дома, Тоби седеше на верандата и се усмихваше. Тя се хвърли към него и го прегърна с облекчение.

- Липсваше ми... О, колко ми липсваше - извика със страст.

Той едва не падна назад от изненада.

- Какво е това, какво е това... минаха само две седмици. Какво искаш? Вечеря в „Континентал“ или нова рокля? Имам много да ти разказвам.

- Значи пътуването ти е минало добре? Ти никога не пишеш, нито звъниш - сгълча го тя.

- Бях твърде зает, ще отварям нов офис в Хайфа.

- Това е новина! Трябва ли да се местим тогава? - попита с надежда. Може би това бе решение на проблемите им.

- Не, нищо подобно, ще пътувам. Купих нова кола. Ела да погледнеш Почакай да видиш само новия покрив, който се сваля - идеален е за дългите пътища из пустинята.

Кали се вцепени.

- Това означава ли, че ще останеш там?

- Не се притеснявай, ще се връщам, когато мога. Трябва да се наглеждат нещата. Арабите са ужасни мързеливци, ако няма кой да размахва камшика.

- Значи ще наемеш персонал? Мога да помогна - предложи тя. Ако работеха заедно, щеше да опознае бизнеса му по-добре.

- Трябва да останеш тук, на телефона, да бъдеш моите очи и уши в Кайро... Ела и виж новото ни бебче.

Кали мина зад къщата, за да се възхити на лъскавия малък американски спортен автомобил, боядисан в маслиненозелено и с платнен покрив.

- Изглежда скъп - въздъхна тя.

- Само най-доброто. Трябва да изглежда така. Когато се появя с това малко бижу, вдъхвам увереност на клиентите.

- Много е хубав - излъга Кали, всъщност й бе прилошало от мисълта за парите, които Тоби е похарчил.

- Хубав! Това ли е всичко, което можа да кажеш? - изръмжа той.

Върнаха се в къщата в мълчание.

- Ще ми липсваш... и като заговори за бебета... - Кали реши да се възползва от момента: -Не мислиш ли, че е време да имаме дете? Ще ми прави компания, щом ще бъдеш толкова дълго далеч от мен.

- Всичко с времето си. Знаеш как се чувствам покрай хлапетиите на другите... не съм сигурен, че ще мога да се справя със свое дете.

- Но аз ще се грижа за него - продължи тя, защото беше крайно време да проведат този разговор.

- И аз ще трябва да плащам за бавачки, училищни такси и всички тези неща.

- Искаш да кажеш, че изобщо не желаеш да имаш деца? - Кали усети, че се вледенява, боеше се от отговора му

- Не започвай сега да ме тормозиш Как можем да направим бебета, ако ме няма? - засмя се той, без да усеща отчаянието й.

- Може да дойда до Хайфа с теб, да си направим екскурзия - усмихна се тя. Знаеше, че след това ще трябва да спят заедно.

- Няма да се получи. Аз работя сам, винаги е било така. Както и да е, ти знаеше мнението ми по този въпрос от самото начало. - Тоби си наля питие. - Искаш ли?

Кали поклати глава, изведнъж се почувства смазана.

- Мислех, че ще промениш мнението си. Мислех, че децата са естествена част от брака.

- Не и за мен. Миризливи пелени, повръщане, петна от мляко, рев през нощта - това не е представата ми за забавление.

Това бе отговорът, от който Кали се страхуваше, но тя бе твърде шокирана, за да продължи да спори. Камък легна на сърцето й, когато осъзна какво означават думите на Тоби. Той беше разглезено егоистично копеленце, което правеше каквото си иска, без да мисли за нея. И харесваше живота си такъв, какъвто е. Защо е била толкова сляпа за егоцентричната му същност? Докато седеше там, отпуснат на дивана, тя за първи път го видя истински, като през увеличително стъкло. Каролайн трябваше да направи тежък избор: или да приема решенията му и да живее по неговите правила, или да си тръгне. Нямаше начин да го убеди да разбере нейната гледна точка. Тя се отпусна, парализирана от разочарование.

- Не ме наказвай с мълчание, скъпа. Ще те изведа навън тази вечер, за да отпразнуваме завръщането ти.

- Не, благодаря. Нека просто да останем вкъщи за разнообразие и да се насладим максимално на времето си заедно, докато можем. - Усмихна му се, но това бе горчива усмивка, пълна със смайване и несигурност. Сякаш си махаха от два противоположни бряга на река, която внезапно се бе надигнала, за да ги раздели. И наблизо не се виждаше мост.

* * *

Скъпа Марта,

Не знам как да напиша това, но от всички хора на света ти си тази, която може да ме разбере и да ми прости. Дойдох в Кайро с такива надежди за щастие с Тоби, но сега се влюбих в един прекрасен човек, който е всичко, което съпругът ми не е: образован, нежен и много умен. Той е белгиец, ще повярваш ли? Един млад мъж, с когото се срещнахме за пръв път преди години, а сега имам чувството, че съм го познавала цял живот.

Съпругът ми работи далеч. Винаги е зает да печели и да губи пари. Не иска да има деца. Мрази децата. Опитах се да променя мнението му, но той е категоричен, а аз се чувствам излъгана, ужасно самотна и отчаяна. Новата любов запълни празнината в сърцето ми. Срещнахме се отново случайно. Нямах намерение да предавам обета си, въпреки че не е направен пред Бога в църква, а на борда на кораб, но не мога да живея в лъжа.

Феран чете лекции в университета, а аз имам работа в града. Той ме потърси чрез приятели, за да подновим познанството си, и двамата се срещнахме в тиха чайна, където успяхме да обядваме в уединение. После отидохме в апартамента му по време на сиестата. Толкова съм спокойна, когато съм с него. Френският ми се подобрява с всеки изминал час.

Знам, че ще бъдеш разочарована от мен. За теб не съществува развод и целта на брака

е създаването на поколение. Тоби винаги е настоявал да вземам предпазни мерки за предотвратяване на този естествен процес, а постепенно почти спряхме да се любим. Страхувам се, че той намира утеха другаде.

Дойдох в града с такива очаквания. След три години не чувствам да съм постигнала нещо. Повярвай ми, опитах се да се получи, но нашата къща не е дом, а просто безрадостно място за пребиваване. Изпитвам такъв срам, че се провалих, но са нужни двама, за да се получи една връзка, а ми се струва, че от известно време Тоби е уморен от оковите на брака. Държи се като ерген, какъвто всъщност винаги е бил.

Не разбирам защо е така, но подозирам, че има нещо общо с детството му в Уелс. През цялото време, откакто сме тук, не е получил дори една коледна картичка от семейството си и когато го питам за тях, единственият отговор, който получавам, е: „Миналото си е моя работа и освен това е минало. “ Какво мога да направя? Чувствам се толкова объркана. Трябва ли да изоставя своя нов шанс за щастие и да остана в този брак без любов, или да изгоря закотвената си лодка и да отплавам надалече, за да бъда с Феран? „Развод “ е толкова грозна дума.

Моля те, пиши ми и ми кажи какво да правя. Не мога да питам майка си. Тя ме предупреди, че правя голяма грешка, и сега осъзнавам, че е била права. Може би е по-добре да си тръгна и да се върна у дома за известно време, за да обмисля нещата, но вече не знам къде е домът ми.

Твоя любяща и отчаяна приятелка,

Кали

15

Любовниците лежаха в леглото на Феран в апартамента му на остров Замалек. Стаята бе с високи тавани и бръмчащ вентилатор, който освежаваше въздуха. Високите стелажи бяха пълни с книги за изкуство, интересни украси, медни чаши и древни артефакти. Капаците на прозорците бяха затворени, за да ги скрият от света, докато Феран бе отпуснал ръката си върху възглавницата, гледайки надолу към Кали.

- Никога няма да свикна с това. Всеки път е толкова специално, толкова естествено. Иска ми се да не трябваше да се обличаш и да си тръгваш. Къде всъщност се връщаш, чака те само една празна къща.

- Защото трябва да съм там, в случай че Тоби се върне неочаквано.

- Минаха седмици, откакто сте се виждали за последен път. Той не те заслужава.

- Той е съпругът ми и аз му дължа известна лоялност.

- Не му дължиш нищо. Вече не. Била си твърде млада, когато си се омъжила за него. Хората се отдалечават, случва се.

Той я целуна по устните, сякаш за да подчертае думите си, но Кали не беше убедена.

- Чувствам се толкова стара понякога, колкото Матусал^44. Уморена съм от цялото това криене. Но Тоби ми е казвал, че дискретността е всичко. Дължа му най-малкото това.

- Защо тогава той живее в Хайфа и не те е поканил да отидеш при него? Искам да бъдем заедно. Договорът ми тук приключва скоро и не съм сигурен, че искам да го подновя. Маман не е добре. Жан-Люк е зает, Карел е свещеник. Нещата у дома са напрегнати и се притеснявам. Време да се върна и искам да дойдеш с мен, Кали.

- Това е невъзможно. Майка ти никога няма да ме приеме. Разведена английска протестантка за сина й? Никога!

- Ти няма да се омъжиш за майка ми. Тя ще се научи да те обича, както аз те обичам. Не искам да те пришпорвам, но може би наближава краят на нашето време в Кайро. Градът изпълни целта си - събра ни тук, намерихме се отново. Все още не мога да повярвам на късмета си.

Феран се усмихна палаво с топлата усмивка, която разтапяше решимостта на Кали и я караше да го желае все повече с всеки изминал ден.

- Трябва да направя нещата правилно - каза тя. Искаше да обсъди всичко с Тоби лично, когато го хване трезвен, а след това да се срещне с адвокат за уреждането на постоянната раздяла. Хората тук държаха на доброто впечатление. Дискретността беше всичко. - Надявам се, че само Моника знае за нас.

- Щом смяташ така... - въздъхна той. - Това е малко селце, ma cherie. Всички знаят всичко. Прислужниците говорят, клюките разпалват повече клюки... но това не трябва да ни интересува. Трябва да сме заедно. Животът е твърде кратък, за да живеем отделно. Кой знае какво ни очаква зад ъгъла, ако Германия започне поход на Запад?

Той отново я целуна и я тласна надолу, но Кали го отмести.

- Трябва да тръгвам. Много те обичам. Мислех, че обичам Тоби, но е било само репетиция за това чудно нещо. - Облече се набързо и тръгна към вратата. - Не мисля, че щях да оцелея през изминалата година, ако не се виждах с теб всеки следобед. Трябва да има начин за излизане от ситуацията с достойнство и по взаимно съгласие. Не се сещам какъв... но ще се опитам да го намеря.

Това беше проблемът. Тоби рядко се прибираше, за да обсъдят положението, а когато си идваше, бе нервен, неспокоен и искаше само да излизат със спортния му автомобил и да ходят в „Гезира“. Това беше последното място, на което Кали се чувстваше удобно. Моника и Кен бяха на къмпинг в пустинята, правеха снимки на номадски племена. Те се чувстваха толкова добре заедно. Единствения път, когато Кали уреди с Тоби да плават нагоре по Нил на круиз, той получи пристъп на комарна треска и го приеха в болница за две седмици. Беше й бесен, че му е объркала графика.

* * *

Когато Кали се върна в бунгалото, Хасан я чакаше на верандата и кършеше ръце.

- Мадам, имате посетители. Мисля, че са от полицията.

Тя се втурна в гостната, където двама мъже в ленени костюми се изправиха веднага, за да я посрещнат.

- Мисис Лойд-Джоунс? Извинете, че ви безпокоим. Ние сме от британската легация.

- Какво има? Да не е станало нещо с Тоби? - Кали имаше чувството, че ще припадне, и приседна на един стол.

- Нищо подобно, просто проучване. Кога ще се върне мистър Тобайъс Джоунс от работа?

- Не съм сигурна. Той е в Хайфа. Казва ми кога си идва едва в последния момент - заяви тя, озадачена от официалното използване на името му. - Мога ли да ви помогна с нещо? Да седнем. Хасан ще донесе чай.

Тя повика слугата и му даде нареждания, като полагаше усилия да не трепери.

- Има някои правни въпроси, които трябва да обсъдим със съпруга ви. Нерешени въпроси.

- Дали не е за плащането на данъци...? Той е много разсеян - каза тя извинително.

- Не, става въпрос за законността на определени документи. Наши клиенти са подали оплаквания. Те са прехвърлили суми за покупка на акции в „Делта пропърти дивелъпмънт къмпани“, но не са получили нищо. Звънили са в офисите на фирмата без резултат, а ние установихме, че въпросните офиси са опразнени, като не е оставен адрес за препращане на коре спонденцията.

- Не разбирам. Тоби каза, че открива втори офис в Хайфа, а вие твърдите, че е затворил офиса си в Кайро? Не разбирам...

Ръцете на Кали трепереха, докато се опитваше да налее чая.

- Има подозрения, че е взел пари от клиентите си и до този момент те не са получили потвърждение за покупката на акции. Освен това според нашите запитвания земята, която той предлага за инвестиции, няма никакви разрешения за строителство.

- Искате да кажете, че ги е измамил?

- Страхуваме се, че е така, мисис Джоунс. Имате ли адрес за контакт с мъжа си в Хайфа?

- Не. Той ми каза, че работи от хотелите, докато намери някакво постоянно място. Обикновено ми звъни от хотели. - Изведнъж Кали усети, че очите им са твърдо вперени в нея и я гледат с подозрение. - Знам, че звучи необичайно, но той винаги е бил в движение и аз не съм имала причина да не му вярвам.

Сърцето й биеше силно. Дали смятаха, че тя е участвала в измамите му? Сигурно се питаха как една жена може да не знае къде работи мъжът й.

- Давате ли си сметка, че фирмата му няма седалище? Мистър Джоунс има много да обяснява. Вие участвали ли сте в бизнес начинанията му?

Кали поклати глава. Трябваше да мисли трезво.

- Той никога не ме е замесвал в нищо. Аз съм също толкова озадачена, колкото сте и вие. Тоби никога не ми е позволявал да му помагам за документите. Доскоро работех в бюрото по труда „Джаролдс“.

- Не сте ли се чудили някога откъде идват всички парични средства на мъжа ви?

- Е, нищо от тях не е дошло тук, както можете да видите - посочи Кали с досада наоколо. -Това е наета обзаведена къща. Всичко останало съм купила сама. Винаги съм била ограничена с доста малък бюджет. Нямаме пари. Въпреки че той скоро си купи нова кола... зад гърба ми, както обикновено.

- Имате ли свои финансови средства, мисис Джоунс?

- Само в Англия, фонд от покойния ми баща...

- Никога ли не сте подписвали нищо за мистър Джоунс?

- Не... - Кали изведнъж замълча ужасена, докато споменът я връхлиташе. - Наскоро ме накара да подпиша някакъв документ, не го прегледах внимателно. Каза, че е нещо за данъчните. Нали не мислите...

- От колко време сте женени?

- От три години - простена тя, паниката се надигаше в гърлото й.

- Имате ли тук семейство, което да гарантира за вас?

- Нямаме деца. Семейството ми е в Лондон. Сигурно знаете, че избягах с Тоби против волята им. Никога не съм срещала неговите роднини. Имат имоти някъде в Уелс, мисля.

- Така ли ви е казал? Интересно... Според нашите данни баща му е преподобният Обадайя Джоунс, баптистки свещеник в Кардиф. Семейството му се е отрекло от него, след като е откраднал бижутата на майка си и е избягал от интерната с по-възрастна жена.

Кали се облегна назад в шок.

- Значи ме е лъгал за всичко? - извика тя. - Всичко, което ми е казал, е лъжа?

- Опасяваме се, че е така. Имаме основание да вярваме, че съпругът ви е разбрал за жалбите и е напуснал Палестина. Може би е заминал за Истанбул с фалшив паспорт. Съжалявам, че ви съобщаваме това. Трябваше да проверим доколко сте наясно с машинациите му. Съветваме ви да намерите кой да ви представлява, ако клиентите му предявят иск срещу вас за обезщетение. Това са сериозни обвинения: получаване на пари чрез измама, фалшифициране на подписи, издаване на документи с невярно съдържание -умни неща, но престъпни.

- Не знам какво да кажа. Не съм се чувала с Тоби от две седмици, но това не е необичайно. Нашият брак не вървеше напоследък. Смятах да искам развод, но това... Дали ще го хванат? Как е могъл да направи тези неща и да ме остави да...? Извинете... - Кали започна да се тресе от ужас.

- Има ли кой да остане при вас?

Кали кимна.

- Имам приятели. Какво трябва да направя сега?

- Не предприемайте нищо. Ще ви държим в течение. Нужно е да се направят изявления до полицията, както и по-нататъшни разследвания. Дали имате някакви банкови извлечения на мъжа си?

Тя поклати глава, защото Тоби винаги държеше документите си в заключен сейф, отделно от тяхната обща сметка.

- Мога да ви дам нашата сметка - предложи тя, - но там няма нищо. Не мога да повярвам, че ми е причинил това. Вярвах му безусловно, поверих му всичките ни общи финанси. -Студен страх я вцепени. - Мислите ли, че е фалшифицирал подписа ми? Той не би откраднал от собствената си жена, нали?

- Трябва да се свържете веднага с адвокатите си в Лондон. Опасявам се, че мъжете без съвест правят много странни неща, когато са притиснати в ъгъла, мисис Джоунс.

След като си тръгнаха, Кали се срина на леглото. Беше съсипана. Вече всичко й бе станало ясно. Беше доил дойните крави в Лондон, после я доведе в Кайро като параван, а сега се бе преместил в Палестина. Той не искаше връзка или съпруга, която вече не му е полезна. А ако беше откраднал фонда от баща й и я бе оставил без пукната пара? Гневните клиенти щяха да искат възмездие за своите загуби. Бракът, който бе смятала, че се разпада, лежеше в руини пред нея. Тоби беше мошеник, възползваше се от доверието на наивниците и на тези, които искаха да забогатеят бързо с неговите изкусителни схеми. Сега беше изчезнал и я бе превърнал в заподозряна пред полицията.

Обади се на Моника, която дойде да я утеши, напи я с джин и я сложи да си легне.

- Поспи си. Всичко ще мине. Сега си свободна да бъдеш с Феран.

- Ти се шегуваш - извика Кали. - Как мога да бъда свободна с всичко това, което лежи на плещите ми? Някой трябва да се реваншира на тези хора.

- Ти си жертва, също като тях. Феран ще дойде за теб. Може да оставиш всичко това зад гърба си. Тоби ти направи услуга, освободи те. - Моника я потупа по ръката. - Всичко това ще изглежда по-добре на сутринта. Лягай да спиш...

На сутринта Кали се почувства още по-зле. Ако можеше да е толкова просто - да изчезне с любовника си към залеза и да остави зад себе си целия хаос и позор. Това едва ли означаваше нещо за някого, но тя все още бе съпруга на Тоби и имаше чест и достойнство. Нямаше да отиде при друг мъж и да чака да бъде спасена. Щеше да оправи всичко, без значение каква е цената. Само когато успееше да изкупи дълговете си и да поеме отговорност за собствения си мързел и глупост, щеше да бъде свободна да се събере с Феран. Това бе времето да си стъпи на краката веднъж завинаги и да се изправи лице в лице с действителността. Само тогава щеше да заслужава да бъде щастлива.

* * *

Три седмици по-късно Кали стоеше и махаше с ръка от палубата на кораба „Отранто“, докато приятелите й се превръщаха в точици на брега. Във вихрушката от последните дни тя се бе сблъскала с разгневени бизнесмени, убедени, че е знаела за дейността на Тоби.

Партньорът на Моника, Кен, я изведе от водовъртежа на обвиненията с помощта на добър адвокат, който доказа невинността й и предложи настоятелно тя да замине за Великобритания със следващия кораб и да остави всичко да отлежи. Дори й помогнаха да си купи билет.

Договорът на Феран беше изтекъл и той искаше да тръгне с нея, но тя бе категорична, че предпочита да се върне сама. Щяха да се срещнат веднага щом почувства, че може да го погледне отново в очите без угризения - така му обеща.

Нямаше и следа от Тоби. Беше изчезнал в Леванта заедно с парите си под ново име. Кали вече се радваше, че е постъпил така, че се е махнал от живота й и тя не му дължи нищо. Всичко, което й бе оставил, бе унижението и изтощението от този емоционален кошмар. Надяваше се, че пътуването по море ще й даде време да се успокои, да си възвърне апетита и да намери сили да посрещне разочарованието на Фий, когато се появи на прага й.

През тези ужасни дни на въпроси и обвинения, докато гледаше гнева по лицата на жертвите, й се случваше да се загледа в Нил и да се запита дали не е по-добре да сложи край на всичко, като изчезне в привлекателния мрак на реката. Можеше да нагази в нея с джобове, пълни с камъчета, и просто да потъне в забвение. „Какво направих с живота си, как успях да объркам всичко“, питаше се тя. Но в тези моменти на отчаяние усещаше топлината на любовта на Феран, която я спаси и й помогна да запази здравия си разум.

Нейните приятелки не биха разбрали. Примроуз имаше отлична диплома от Оксфорд. Тя бе създадена за успех. Дори Памела се изявяваше като модел за един дизайнер. Но Кали нямаше какво да им покаже - освен неуспешен брак и празна сметка. Имаше съвсем малко ценности, които опакова и прибра в багажа си. Трудно й беше да си припомни как бе пристигнала в Кайро с един куфар, с куп младежки мечти за любов и с толкова надежди, а сега се прибираше със сандък, пълен с разбити мечти. Беше продала пръстена на Тоби. Не искаше да има нищо общо с нечестните му сделки.

Феран беше прекрасен, опита се дори да я изкуши да я изведе навън за прощална вечеря под прохладното нощно небе, но тя не можеше да се изправи пред критичното обществено внимание.

- Нямаш от какво да се срамуваш - успокои я той.

- Нямам ли? Предадох себе си и другите. Защо не го разпитвах повече, защо не се усъмних, защо не проявявах по-голям интерес към работата му?

- Спри да си блъскаш главата. Вярвала си му, а той не е бил достоен за твоето доверие. Ела тук, нека да върнем усмивката на лицето ти. - Разпери ръце, за да я прегърне. - Грешките са велики повратни моменти в живота ни. Те са като перли и трябва да ги ценим. Правят ни по-силни, ако успеем да се поучим от тях. Всички трябва да ги правим. Нека не пропиляваме последната си нощ с тъжни приказки. Ще гледаме към общото ни бъдеще. Все още можеш да смениш билета си и да останеш тук с мен - предложи й той.

Скъпите Феран, Моника и Кен... какви добри приятели й бяха те, как я подкрепяха в нещастието й. Тя трябваше да докаже на себе си, че е достойна за тяхното доверие.

Кали се вкопчи в любовника си през онази последна нощ, люби се с него до зори, притискаше се в тялото му, сякаш за да остави свой отпечатък върху него за дългите самотни нощи, които им предстояха.

Сега, сред морския бриз, който охлаждаше бузите й, тя се приготвяше за завръщането си с примирение, с немалко страх, но и с дързост. „Сама си постла това легло, въздъхна Кали, сега трябва да легнеш в него.“

Вечеряше всяка вечер сама, защото не желаеше да се присъедини към забавленията на борда. Имаше една двойка, която познаваше от клуб „Гезира“ - те постоянно се взираха с интерес в нея, така че Кали си стоеше в каютата и обмисляше какво ще каже на Фий.

В Бискайския залив морето беше бурно и все й се гадеше, когато корабът се поклащаше. Въздухът изведнъж стана влажен и мразовит и Кали потръпна от промяната в климата. С какво нетърпение бе избягала от британската земя, а сега се нуждаеше от нейното убежище. Това не бе завръщането, което си бе представяла...

Докато корабът се плъзгаше по водите на Саутхемптън, Кали усети в себе си проблясък на промяна, в душата й се промъкна съмнението, че може би не се завръща сама. Осъзна нещо, което бе пропуснала - имаше странни усещания в тялото си, гадене, въпреки че обикновено понасяше добре морското вълнение. Провери в тефтерчето с месечния си календар за потвърждение. Можеше ли да е истина, можеше ли в нея да бе поникнала надежда? Възможно ли бе в нея да расте един нов живот сред целия хаос от последните месеци? Дали в най-тъмните часове не се надигаше зората, за да обещае надежда? Ако бе така, тогава тя трябваше да вземе решение и за двамата. Време бе да изпрати телеграма, за да подготви Фий и да наруши мълчанието помежду им.

Пристигам в Саутхемптън утре. Легло за през нощта, моля. Тръгвам за Далраднор.

Каролайн. П.П. Ти беше права.

44 Библейски герой, живял 969 години. - б. р.

16

Март 1939 година

Фийби си приготви багажа, веднага щом пристигна телеграмата, че бебето на Каролайн е на път. Анулира всичките си уговорки и хвана първия влак на север. Беше я умолявала да остане в Лондон за раждането, за да е наблизо в случай на усложнения. Кити й каза да спре да я тормози, защото дъщеря й е въплъщение на самото здраве и чистият въздух на Далраднор е много по-добър за бебето от градския дим.

- А ако нещо се обърка?

- Шотландските болници и лекари са едни от най-добрите в света. Просто върви и не се меси, жено! - отпрати я Кити.

По време на дългото пътуване Фийби не можа да се съсредоточи върху романа си. „Този път ще го направя както трябва“, напомни си тя и отправи молитва Каролайн да не страда твърде много. Тя бе родила лесно и бързо. Може би това бе нещо, което майките предават на дъщерите си. Ако не можеше да поеме болката на Кали вместо нея, то поне щеше да бъде там, за да я насърчава, докато ражда.

Това беше най-дългото пътуване в живота й. На всяка спирка и при всяко забавяне крачеше нервно по коридора. Надяваше се Кали да е избрала добра акушерка в клиниката в покрайнините на Глазгоу, на която се бяха спрели за раждането. Откакто дъщеря й се бе завърнала така неочаквано, Фийби забелязваше дълбока тъга в очите и поведението й. За момента знаеше само половината история: Тоби откраднал средства от други хора и я оставил да се оправя сама с обвиненията и да доказва своята невинност, след като я зарязал бременна. Сега Кали имаше само едно желание: да успее някак да събере парчетата от разбития си живот. Фийби се възхити на достойнството, с което тя отиде да провери положението при „Бенсън и Харлоу“, нейните адвокати, за да оценят щетите, които Тоби е нанесъл на финансите й. Беше по-добре, отколкото очакваха - фондът на Артър бе непокътнат и имаше уговорка за подписа на Фийби при всяко теглене от сметките. Сега тя бе на възраст и беше време да се увери, че Каролайн е подсигурена. Някой ден Далраднор щеше да бъде неин. Той беше основното им притежание, тяхната защита в тези несигурни времена. Всеки, прочел и един вестник, разбираше, че е само въпрос на време хер Хитлер да потегли на Запад. Тогава Великобритания и нейните съюзници щяха да са принудени да реагират.

Подготовката за войната, която бе спряла след кризата в Мюнхен през миналата година^45, отново бе започнала. Изграждаха се бомбени убежища на всяка улица, така че може би Лондон наистина не беше най-доброто място за едно бебе.

След двадесет години подобие на мир дали щеше да се наложи да започнат отново концерти за повдигане на духа на войниците, запита се Фийби. Разбира се, че щеше да даде своя принос, но не и за сметка на нуждите на семейството си. Ако Каролайн поискаше помощта й, трябваше да е до нея, да направи всичко правилно този път.

С приближаването до Глазгоу сърцето й се разведри. Това можеше да е ново начало и за двете. Фийби се бе постарала да не задава прекалено много въпроси, дори не изрече „Нали ти казах“. Един поглед към отслабналото тяло на Каролайн и уморените й очи и бе усетила, че момичето е преживяло достатъчно. Жалко, че детето на Тоби винаги щеше да бъде там, за да й напомня за грешката, но как можеш да обвиняваш едно бебе за провалите на баща му и за лошия му характер? То щеше да бъде първото внуче на Фийби и щеше да носи у себе си и част от Артър.

Сър Лайънел се зарадва на новината. Той лежеше в старчески дом, прикован към инвалидна количка след инсулт, но показа както винаги, че е приятел на Каролайн. Кали имаше и Примроуз, също надеждно присъствие някъде на заден план, с нейния спокоен здрав разум. Разполагаше с добри приятели и в Египет, ако се съдеше по пощата, която чакаше пристигането й у дома: Моника Батърсби и приятно звучащият преподавател Феран, чиито писма караха Кали да се усмихва, а бузите й - да поруменяват. Той я бе поканил да остане близо до Брюксел, но тя нямаше да помръдне от Далраднор, след като отново се бе настанила сред хълмовете. Беше си създала добри съюзници, точно както Фийби бе направила с Кити, Мейси и Били през годините. Дори Верити Сетън-Рос вече не беше така враждебно настроена след онзи стар инцидент в Шотландия. Да съумееш да съхраниш приятелствата си здрави, бе признак за добро сърце и човешка топлина. Може би, помисли си Фий, и тя би могла да си припише някакви леки заслуги за това...

Когато пристигна в къщата, Мима Джонстън, дъщерята на нани Айбел, бе приготвила вечерята.

- Все още няма новини, мис Фей, но не мисля, че ще чакаме дълго. От клиниката обещаха да ни звъннат веднага след като бебето се роди. Тя ще се справи, не се тревожете...

Това беше една безкрайна безсънна нощ, Фий кръстосваше из стаята и се молеше телефонът да звънне. Преживяваше всеки момент от собственото си раждане и сърцето й се изпълваше с паника: „Какво ще стане, ако... ами ако...?“

Беше призори, когато телефонът иззвъня. Тя се втурна надолу по стълбището боса и вдигна слушалката с треперещи ръце.

- Доктор Маклийн се обажда. Само да ви съобщя, че всичко е добре, когато свършва добре. Малко се помъчихме, но бебето излезе и е добре... Момче, „един мъничък разбойник“, както акушерките тук казват за момчетата. Почти четири килограма - изглежда, си имаме чудесен бъдещ играч на ръгби.

- А Каролайн?

- Уморена, но усмихната. Не беше най-лесното ни раждане, така че тя ще трябва да си почива тук няколко седмици.

- Кога мога да ги видя? - Фийби искаше да заподскача из стаята от вълнение.

- Може би утре вечер. Сега я приспах, за да може да си почине.

- О, благодаря ви - отвърна Фийби и окачи слушалката. После се отпусна на стъпалото и заплака от облекчение.

„Имам внук“, усмихна се тя и започна да прави списъци с подходящи имена, докато слушаше само с едно ухо съобщението по радиото, в което се казваше нещо за това, че германските войски са навлезли в Судетската област в Чехословакия.

Каролайн гледаше люлката с учудване и удивление. Как бе възможно този нов човек с това розово пълничко личице да е излязъл от тялото й толкова съвършено оформен?

- Ти си моят син, моето красиво момче - прошепна тя и й се прииска да го гушне, да помирише уханието на ново създание, но сестра Хислоп не й позволи.

- Време е бебето да поспи след дългото си приключение. Той не бързаше и имаш доста шевове, които го доказват. Ще се събуди, когато имаш достатъчно мляко, за да го нахраниш. Природата си знае работата.

„Защо трябва да ни разделят“, въздъхна Кали. Ако момчето й беше жребче, тя щеше да го е облизала и накърмила досега. Олекна й, че всичко свърши. Ако само Феран можеше да види резултата от тяхната любов. Но това нямаше как да стане още дълго време...

За всички околни това бе синът на Тоби, роден в законен брак. Слава богу, че имаше венчална халка на пръста си. Това, което Фий не знаеше, нямаше как да я разстрои. Случилото се не засягаше никого, а само нея. Дори Феран не беше част от тази тайна. Щеше да има достатъчно време за откровения, когато успееха да се съберат. Тя живееше за писмата му, но не бе направила никакъв намек за бременността си. Това само щеше да усложни нещата, а Кали се нуждаеше от време, за да се възстанови от Катастрофата в Кайро - КВК, както сега наричаше Тоби. Не се знаеше нищо за местонахождението му, но тя предполагаше, че се спотайва в някой турски бар и планира следващите си схеми.

След като се върна от Египет в любимата прегръдка на Далраднор Лодж, животът с Тоби в Кайро бързо започна да й се струва като далечен кошмар. Възстанови силите си с дълги разходки и спокойна езда. Бебето беше неочаквана награда за всички разочарования и тревоги; неочакван подарък, който принадлежеше на нея и на Далраднор.

Сега имаше две седмици след раждането, за да се възстанови; време, в което да помисли за бъдещето си и да избере име за малкия си принц. Никой нямаше да оспори произхода му и така трябваше да си остане.

- Защо Дезмънд? - Фийби държеше внука си, люлееше го и търсеше очите на Артър или някаква прилика с него. За малко да каже „Сигурна ли си?“, но си прехапа езика точно навреме.

- Просто ми харесва как звучи. Дезмънд Луи Лайънел Лойд-Джоунс. Знам, че е малко по-дълго, но така ми дойде на езика.

Фийби се усмихна. Старият сър Лайънел щеше да е доволен, но защо Луи?

- Не исках да има нищо общо с Тобайъс Обадайя Джоунс, но има толкова много „Джоунс“, че запазих „Лойд“ в името му

- Мислех, че може да има нещо шотландско - предложи Фийби.

- Не, това е името му и той вече е записан, така че още едно нещо от списъка ми е отметнато. Донесе ли шоколад, за да благодарим на сестрите?

Каролайн беше много ефективна със своите поръчки и списъци, седнала в леглото в клиниката като пчела майка. Пишеше пощенски картички, получаваше честитки и подаръци: гащеризончета, плетени жилетки и чорапки. Кити изпрати красив ватиран комплект за старата количка, която бяха открили на тавана. Мима я дезинфекцира и уши нови чаршафи и калъфки за възглавници. Сега всички се бяха подредили в коридора и чакаха „негова светлост“ да пристигне у дома следобед.

Фийби трябваше да признае, че Дезмънд е добре изглеждащ бебок с дълги крайници, с пухкава тъмна коса и сини очи. Каролайн гукаше над бебешката жилетка и бархетената му нощничка, сякаш той бе кукла. Сложи му ръкавички с едно пръстче на ръцете, за да му попречи да си драска лицето. После го уви във финия вълнен шал, който нани Айбел бе изплела, въпреки че зрението й бе отслабнало. Накрая му сложи и бебешка шотландска барета на сини квадратчета, за да завърши тоалета му за прибирането у дома. Дори кралски принц не можеше да бъде облечен по-добре, усмихна се Фийби, когато се отправиха към колата, която ги чакаше, и към градинаря им Бърел, който щеше да ги закара вкъщи.

През месеците преди раждането Каролайн се бе научила да шофира и сама си купи малка кола на фирмата „Морис“, подходяща за селските пътища. Опитваше се да планира всичко. Кайро определено я бе променил - от замаяно момиче в решителна млада жена, която сега щеше да се грижи сама за детето си. Фийби я гледаше с истинска възхита и удивление.

Не можеше да не си припомни собственото си потайно пристигане в Далраднор преди години с Марта и бебето, когато носеше бремето на своята срамна тайна под наметалото на мрака. На това място обаче бе намерила само топлина и разбиране. Как би могла да не е благодарна, че след като научи за бременността й, Артър се погрижи семейството му да ги осигури, без значение какво се случи с него самия. Спомни си смразяващата среща с адвокатите, когато Верити и съпругата на сър Лайънел побесняха, щом чуха за детето на Артър и за промяната в завещанието му Сега друго сираче пристигаше в имението, но този път с радостни фанфари. Нямаше да го обвинят за престъпните действия на баща му и името му не трябваше никога да бъде опетнявано заради репутацията на Тоби. Каролайн щеше да го предпази от това, което бе станало не по негова вина, така, както Фийби някога се бе опитала да защити Каролайн от нейния произход. Поне дъщеря й щеше да се справи по-добре от нея. Тук, в Далраднор, без значение какво ставаше в света навън, малкият Дезмънд щеше да бъде на сигурно място.

45 Става дума за Мюнхенското споразумение от 1938 г - договор между Великобритания, Франция, Германия и Италия за предаването на Судетската област от Чехословакия на Германия. - б. пр.

17

Скъпа Кали,

Разделени сме твърде дълго, така че идвам да те взема и да те отведа със себе си. Къде се скри? Забрави ли ме? Защо мълчиш от толкова време? Приех назначение в Лил, в университета, от септември и искам да бъдеш с мен завинаги. Ела в Лондон, за да уточним нещата.

Луи-Феран

Кали знаеше, че тази покана ще дойде някой ден, но не беше готова да отведе Дезмънд в шато „Грутен“, където щяха да бъдат подложени на строга критика. За нея и за Феран беше по-добре да прекарат известно време сами в Лондон и едва след това щеше да представи бебето на баща му тук, в Шотландия.

Скъпи Феран,

Ще дойда да те видя в Лондон. Толкова много неща искам да споделя с теб. После бихме могли да се върнем тук, в Далраднор, където много хора искат да се запознаят с теб. Нямам търпение да бъдем отново заедно. Толкова много неща пропуснахме, трябва да обсъдим някои важни въпроси насаме. Кажи ми кога пристигаш и ще бъда там, за да те посрещна.

Твоя любяща, Кали

- Имаш ли нещо против да останеш малко по-дълго? - попита тя Фий, знаейки, че няма да й откаже. - Феран идва в Лондон и бих искала да го видя отново. - После добави: -Предпочитам да бъдем сами няколко дни...

Гласът й заглъхна и тя усети, че се изчервява.

- Разбира се, че нямам. Видях лицето ти, когато това писмо пристигна. Не трябва да допускаш онази жена да се меси в отношенията ви.

Беше сладко как Фий инстинктивно бе почувствала, че графинята е злобен дракон, който трябва да бъде прогонен.

- Не се притеснявай, Феран ще се погрижи за майка си. Искам да го видя отново. Ако не беше той в Кайро... - Кали се умълча. - Трябва да проверя какво става между нас. Кайро предразполага към страст. Тук, на север, в студа и дъжда, може би няма да изпитваме същото.

- Колко си разумна - усмихна се Фий. - Няма нищо лошо в това да си починеш малко от бебето. То няма да осъзнае, че си заминала, а аз познавам графика му. Мима е негов роб. Толкова се радвам, че чувстваш, че можеш да ми се довериш за него. От много време не съм имала нищо общо с деца. - Спря, защото предусети какъв ще е коментарът на Кали. - Тогава, по време на войната, беше различно.

- Знам, Фий.

Майка й се опитваше да компенсира всички някогашни отсъствия. Идваше често, прекарваше много време през лятото в старата къща, наслаждаваше се на спокойствието и градината. Разхождаше се из стаята с Дезмънд на ръце, когато той плачеше от коликите, пееше му стари вариететни песни. Отскачаше до Лондон само за няколко седмици; оставяше Кали да се наслади на летните концерти и събития, а самата тя буташе количката на бебето из селото; фукаше се с него пред магазинерите, слагаше го в импровизирана люлка на гърдите си и го разхождаше така покрай брега на езерото в шарената сянка, докато му пееше старата фламандска приспивна песничка на Марта Slaap, kindje, slaap... Но бебето най-много обичаше „Песента за небесната лодка“, на която винаги отваряше очи, докато Фий го люлееше.

Кали имаше чувството, че през тези няколко месеца на изолация е събрала сили в себе си, за да продължи през следващия етап от живота си. Някъде там, встрани, беше обещанието за живот с Феран във Франция. Как щеше да реагира той на новината, че има син, който носи част от името му? Как можеше да не обожава сина си, когато разбере, че той е доказателството за тяхната любов под слънцето на Кайро? Не искаше да се изправя пред въпросите на графинята, особено след като бе установила, че дори още не е разведена, а е в някакво висящо положение след изчезването на Тоби. Ако той не се върнеше, Кали щеше да е свободна да се омъжи повторно едва след седем дълги години.

В случай че Феран не приемеше това положение, тя щеше да отгледа детето си сама, както бе направила Фий, и той нямаше да участва във възпитанието му. С всеки миг, който прекарваше с Дезмънд, неговата усмивка и ръчичките му очароваха Кали все повече. Беше й трудно да го остави дори за седмица, но срещата й с Феран бе твърде важна, за да я пропусне.

Кали започна подготовката си за Лондон с дълго отлагано посещение на известния фризьорски салон „Келвинсайд“ за нова прическа. Там отказаха да й направят трайно къдрене и вместо това отрязаха доста късо гъстата й коса и подвиха краищата навътре. Нямаше нищо ново в гардероба си, а фигурата й бе леко наедряла, затова си купи нова рокля и обувки от магазин на Сошихол стрийт. След това пи следобедния си чай в киносалона, докато гледаше „Магьосникът от Оз“ Странно й беше, че не трябва да се втурва да храни Дезмънд, но искаше да се увери и че ще има време да се снабди с копринено бельо. Вълнуваше се, че скоро ще бъде отново в прегръдката на Феран.

На 26 август Кали взе влака на юг, за да се настани в апартамента на Фий на Мерилебон хай стрийт. След това щеше да вземе влака за Дувър, за да посрещне Феран от ферибота от Остенде. За пръв път от много време не мъкнеше чанта с пелени и бутилки, одеяла и бебешки играчки. Още на Централната гара в Глазгоу усети атмосфера на въодушевление, примесено с безпокойство. Хората бяха в неспирно движение, а когато пристигна в Лондон, с изумление видя струпани покрай сградите чували с пясък и предупредителни знаци за въздушни нападения. Вестниците, които бе чела във влака, бяха пълни с разкази за германската армия, която била струпана на границата с Полша само преди няколко дни. Да не би това да означаваше, че Великобритания ще влезе във войната с Германия и Русия?

Когато Кити се отби да я види, Кали я обсипа с въпроси.

- Какво става тук?

- Не слушате ли радио? - скастри я Кити. - Организираме евакуацията на пациенти в болници извън столицата в случай на... - Тя се смълча. - Виж, дори не си помисляй да напускаш страната. Балонът може да се спука всеки момент.

- Но със сигурност не може да ни засегне, нали? Феран е тръгнал насам от Франция.

- Чембърлейн каза през март, че ако Полша бъде нападната, ние не можем да стоим настрани и да чакаме да ги завладеят. Хиляди деца от града са евакуирани във вътрешността на страната. „Излишните гърла за хранене“, така ги наричат. Съжалявам, че съм приносителят на лошите новини, но трябва да се прибереш вкъщи, в случай че има въздушно нападение - нареди й твърдо Кити.

Сърцето на Кали се сви. Смятала бе, че всичко това е блъф и след Мюнхен отново ще има мир, но леля Кити не преувеличаваше. Не беше в неин стил. Когато тя си тръгна, Кали пусна радиото и изслуша всички информационни бюлетини. Говореше се за опашки по пристанищата от двете страни на Ламанша. Почиващите за празниците се връщаха от континента с истории за бягащи бежанци и паника. Въпреки всичко Кали реши, че ще отиде в Дувър, за да посрещне любимия си, без значение колко време щеше да им е нужно, за да се съберат отново.

Влакът беше пълен с чужденци на път за дома. Тя слушаше ромона на френските семейства и се показваше през прозореца при всяко забавяне, когато отбиваха встрани, за да минат военните транспортни влакове. Пристанището на ферибота под големите скали бе претъпкано с пътници, които чакаха за билети и мъкнеха насам-натам куфари и уморени деца. Опашката от коли, чакащи да се качат на ферибота, се виеше надолу по хълма. Кали наблюдаваше пристигащите кораби, които сякаш разтоварваха цялото човечество, стотици хора, изсипващи се един след друг по подвижните мостове.

- На другата страна цари пълен хаос - извика един мъж към тези, които чакаха на опашка, за да се качат на борда. - Зарязахме колата си там. Дори трюмът е пълен с пътници.

„Това не може да се случва“, проплака наум Кали, докато чакаше пред входа и се опитваше да не пропусне нито един от завръщащите се пътници. Фериботът от Остенде дойде и си отиде, а все още нямаше и следа от Феран.

Може би го бе изпуснала и той вече се бе запътил към чакащите влакове на път към апартамента. Той имаше адреса, така че щеше да е по-добре да го посрещне там. Кали се върна в Лондон, уморена и разочарована, с надеждата, че Феран ще пристигне всеки момент с някое такси. Беше й горещо, чувстваше се лепкава и се нуждаеше от баня. Жилището изглеждаше хладно и твърде тихо. Синът й вече й липсваше. Какво щеше да прави, ако Феран бе променил решението си? Ами ако майка му бе установила, че тя е омъжена, и бе наложила тираничната си воля? Но имаше и още сто уважителни причини, поради които би могъл да се забави.

След това телефонът звънна и я стресна в самотната тишина, но се обаждаше Фий, за да провери дали е пристигнала благополучно и да й разкаже какво прави бебето.

- Много се радвам, че те хващам - продължи тя и въздъхна с облекчение. - Не трябва да напускаш страната сега. Изглежда, войната ще избухне всеки момент. Вестниците твърдят, че към британските туристи е отправен призив да напуснат континента възможно най-скоро. Срещна ли се с приятеля си?

- Още не. Закъснява. Фериботите са претъпкани, но ще бъде тук скоро - каза Кали, по-скоро за да убеди себе си, отколкото Фий.

Изчака три дни, като се чудеше защо той не звъни или не изпраща телеграма, и точно когато бе изгубила всяка надежда, получи писмо - всъщност набързо надраскана бележка.

Скъпа,

Не мога да дойда. Повикаха ме по-рано в Лил в случай на извънредна ситуация. Изглежда, че ще бъда необходим. Ще ме призоват в армията, ако белгийският неутралитет бъде пренебрегнат. Жан-Люк ме посъветва да се върна в замъка и да се погрижа за маман, която се страхува, че домът ни може да бъде реквизиран, както е станало и преди. Ужасно съм отчаян. Съжалявам, че те разочаровах, но ти си постоянно в мислите ми в този тъжен момент. Ще ти пиша, когато знам повече. Грижи се за себе си, скъпа моя. Върви си вкъщи, в хубавата Шотландия.

Твой вечно любящ, Луи-Феран

Кали бе толкова разгневена, че не можа да заспи. Защо войната разваляше всичко? Какво общо имаше тя с тях? Защо не се бе събрала по-рано с Феран? Да беше забравила всяка предпазливост и да се бе появила пред него с Дезмънд! „Ти, глупава жено, наруга се сама, какво значение има мнението на другите за това кой му е баща?“ Но всъщност имаше значение. Тя знаеше много добре какви бяха тайните около нея самата, а сега правеше същото за собственото си бебе. Паникьоса се при мисълта, че войната ще ги раздели с Феран. Трябваше да му пише и да му каже за сина им, преди да е станало твърде късно.

Крачи из апартамента цяла нощ, докато се изтощи напълно. Гледа през прозорците подготовката отвън, слуша заглавията на сутрешните вестници, които продавачите обявяваха високо по улиците, и предупредителните сирени за въздушно нападение, гледа хората, които тренираха за такава атака и бягаха в търсене на подслон. Не й оставаше нищо друго, освен да се върне у дома, но дори и това бе по-лесно да се каже, отколкото да се направи.

Кали никога не бе виждала толкова много влакове да заминават от столицата. Последва редиците деца, които мъкнеха пакети, увити в кафява хартия. Застанали едно зад друго на опашка, някои бяха в училищни униформи и с куфари, а други - в палта с увиснали подгъви и с гуменки. Жени бутаха проходилки с бебета, които смучеха биберони, за да не плачат. Видя как майките се опитват да скрият сълзите си, докато махат на децата си за прощаване. Бебетата плачеха, а майките им хлипаха жално, и Кали изпита вина, че се завръща при собственото си бебе.

Влаковите компании бяха претоварени, вагоните - пренаселени, а закъсненията ставаха нещо обичайно. Купетата бяха пълни с войници и моряци, които отиваха на север, към казармите си. Всички поддържаха измамно шеговито чувство на вълнение. За пръв път типичната английска сдържаност бе разтърсена до основи от новината, че не след дълго целият свят ще избухне в пламъци. Мнозина трябваше да пътуват прави от Юстън до Глазгоу или приклекнали на пода в коридорите, а когато локомотивът затрака над Дъглас Мор^46, всички светлини угаснаха. Това беше кошмарно и безкрайно пътешествие. Тоалетните се запушиха и вонята на човешка пот се носеше натрапчиво из въздуха. Поне щом стигнеха в Стърлингшър, щяха да са в безопасност, но апартаментът на Фий бе друга история. Кали носеше всички документи и бижута, които успя да намери, в случай на въздушни нападения.

Пристигна у дома напълно изтощена и чак посред нощ. В неделя, на трети септември, Фий я събуди, за да чуят обръщението на министър-председателя. Мима и мистър Бърел, градинарят, стояха до тях, заслушани в официалните думи, и не смееха да кажат нищо, преди да свърши речта.

- Господ да помогне на всички тези войници. Радвам се, че баща ми не е жив, за да види как трябва да преминем отново през всичко това. За какво умряха толкова много хора предишния път! - проплака Мима.

Кали бе прекалено разстроена, за да направи нещо, и само въздишаше, впила поглед в Дезмънд, който си играеше в детската кошарка, без да подозира какво става. Ето, тук беше в безопасност от бомбардировките, но ако имаше нахлуване в страната, тогава какво?

- Ще се върна в Лондон и ще приведа апартамента в ред - каза Фий. - Ще сложа някои неща на склад. Дезмънд ще се нуждае от тях, когато порасне.

- Той ще се оправи. Всички ще се справим, спокойно - каза Кали.

- Мисля, че трябва да разчистим долната ливада за свинарник. Добре сме с яйцата, но малко свинско ще ни дойде добре за Коледа - предложи Колин Бърел. - Можем да разорем и цветните лехи и да засадим повече от зимните култури, повече картофи, ряпа. Говори се за купони за храна и ваучери за гориво, така че мога да прибера „Морис“ в конюшнята.

- О, не, моля те - извика Кали. Тя обичаше колата си, наричаше я на шега „Борис“. - Нека да изчакаме и да видим какво ще стане. Предполагам, че трябва да предложим част от къщата за настаняване на евакуираните.

- Не прибързвайте, мис Каролайн. С такова малко детенце в къщата не можем да рискуваме, не знаем какви микроби може да носят непознатите - скочи веднага Мима.

- Всеки трябва да даде своя принос, Мима. Една по-разхвърляна и шумна къща е най-малката жертва, която можем да направим.

Кали се чувстваше виновна, че живеят далеч от всякаква опасност, докато Феран и семейството му отвъд Ламанша се опасяваха от най-лошото след случилото се в страната им преди двадесет години. Той беше прав да иска да ги защити, както тя трябваше да защити своето семейство.

Тази вечер Кали седна и написа писмо, в което изля сърцето си и чувствата си към него.

Скъпи мой,

Толкова съжалявам, че не можеш да дойдеш в Лондон. Исках да те заведа в Шотландия, за да видиш сина ни. Да, нашия син, Дезмънд Луи. Роден е преди няколко месеца, през март. Толкова исках да ти го покажа и всички да бъдем заедно, но изглежда, че това трябва да почака. Колко жестока е съдбата - даде ни такова обещание за щастие само за да ни лиши от него. Съжалявам, че не ти казах досега тази прекрасна новина, но сърцето си има своите причини. Дълга история. Исках да съм сигурна, че синът ми има законно име в собствената си страна, преди да... Не бях права да постъпя така, а сега всички плащаме цената за решението ми.

Той е красиво малко момче, пращам ти негова снимка. Моля те, прости ми, че не ти казах по-рано. Сега се боя, че ще минат много месеци, преди да го видиш.

Кали не можа да довърши писмото. Сълзи се стичаха по лицето й, капеха по листа и размазваха мастилото. Това бе твърде открита, твърде брутална изповед. Как би могъл да й прости, че е скрила това от него? Как щеше да му подейства, когато знаеше, че е в капан от едната страна на Ламанша, а тя е от другата? Може би бе по-добре да му пише, когато положението стане по-ясно, по-безопасно. Сега не беше най-подходящото време да разкрива тайната си. Щеше да изчака още малко, макар да се питаше как любовта им ще издържи на такава разлъка. Но трябваше да поеме този риск.

Знаеше, че ситуацията им не е по-различна от тази на хиляди други жени и войници, изправени пред същата дилема. Сега Кали имаше и друга задача - трябваше сама да се погрижи за дома и градините на Далраднор, за да ги съхрани за бъдещето.

Откри, че се разхожда из къщата и докосва стените й с обич. Това бе тяхната крепост и убежище, сигурната опора срещу бедите, които се задаваха. Тук си бе у дома и тук щеше да остане.

46 Старо име на енорията и замъка „Крофърд“, разположен на северния бряг на р. Клайд. - б. пр.

18

Фийби се върна на юг и откри много различна атмосфера в града. Беше пълно с военни; заради спуснатите щори и загасените улични лампи улиците тънеха в пълен мрак, а стъклата на прозорците бяха облепени с тиксо.

Работата по филмите бе намаляла, защото много актьори и техници бяха призовани в армията, но агентът й намери малка роля в нов филм, в който се разказваше какво може да се случи, ако едно село бъде нападнато от парашутисти. Беше мъчителна история и много близка до тайните страхове на всички, но със силен актьорски състав и красив пейзаж щеше да стане поносима.

Новият филм на Чарли Чаплин, „Великият диктатор“, в който се осмиваше възхода на Хитлер, обещаваше да има главозамайващ успех, но големият хит беше, разбира се, „Отнесени от вихъра“ със звездното участие на Кларк Гейбъл, Лесли Хауърд и Вивиан Лий. Тази епична история от дълбокия Юг на Америка, заснета с най-новите цветни технологии, напълни отново празните киносалони - даваха по три прожекции на ден. Фийби го гледа три пъти, омагьосана от историята, героите и романтиката. Знаеше, че с неговия успех щеше да има повече работа в историческите драми и трилъри. Тя не беше първа младост, но все още можеха да се намерят чудесни роли за нея.

Спокойствието на Далраднор й се струваше безкрайно далече, а бебето й липсваше ужасно много. Апартаментът й бе празен и тих. Кити поемаше дълги работни смени, а Били чакаше театрите да отворят отново. Лондон бе напрегнат в очакване войната да започне наистина, а дотогава хората се подготвяха и подсигуряваха слабите си места. Фийби не се поколеба да се върне на север за Коледа и Хогманай^47, като се възползва от превоза на някои хора от филмовата компания. Те бяха официално ангажирани да правят информационни филми и затова имаха купони за бензин.

Малкият Дезмънд беше станал пухкаво дете, сграбчи хищно играчките си и се зарадва, че вижда баба си. Примроуз се отби за кратко. Тя работеше като чиновник в Министерството на външните работи, така им каза. Косата й беше отрязана и оформена по последна мода и Каролайн бе искрено щастлива да види старата си приятелка и да й покаже бебето. Не знаеше почти нищо за приятелите си в Белгия. Техните писма бяха нередовни, по Коледа получи само една картичка от Марта, от Феран нямаше новини.

Каролайн нае дъщерята на един земеделец - Джеси Диксън, за бавачка на Дезмънд. Тя се оказа трудолюбиво момиче, майчински тип, и това даде възможност на Кали да се посвети на местната военна подготовка. „Клетото момче ще бъде заобиколено от предани жени, които ще побърка с капризите си, ако не внимават“, помисли си Фийби.

Женската доброволческа служба запълни част от времето на Кали. Досега никой не бе разквартируван у тях, но беше само въпрос на време. Организираха се клиники за бедстващи, правеха се разпределения на купони за дажбите и на газови маски, на различни принадлежности, които можеха да потрябват по време на война. Каролайн отказа да премести бебето си близо до ужасяващите палатки против газови нападения, предназначени за деца.

- Ще получи кошмари, ако го затворят в подобно нещо - обясни тя.

„Борис Морис“ вече се използваше като временна линейка и с него доставяха различни продукти - даваха й малко количество бензин и умението й да шофира се оказа безценно.

Първият рожден ден на Дезмънд дойде изненадващо бързо. Фийби успя да намери старото конче люлка на Каролайн и го поправи така, че стана като ново. Каролайн го обичаше безумно. То беше голямо, пъстросиво, все още твърде високо за Дезмънд, но го оставиха до прозореца в детската стая, готово за ползване някой ден.

Гледката на красивото конче люлка върна Фийби обратно към нейното детство, когато имаше много по-скромни играчки. И още веднъж се замисли за брат си Тед. Знаеше, че е време да възстанови връзката помежду им. Беше го избутвала на дъното на съзнанието си в продължение на години, но с тази война животът на всички бе крайно несигурен и бе глупаво да отлага повече. Намери адреса му и за да не му даде възможност да й откаже, отиде без предупреждение. Застана на прага му, пренебрегнала правителствените съвети да не се пътува.

Стресна се, като видя колко възрастен и изтощен изглежда Тед. Заболя я при мисълта как той и съпругата му мизерстват в тези задни улички, докато тя живее в такъв лукс.

Той я посрещна с презрение, а не с изненада.

- О, я виж кой дойде, Майската кралица благоволи да посети бедните. - Изгледа я и поклати глава. - Надявам се, че си горда от това, което направи, да изпратиш онова хлапе до вратата ми и да ме караш да ти върша мръсната работа. Дъщеря на Джо, сериозно? Всякакви измислици си дрънкала, но това беше върхът.

- Стига, Тед, не се вълнувай, лошо е за гърдите ти - предупреди го жена му. - Ела и седни тук, настани се. Тя е твойта плът и кръв, мъжо, тъй че се дръж добре! Приятно ми е да се запознаем. Аз съм Хилда.

- Да, знам. Каролайн каза, че си била много мила с нея. Съжалявам, че не поддържах връзка с вас толкова дълго време.

- Съжалявам! Ти не знаеш значението на таз дума! Да почерниш името на Джо, когато той нямаше как да се защити - закашля се Тед. - Не беше отгледана да мамиш. Майка ни и баща ни, бог да ги прости, имаха добри сърца, но всичкото туй подскачане по сцената ти завъртя и обърка главата, стана прекалено велика, за да се появиш в дома ни. Ти не си нищо друго освен една глупава хористка, която се забърка с войник, или греша, а? Не идвай сега да ми се мазниш и да ми играеш игричките си. Не ща да имам нищо общо с теб! - И той обърна лицето си към огъня.

Фийби наведе глава.

- Съжалявам, искам само да се реванширам. Трябваше да направя това, което бе най-добро за детето и мен. Намеренията ми бяха добри, но тайните обикновено излизат наяве по най-неподходящ начин.

- Може да го кажеш отново, та току-виж си го разбрала. И какво стана, момичето те заразя и си замина без следа?

- Не, тя е добре, има прекрасно малко момченце... Знам, че не бях най-добрата сестра на света, но сега съм в състояние да помогна и на двама ви.

- Не искам нищо от теб - сопна се Тед.

- Не си чул какво ви предлагам. Има някои хубави вили във Фар Хедингли и мога да наема една от тях за вас. Там, в северната част на града, влагата и димът са по-малко.

- Малко късно е вече за тез неща. И тук сме си добре.

- Значи си прекалено горд, за да дадеш на жена си шанс за по-добър живот? Ти си също толкова лош, колкото съм и аз, Тед Бордман - ти и твоята гордост.

- Я да спирате да се препирате и двамата - намеси се Хилда. - Благодаря ти за предложението. Бих искала да се преместя, даже много, а ако той не ще, идвам и сама -намигна тя на Фийби. - Прането ми ще съхне по-бяло там. Сега нека да пийнем малко чай, да похапнем кифлички и да прекратим това дърдорене. Заболя ме главата от вас. И искам да чуя всичко за внука ти.

С помощта на родителите на Примроуз в Харогейт намериха подходяща вила във Фар Хедингли, близо до месарница и магазин за хранителни стоки, с кино в съседство и добър автобусен транспорт до града. Ако само се бе решила да направи това по-рано, помисли си Фийби, но поне с брат й вече си говореха.

Войната напомня на хората колко крехък е животът и колко несигурно е бъдещето на всички. Фийби бе щастлива, че разполага с финанси, с които да даде на брат си възможност за избор, какъвто той иначе никога не би имал. Но се притесняваше, че този закъснял жест едва ли ще излекува раните от дългогодишното пренебрегване. Отговорът дойде под формата на писмо от Хилда, в което тя благодареше на Каролайн за изпратените снимки на Дезмънд и хвалеше новия им дом.

През пролетта на 1940 година всичко се промени след новините за светкавично нахлуване в Холандия и Белгия. После отстъплението от Дюнкерк хвърли страната в мрачно очакване на лятна инвазия. И все пак Лондон продължаваше да води своя летен живот, хората пълнеха танцовите зали и киносалоните, докато бомбите не започнаха да падат върху тях всяка вечер.

Фийби живееше в апартамента си и се снимаше във филми. Вече бе свикнала с редовното монотонно бръмчене на самолетите, с воя на сирените, с изстрелите на противовъздушните оръдия от парковете и с прожекторите, насочени към нощното небе, но липсата на сън бе друго нещо. Откри, че й е невъзможно да задрямва в претъпканите тухлени убежища. Земята се тресеше от бомбените взривове и от пронизителните звуци на приближаващи самолети, които пускаха запалителни вещества. Стремежът й да бъде истинска британка и да не се паникьосва, изискваше цялата сила на духа й. Когато чуеше сигнала „Чисто е“, тя се спускаше навън в нощта към миризмата на барут, разбитите газопроводи, сирените на линейките и пожарните коли и сърцето й бе изпълнено с болка за всички онези хора, хванати в капана на огнения ад, който осветяваше небето със зловещо оранжево сияние.

След всяко нападение по улиците имаше ужасни гледки; мъгливите септемврийски сутрини бяха обвити с дебел слой дим и с болнавия мирис на смърт. Фийби имаше късмет, че апартаментът й досега бе останал невредим, но един следобед Били се появи на вратата й, облян в сълзи, с ужасната новина, че болницата на Кити е понесла пряк удар, докато тя е отвеждала пациентите на безопасно място. Не бе останало нищо, нямаше дори тела, над които да скърбят.

Фийби се вцепени от шока, отначало не успя нито да заплаче, нито да почувства каквото и да било. Двете й най-добри приятелки си бяха отишли. Нещо умря у нея този следобед.

Кити винаги бе там, за да я подкрепя - силна, когато тя беше слаба. Добрите й съвети бяха спасявали многократно Фийби. Към кого щеше да се обръща сега за помощ, кой щеше да я напътства? Когато Били си тръгна, без да крие сълзите си, тя седна в тихата си стая, напълно смазана от загубата. Какъв беше смисълът на живота сред всичкото това унищожение? Не беше ли видяла достатъчно? Това ли означаваше да си човек - да видиш смъртта на хората, които си обичал? Гневът пламна у нея, Фийби гореше цялата от безпомощност. Изведнъж се почувства стара и съвсем сама.

Седмица след опелото на Кити и нейните колежки нападенията се подновиха. Бомбите падаха още по-близо до Оксфорд стрийт и околните райони. В бомбоубежището никой не можеше да спи и Фийби седеше, стиснала чантата и одеялото си, заслушана в оглушителните взривове, а неин възрастен съсед свиреше на хармоника стари военни мелодии, които тя бе пяла толкова много пъти.

Когато сирената за чисто небе прозвуча и излязоха на бледата светлина, целият пейзаж наоколо се бе променил и Фийби разбра, че положението е лошо. Сградата, в която бе нейният апартамент, бе уцелена. Там, където преди се издигаше четириетажна постройка, сега имаше само зееща дупка, пълна с метал, овъглени мебели, димящи камъни и частици от домовете на хората, превърнати в странни обезобразени скулптури.

- Назад, назад! Газ! - развикаха се отговорниците по противовъздушната отбрана, докато отцепваха улицата.

Не бе останало нищо, което да се спаси. Слава богу, че Каролайн бе настояла Фий да занесе за всеки случай в Шотландия фотоалбумите, дневниците с изрезки и безценната кутия за документи, в която пазеше писмата на Артър. Сега беше бездомна, само с дрехите на гърба и ръчната чанта, пълна с документи. Не можеше да плаче. Това бяха само вещи. Този месец бе загубила нещо много по-ценно, приятел.

- Хайде, скъпа, ела да пийнеш чаша чай - каза една жена в униформа. - В шок си.

Наметна одеяло на раменете й и бутна чаша сладък чай в ръката й. Фийби се местеше като зашеметена от опашка на опашка, за да се регистрира.

- Има ли къде да се настаниш, съкровище? - попита я служителката.

Отначало Фийби поклати глава. После си спомни.

- Ще отида при дъщеря ми.

- Къде точно е? Трябва ни адрес, за да препращаме документите и писмата ти.

- Далраднор Лодж, Стърлингшър. Там поне ще има легло, в което да се настаня.

- Не и тази вечер - бе отговорът. - Можем да ти намерим хотел.

- „Кавендиш“, Джермин стрийт... Ще отида там, ако все още го има.

Фийби въздъхна: това бе мястото, където някога бе толкова щастлива. Артър щеше да я чака там.

47 Шотландската дума за последния ден на годината и синоним на тържеството за Нова година. - б. пр.

19

Евакуираните семейства пристигнаха в Далраднор един следобед през юли 1940 година, след като преди това, седмица след пристигането им с кораб от Гърнзи, бяха стояли разквартирувани в Глазгоу в една църква. В града ги посрещнаха и обещаха да ги настанят по домовете на местните за времето на престоя им. Кали имаше свободни стаи и нямаше против да бъде първа в списъка, след като научи, че тези бедни семейства са на път от 21 юни. Разпределиха й майка с три деца. Мадам Лапланш бе родом от Бретан, омъжена за земеделец от остров Гърнзи, който бе натоварил семейството си на чакащите кораби. Самият той бе останал на окупирания от германците остров, за да се грижи за голямата си зеленчукова градина. Имаше две момичета, Бетин и Луиз, и момче на име Жак, всички в училищна възраст. Луиз, изглежда, се възстановяваше от някаква заразна болест.

- Божке, погледнете бедните душички - каза Мима, като побърза да сложи вода в чайника. -Нуждаят се от баня, ако съдя по миризмата.

- Merci, madame, благодаря ви - заяви мадам Лапланш. - Много сме ви благодарни.

Имаха малко багаж, само очукан куфар, пълен с чисто бельо и броеници, и снимки на градината им. Дрехите им били дарени от Комитета за бежанците, който ги бе приел, но малко от тях им ставаха. Беше топло лято и децата можеха да играят навън, по-късно щяха да ги снабдят с униформи за училище, което щеше да започне в края на август.

Кали знаеше, че е неин дълг да приюти в дома си бежанци. Не спираше да мисли как Марта и семейството й са избягали в Англия и са били приети в дома на родителите на леля Кити през 1914 година. Знаеше, че сега отново живеят под окупация. Феран й бе писал кратка бележка, в която казваше, че се е присъединил към Жан-Люк в армията, но писмата му вече не стигаха до нея, след като страната му бе нападната. Беше твърде късно да изпрати писмото, което се бе опитвала да напише толкова много пъти и което сега бе оставила в едно чекмедже. Нямаше съмнение, че замъкът им вече е в ръцете на врага, и й дожаля за графинята.

Къщата вече бе пълна: Джеси и Дезмънд спяха в детската стая, мадам спеше в голямата спалня с момичетата си, а Жак - в гардеробната до нея. Стаята на Фий бе затрупана с вещи. После, в един септемврийски ден, Фийби внезапно се появи на прага без предупреждение, стиснала в ръце всичко, което бе останало от лондонския й живот, и нуждаеща се от постоянен покрив над главата си.

Изглеждаше съсипана, когато Кали я прегърна и я поведе към един стол, а Мима й поднесе чаша чай с цяла лъжичка от скъпоценната дажба захар. Едва тогава тя им разказа тъжната новина за смъртта на Кити, строполи се на дивана и заплака за загубата й. Ужасно бе да я види толкова потресена и Кали плака с нея за смъртта на Кити.

С толкова много гърла за хранене в имението Кали бе благодарна за кокошките и прасето и за лехите със зеленчуци в градината. Мадам беше щастлива, че може да помага в кухнята, а Мима се радваше на нейната компания. Мадам можеше да направи ястия от нищо и обогати с нови идеи менюто на Мима. Беше отлична шивачка, шиеше ризи от тънки парчета плат, обръщаше яки, промени дарените поли в тоалети за момичетата, уши на Дезмънд зимно палто и боне от старо мъжко сако от туид. Дори се разбра с мистър Бърел, като му сподели как съпругът й отглежда зеленчуците.

Къщата беше достатъчно тиха, докато децата бяха на училище, но когато вилнееха вътре в дъждовните следобеди, Фий получаваше главоболие.

Кали усети напрежението и се опитваше да запази мира в къщата, като извеждаше майка си на дълги разходки, за да й даде време да се възстанови. Разговаряха за всичко, което се бе случило в Лондон. Фий не бързаше да се върне там, но знаеше, че ако агентът й звънне, трябва да замине.

- Чувствам се ненужна тук - въздъхна тя една сутрин, докато Кали се готвеше да отиде на сбирка на доброволческия комитет. - Всички сте толкова заети, какво да правя аз?

- Това, което правиш най-добре, майко - каза Кали, спирайки за миг, защото осъзна какво бе казала току-що. - Върни се на сцената и разведрявай хората. Би трябвало да има концертни групи, които се нуждаят от твоите способности.

- Прекалено съм стара, за да подскачам по сцената - въздъхна Фий и погледна бръчките край очите си в огледалото.

- Не, не си. Просто позвъни на няколко места. Сигурна съм, че болниците винаги търсят артисти с твоя опит. Чуй ме само, уча те на собствения ти занаят.

И двете се засмяха, а Кали с облекчение видя искрица живот да светва в очите на Фий.

„Но какво да направя аз за страната си“, размишляваше тя нощем, когато сънят й бягаше. Отглеждане на дете, помагане на евакуираните и доброволческа работа - достатъчно ли беше? Всеки може да прави това, да помага и да дели с други част от дома си.

Беше много впечатлена от Примроуз, когато един уикенд тя внезапно пристигна в Далраднор, облечена в елегантен костюм. Сега работеше в Министерството на икономическата война, но говореше уклончиво за задълженията си, сякаш имаше някаква тайна. Кали изпита прилив на завист заради свободата й и заради разказите й за чудесните партита, на които ходи в Лондон. Но Прими бе необвързана и не беше влюбена в никого -защо да не извлече възможно най-много забавление от това, което й се предлага?

- Срещала ли си някои белгийски войници, офицери, които евентуално могат да познават братята Ван Грутен? - попита я Кали. Беше малко вероятно да са дошли тук след евакуацията при Дюнкерк^48 . Феран би й се обадил по телефона.

- Има много французи и поляци. Мисля, че осъществяват радиовръзки с континента. Ела в Лондон и ще те заведа в някои тайни местенца, където биха могли да знаят. Крайно време е да посетиш града.

- Не мога заради всички задължения, които имам тук.

- Глупости. Има достатъчно възрастни в къщата, за да можеш да си позволиш един свободен уикенд. Малкият Дез има веселата Джеси на свое разположение, поне докато тя не получи повиквателна за някъде.

- О, моля те, все още не. Тя е толкова енергично момиче, но също и практично, а Фий още не е на себе си. Бомбардировките я изнервят, а смъртта на леля Кити я съсипа, но когато пак се качи на сцената, ще се оправи. Как са вашите?

- Татко е в Медицинския военен корпус, мама ръководи всички клиники за бедстващи, а Хамиш се записа доброволец в армията. Нямам представа какво е замислил.

- Кой знае къде ще бъдем всички в края на войната - каза Кали.

- Ще маршируваме под хитлеристкия марш, може би. - Прими се усмихна. - Не мисля... Може да отнеме известно време, но ще стигнем до бърлогата му в крайна сметка.

- Ще ми се да мога да направя нещо повече.

- Освен да отглеждаш следващото поколение, да поддържаш огъня в домашното огнище и други подобни неща? Мисля, че това е достатъчно.

- Сигурна съм, че правиш нещо много по-важно, което ще доведе до реална промяна. И аз трябва да се присъединя.

След всички новини, които Примроуз й бе споделила, Кали изведнъж се почувства гузна за доброто си положение.

- Не можеш, нужна си тук. Армията не е опряла до теб - опита се да я успокои Прими, но не й се получи.

- Спомняш ли си какво казваше Корки в „Сейнт Маргарет“? „Мис Макалистър... бъдете полезна, бъдете пионер!“

- И виж докъде ни доведе това, до покрива на камбанарията, без стълба! - провикна се Прими. - Нужно ти е откъсване от целия този домошарски живот тук. Идваш в града, и това е заповед.

Примроуз се завърна в Лондон, а Кали остана да разсъждава върху думите й по време на безсънната си нощ. Досега не бе имало дори едно въздушно нападение. Тя не можеше просто да седи в удобство и безопасност през цялата война. Не беше редно.

Сякаш в отговор на нейната молитва още на следващата сутрин получи писмо, което можеше да промени всичко.

- Какво е това? Изглежда официално - попита Фий, като я видя как взема писмото и после го чете по време на цялата закуска.

- Нали знаеш, че изпратихме на властите снимки на Остенде и на местата около замъка; помолиха ни да ги дадем заради някаква нова ситуация? Мисля, че има нещо общо с това. Искат да отида в Лондон, за да обсъдим нещата по-нататък.

Кали не можеше да повярва на съвпадението - първо, предложението на Примроуз, после -тази неочаквана молба.

- Пътят е прекалено много само за някакви снимки от една ваканция. Да не е уловка и да има нещо общо с Тоби? Може би те проверяват - отвърна Фий, докато загрижено препрочиташе писмото и търсеше улики.

- Не съм се чувала с него от години, вероятно никога няма да чуя нищо, докато не се разведем. Може би искат повече информация за района. А аз го познавам много добре. Прими предложи да ми прави компания, ако се нуждая от почивка. Уговаря ме да я посетя.

- Лондон не е безопасно място. Не се излагай на риск, особено след като имаш бебе.

Фий се надяваше Кали да бъде разумна.

- Ще внимавам. Любопитна съм, а и министерството ми осигурява пътен лист. Дезмънд ще е добре, заобиколен от верните си фенове, докато ме няма.

Имаше нещо в писмото, което я заинтригува, нещо неясно и все пак официално в тази бланка. Тя никога не бе чувала за Министерството на икономическа война - или пък беше? Не работеше ли Прими там? Може би тя ги бе насочила към нея?

Кали се облече много внимателно за интервюто, като се опитваше да не изглежда така, сякаш е стояла будна цяла нощ, приклещена във влака (който бе отбил в глуха линия по време на въздушното нападение), заслушана как в далечината се взривяват бомби.

Прими й бе оставила ключа за апартамента си под една тухла в стената. Щеше да бъде по работа извън града цяла седмица, така че Кали се настани в неподредената стая. Изтръпна, когато видя руините и пострадалите от бомби места, които не бяха показвани по документалните филми в киносалоните. Как бе възможно хората да продължават да работят, когато навсякъде имаше обърнати по тротоарите автобуси, магазини със спуснати кепенци, счупени стъкла и отломки? Но Лондон се справяше и тя се почувства горда, че нищо не може да попречи на военните усилия.

Адресът бе на хотел в близост до Уестминстърското абатство. Трябваше да каже името си на портиера и да изчака да я повикат. Мястото не беше нищо особено, занемарено и порутено, от онези места, покрай които минаваш и никога не забелязваш. Но туристите се нуждаеха от легла и явно хотелите бяха недостатъчни, помисли си тя, докато стоеше на стълбищната площадка и чакаше вратата да се отвори. Не беше очаквала нищо подобно.

Един мъж излезе да я поздрави, беше висок и впечатляващ, но не й се представи. Покани я в стая с бюро и два стари стола. Голо и студено място. Обърна се към нея на френски, което я изненада. Очакваше да му отговаря също толкова бързо и тя го направи. На бюрото имаше пощенска картичка с огънати краища, сякаш е била навивана на руло.

- Мисля, че това е за вас. - Побутна я през бюрото към Кали. - Откъде познавате човека, който ви я е изпратил?

Тя видя почерка и се втренчи в него с изненада.

- Картичката е от Луи-Феран ван Грутен. Срещнахме се в Кайро.

- Предполагам, че тогава сте били любовници.

Кали се стегна от прямотата му Сви рамене и не каза нищо.

- Хайде сега, мисис Лойд-Джоунс, или да ви наричам просто мисис Тоби Джоунс?

След това изреди цялата й история, като добави детайли за измамите на Тоби, за това как той сега живее в чужбина под друго име и как тя се е срещнала с Феран в Александрия и е започнала връзка с него.

- Знаете ли къде е в момента Ван Грутен?

Кали преглътна шока от разкритията му и се усмихна.

- Мислех, че съм тук, за да обсъдим някои снимки...

- Живели сте в Белгия няколко месеца. Имате лек акцент, но графиня Ван Грутен ви е приела в своето училище. Нали така?

Беше негов ред да направи пауза и да я изгледа напрегнато.

- Бях с група други момичета там, да, и обикаляхме наоколо.

- Имали сте и белгийска бавачка, фламандска бежанка?

- Марта... тя в опасност ли е?

- И разбирате фламандски?

- Малко. - Накъде водеше всичко това? - За какво става дума?

- Търсим подходящи преводачи и лица за други задължения. Вашата биография ни интересува. Това е всичко, мисис Джоунс.

- А защо картичката от Феран е у вас?

- Да кажем, че ни я дадоха по необичайни канали, с прекрачване на правителствените правомощия.

После смени темата.

- Какво е отношението ви към окупацията на Белгия? Поддържате ли някакъв контакт с приятелите си там?

Кали усети, че той проверява силата на нейните политически възгледи и поклати глава.

- В нашите вестници има толкова информация. Притеснявам се, разбира се, за приятелите си там. Ако има нещо, което мога да направя, за да им помогна... Какво се случва?

Разговорът на френски я затрудняваше в началото, но постепенно се отпусна сред познатите фрази. Защо бе цялата тази история с Белгия все пак?

Мъжът се изправи.

- Благодаря ви за съдействието. Излишно е да казвам, че този разговор е изключително поверителен, и искам да ми предоставите адрес, в случай че се наложи отново да се срещнем.

Тя му даде адреса на Примроуз и на къщата в Шотландия.

- Ах, красиво място, подходящо и за риболов. Виждам, че имате евакуирани бежанци у вас и малък син. Предполагам, че той е дете на Ван Грутен, нали?

Информацията, която имаше за нейния живот, бе толкова подробна, че я притесни. Никой не беше изказвал това предположение на глас досега.

- Той е мой син. Кой е неговият баща, си е моя работа - отсече Кали.

- Много дискретно от ваша страна, мисис Джоунс, макар че никога не сте били действително омъжена за съпруга си.

- Ние се оженихме! - възмути се тя. - Край бреговете на Марсилия през 1935 година на борда на „Мари-Соланж“ Бракосъчета ни капитанът.

Как се осмеляваше да навлиза така в личния й живот?

- Това не е британски кораб, а след това не е докладвано за брака в Службата на официалния регистър в „Сейнт Катринс хаус“. В такъв случай церемонията на кораба е невалидна - добави той.

- Не знаех, че е необходимо - отвърна изненадано Кали. - Има ли значение?

- Само ако някога пожелаете да сте разведена. Ако няма доказателства за наличието на законен съюз, вие сте необвързана, какъвто е и мистър Джоунс. Свободна сте да се омъжите, за когото си пожелаете, а изглежда в Белгия има един мъж, който очаква да му окажете тази чест. Приятен ден, мисис Джоунс, или по-добре мис Бордман?

Кали се запрепъва през вратата и надолу по стълбите, беше в шок. Дали бе сънувала всичко, което бе станало току-що? Кой беше този груб човек? Нахалството му, любопитството му към личния й живот, фактът, че знаеше такива интимни подробности. И защо й бе казал всичко това? Стисна картичката от Феран с облекчение. Той бе жив и все още мислеше за нея. Възможно ли бе наистина да няма никакви законови пречки да бъде с него? Може би Тоби през цялото време е знаел, че бракът им е незаконен. Защо ли това не я изненадваше?

Намери най-близкото кафене и прочете картичката. Изглеждаше така, сякаш я бяха навивали до размера на цигара, и цветната снимка бе напукана.

Скъпа моя,

Надявам се, че това писмо те заварва в безопасност. Тук е трудно. Брат ми бе убит и маман е разстроена. Тя вече не може да живее там, където би искала. Аз се върнах на своя пост и правя каквото мога, за да помогна на хората да са в безопасност. Копнея да бъдеш при мен. Колко студено е тук, така далеч от жаркия климат, който и двамата познаваме, когато беше в прегръдките ми нощ и ден. Ще чакам, докато успеем отново да се съберем.

Нямаше подпис, нито бе необходим такъв. Нямаше нищо споменато, което да навреди някому, без имена или места, просто нейното име и адрес. Кой бе донесъл тази картичка в страната? Какво искаше да каже Феран с това, че помага на хората да са в безопасност? Всяко изречение бе пълно със скрит смисъл и тя изчете бележката отново, въпреки че сълзите в очите й замъгляваха думите.

„О, защо не ти казах за Дезмънд? В каква ли опасност се намираш, докато помагаш на хората да избягат и да получат шанс за свобода?“

Имаше толкова много недоизказани неща. Заради тази проста картичка тя бе част от някакъв таен свят. Мъжът в хотела намекна, че езикът й с този акцент би могъл да бъде полезен. Какво означаваше това, че могат да я потърсят отново? Дали самата тя искаше да бъде въвлечена в нещо подобно? Можеше да си тръгне точно сега и да хване първия влак за вкъщи и никой нямаше да я съди или да си помисли нещо лошо за нея, ако го направи. Но краката й бяха вцепенени. Навярно най-сетне можеше да бъде полезна в този нелегален, сенчест свят, намиращ се зад вратата с кафяви петна. Усети опасността и предизвикателството, но все още не зависеше от нея дали да се включи. А ако се бе провалила при първото препятствие? Дали щеше да получи втори шанс? Само след като разбере резултата от тази странна среща, би могла да реши по кой път да поеме.

48 Дюнкеркската операция, т.нар. операция „Динамо“ - от 27 май до 4 юни 1940 г. След Дюнкеркската битка успешно е евакуирана по море цялата британска армия от 338 000 войници, плюс френски и белгийски части. - б. пр.

20

Фийби се наслаждаваше на новата си роля в Националната асоциация за услуги и развлечения (НАУР^49 ), развлекателното крило на армейските сили. Беше като едно време в Булон, когато пееше в концертите на Лена Ашуел^50 за Юношеската християнска асоциация. Въпреки първоначалния присмех на театралните си приятели, които се шегуваха, че съкращението НАУР означава „Нощи на адски ужас и разочарование“, тя беше отново в униформа и даваше своя принос за армията. Хубаво беше да усети пак мириса на грим, въпреки че времето им основно преминаваше в друсане с автобуса по камънаци и кравешки пътеки до някой отдалечен военен пост, за да повдигнат поне малко духа на замръзналите войници.

Трупата „Стардроп“ бе пъстра смесица от хора: тенор с подозрително тупе, невероятно дебел почти концертиращ пианист с виещи се къдрици, три кикотещи се хористки, които мятаха толкова високо краката си, че бедните наборници изпадаха в захлас, и еврейски цигулар с тъжни очи, който ги караше да се разплакват над чашите чай. Фийби бе класическата част от представлението, четеше поезия и въодушевяващи речи и изнасяше комедийни скечове за повдигане на настроението. Всичко беше малко импровизирано, особено когато пианото бе на път да се разпадне. Сцената обикновено представляваше купчина палети, покрити със стари килими, а театърът бе студена плевня с мъждукаща светлина. Но изпълнението им винаги завършваше с възторжени аплодисменти. Тя бе нещо като майката орлица и се грижеше нейните момичета да се приберат по квартирите си с неопетнена чест.

Обикновено имаха за вечеря картофен пай със сладкиш с лой, твърд и дебел като гумена изтривалка, последван от войнишки плодов кейк и - ако имаха късмет - питиета в офицерската столова. Ако ги удостояха с честта някоя голяма музикална звезда да се присъедини в последния момент към трупата, трябваше да осигурят на дамата или на господина отделна съблекалня - поне отделена със завеса, и да изгладят костюмите на госта (или да намерят някой дневален, който да го направи), а после да го отведат в най-добрия хотел в района.

Фийби най-много обичаше да посещава болниците, където виждаше пламтящите от въодушевление лица на възстановяващите се войници и моряци, докато трупата пееше репертоара си от стари шлагери. Това й припомняше за времето, когато пееше в концертите на мис Лена, и за първата й среща с Артър в офицерската столова след представлението. Изглеждаше като полубог, завърнал се у дома от битка, изцапан с кал, уморен, но толкова красив. Като се замислеше, за малко да си отиде и да пропусне любовта на живота си... Никога нямаше да забрави онези чудни дни, когато беше млада и пълна с надежда, лежеше в ръцете му в хотел „Кавендиш“, а после той й купи пръстена от Бърлингтън аркейд. Ако само Артър бе оцелял... но дали сега щеше да бъде отново в опасност? Беше толкова изморена от войната и нещастието, която тя причиняваше.

Беше хубаво да се върне в Далраднор за няколко дни почивка - топла вана и обилна храна и се възраждаше. Животът в къщата вървеше като по часовник. Мима и мадам Лапланш се грижеха за децата, докато Джеси Диксън забавляваше Дезмънд. Каролайн постоянно изчезваше за определени периоди, облечена в чисто новата си униформа от Доброволческата служба на йоменските медицински сестри^51 - с това облекло тя явно безпроблемно обикаляше постоянно из различни места. Говореше уклончиво за задълженията си, но имаше нещо общо с превода на съобщения в някаква канцелария. Промяната в нея се забеляза веднага, още щом се върна от Лондон развълнувана, че са й предложили тази работа, въпреки че Фийби изпитваше ужас.

- Как можеш дори да се замисляш да се запишеш в армията, като имаш бебе? - каза тя.

- Не съм се записала в армията... Имам работа, с която съм полезна. Не мога просто да седя тук през цялата война, когато къщата е пълна с жени, напълно способни да се грижат за домакинството. Ти най-добре би трябвало да ме разбираш след всичко, което си преживяла -погледна тя обвинително майка си.

„Защо винаги се връщаме към това“, запита се Фийби. Но как би могла да не одобри решението й, когато тя беше направила същото, оставяйки Каролайн с Марта на същото място преди години?

Джеси се грижеше добре за повереника си, но Фийби не искаше дъщеря й да пропуска детството на сина си, който растеше като гъба. Вече бе на три години и изпълнен с любопитство. Дезмънд беше интелигентен мъник, висок за възрастта си, независим и слава богу, изобщо не приличаше на Тоби. Жак беше тук за момчешка компания и четирите деца лудуваха из градините, изправяйки косата на Бърел; събираха яйца и си правеха скривалища в гората. Всеки можеше да види, че е щастливо момче. Когато Каролайн се връщаше от Лондон, носеше всевъзможни лакомства и страхотни детски сладкиши. Посвещаваше целия отпуск на сина си.

Носеха се слухове за ужасни нападения над Глазгоу, но никой не знаеше точно кои области са отцепени. Доковете на Клайд бяха редовни цели и близките жилища бяха разрушени. В Далраднор чуваха само бръмченето на самолетите през нощта, но бяха пощадени, тъй като се намираха в дълбоката провинция.

Фийби се успокояваше с мисълта, че Каролайн трябва да изпълни своята роля във войната, да се бори по своя си начин, но се питаше защо тя никога не ходи на едно и също място два пъти? Веднъж се върна насинена, с изпочупени нокти и изранени длани. Каза, че е паднала лошо при спиране на тока, но избягваше да погледне майка си в очите. Фийби се въздържа и не разпитва повече, но нещо я глождеше отвътре. Чудеше се доколко е безопасна тази нова работа на Каролайн и какво точно крие дъщеря й от нея.

49 ENSA (Entertainments National Service Association) - организация, създадена през 1939 г, за да повдига духа на британските войници. - б. пр.

50 Лена Ашуел (1872-1957) - британска актриса и мениджър, първа организирала мащабни концерти за забавление на войските на фронта през Първата световна война. - б. пр.

51 First Aid Nursing Yeomanry Princess Royal’s Volunteer Corps (FANY PRVC) - британска независима изцяло женска доброволческа организация, създадена през 1907 г; занимавала се с медицинска и с разузнавателна дейност по време на двете войни. - б. пр.

21

Кали се загледа в отражението си в огледалото. Беше отслабнала с всички тези ранни кросове, нощни обиколки и лекции във вилата извън Лондон. Все още не можеше да повярва, че са я избрали за подготовката за работа на вражеска територия. Когато интервюиращият й обясни рисковете на тази задача, тя преглътна за секунда, но не се поколеба да поиска да бъде зачислена и обучена за дейността. Той й обясни, че ще се наложи да рискува живота си, да зависи от милостта на непознати хора, да пренебрегне близките си, които биха могли да я разпознаят, и да живее под прикритие.

- Нека да изясним нещо. Там, където отиваш, няма безопасни зони. Провалът ще означава само едно нещо. Трябва да бъда честен с теб. Това не е място за жена с малък син, но акцентът ти и познанията ти за района ще са ни полезни, за да поддържаме пътищата за бягство към Франция и други държави. Работата е изключително важна. Много смели куриери бяха предадени и убити. Не е нужно да вземаш решение сега, преспи и го обмисли добре.

Същата нощ Кали лежа на походното легло на Прими с широко отворени очи, като отчаяно искаше да сподели дилемата с приятелката си, но да проговори, би означавало, че не може да пази тайна. Как би могла дори да обмисля да остави малкия Дезмънд без майка и без баща, ако се случи най-лошото? Как би могла да живее живот, изпълнен с лъжи, и да мами всички, които я обичат?

Молеше се за напътствие, но не получи такова, изпитваше единствено непреодолимо желание да бъде полезна на страната си. Имаше отлично образование, бе живяла удобен и привилегирован живот. Сега бе време да даде нещо в замяна. Някъде там Феран също се бореше за своята страна и бе в опасност. Може би, ако двамата оцелееха, щяха да имат бъдеще, заедно с тяхното момче. Беше странно, но чувстваше пламтящата му любов към нея от разстояние, както тя гореше от любов по него. Кали трябваше да докаже на себе си, че е достойна за това бъдещо щастие, не като седи безучастно в шотландското си имение, а като се изправи лице в лице с опасността.

Тя премина през всички първоначални интервюта и тестове, за разлика от много други, и на следващия ден подписа официалния документ за опазване на държавна тайна. Едва тогава научи какво всъщност се крие зад тези тайни мисии.

Сега мускулите я боляха, но бяха по-силни и по-стегнати. Не беше особено добра в курса по предаване на радиосъобщения, но се научи как да кодира и декодира тайните послания, да работи с оръжия, да се слива с тълпата и да убягва на преследвачите си, когато се упражняваха на улицата. Изучаваше картите и се опитваше да си спомни всички места, които бе посещавала преди войната. Да бъде невидим и да не привлича внимание към себе си, е от решаващо значение за куриера, за да оцелее. А да наблюдава и да забелязва и най-малките промени наоколо, е умение, от което зависят оцеляването и свободата му.

Една жена, която обикаля сама по някаква работа, бе по-малко вероятно да бъде спряна и разпитана от млад мъж в донаборна възраст. До това заключение бяха стигнали властите и с неохота бяха дали възможност на жените да участват в тази опасна мисия. В нейната тренировъчна група имаше жени, говорещи френски като роден език, различни по възраст и типаж. Оценяваха ги и ги разпределяха на всеки етап от обучението. Тя свикна с усещането, че ги наблюдават за всяко малко нарушение, което можеше да ги издаде, дори за това как оставят празната си чиния - по френски или по английски маниер. Да не поглеждат надясно, наляво и пак надясно при пресичане на пътя, а в обратния ред, защото автомобилите се движат от другата страна. Трябваше да се превърне в нова личност: бавачка, която търси работа на път за Брюксел.

Имаше толкова много за учене и толкова малко време, за да усъвършенстват всеки детайл от облеклото и прическата й. Махнаха зъбните й пломби и ги замениха с такива, каквито правят на континента. Дрехите, които носеше, трябваше да бъдат от подходящи платове и марки. Дори шевовете трябваше да са оригинални. Бельото на куриерите идваше от чужбина или го вземаха от белгийските бежанци. Не оставяха нищо на случайността.

Кали отговаряше за безопасното предаване на важни кодирани съобщения и информация. Ако откриеха оръжия или инструкции в нея, това означаваше моментална смърт, и то ако имаше късмет, или пътуване до затвора и килията за изтезания. Трябваше да стане добра актриса като майка си, а дори и по-добра. Едно подхлъзване, един неуспех да усвои всички нови инструкции, тактики за бягство и тестове за вземане на правилни решения и тя щеше да се върне в Далраднор или да бъде изпратена на Западните острови^52 , за да седи в някоя канцелария до края на войната и да пази тайната на обучението си. Вече сякаш живееше в два свята.

Колкото и да обожаваше сина си и дома си, те трябваше да минат на заден план в момента, след дълга. Те бяха това, за което се бореше. Дезмънд трябваше да расте в свобода и мир и ако тя можеше да помогне този ден да настъпи по-скоро, тогава жертвата й щеше да си е струвала. „Ще се справя, без значение какви усилия ще се наложи да положа“, помисли си Кали. Надяваше се някой ден мис Коркоран и училището й да се гордеят с нея и с дейността й на пионер.

Най-лошата част от обучението бе в Арисейг, в Северозападна Шотландия. Тук те преминаха курс по оцеляване, катериха се по стръмни скали, водиха суров живот, убиваха всичко, което ставаше за ядене, бягаха от преследвачи с кучета. Мнозина бяха повикани, но малцина бяха избрани. Целта на всичко това бе да им даде някакъв шанс за оцеляване, ако се случеше най-лошото. Кали се научи как да зашемети мъж, как да стреля, за да убие, да се пребори и да наръга с нож противника си, ако бъде нападната. Фий забеляза синините по пръстите и ръцете й след края на курса, изгледа я подозрително, но не попита нищо.

Само ако можеше да каже на майка си поне мъничко за тази мисия, но се страхуваше да не изпусне нещо, което не бива. Щеше да дойде момент, в който може би трябваше да напише завещанието си и да подготви куп весели пощенски картички, които да бъдат изпращани от нейно име. Беше увила подаръци за Дезмънд за Коледа, в случай че не може да се прибере, за да му ги даде лично. Това беше най-лошата част и тя се опита да не се разплаче при мисълта, че няма да види личицето му на сутринта на Коледа. Беше й трудно да продължи, но нямаше връщане назад, особено когато се замислеше за Феран, който навярно бе в опасност.

Беше стигнала толкова далеч, но прикритието й не бе достатъчно добре измислено, а часовникът тиктакаше. Тя трябваше да стане Марта, да си спомни как тя правеше нещата и как говореше; онези малки фрази, които бяха характерни за бавачката й. Един ден щяха да дойдат за нея и тя трябваше да ги последва, да си тръгне безшумно. Това правеше всяка секунда от посещенията й в Далраднор толкова ценна. Кали се опита да отведе Дезмънд сам на пикник, без Джеси, за да се повозят на файтон, но той искаше да дойдат и приятелчетата му и се ядоса. Четеше му приказки и го увиваше в хавлия след баня, притискаше го до гърдите си и му пееше „Песента за небесната лодка“. Лети, хубава лодке, като птица размахай криле... над морето... за да стигнеш до небето...

Самата тя скоро щеше да бъде като птица, щеше да полети високо, а после да се спусне над една чужда земя, бягайки от гнева на неприятеля като Хубавия принц Чарли^53  . Дезмънд я погледна и й се усмихна.

- Изпей я отново, мамо.

Как би могла дори да си помисли да го остави? Беше агония да потисне този естествен порив да зареже всичко, да забрави цялата тази работа с тайната война, но трябваше да го стори. Тя бе обещала да служи на страната си по възможно най-добрия начин.

По време на пътуването обратно към лагера обучението веднага обсебваше мислите й. Животът в Далраднор оставаше някъде надалеч, докато тя репетираше в главата си какво ще прави следващата седмица, когато й предстояха парашутните скокове. Самата мисъл да скочи от небето и да разчита на едно парче коприна да спаси живота й, караше вътрешностите й да се бунтуват, но нямаше да провали екипа на този късен етап. Провалът бе това, от което се боеше най-много.

* * *

В очите й блесна светлина и тя се пробуди от съня си.

- Ставай! Как се казваш? Говори! - Една груба ръка я измъкна от леглото. - Коя си ти? Какво правиш тук?

Въпросите бяха зададени първо на немски, след това и на френски език.

„Къде съм? Какво става?“ Кали залитна и се опита да фокусира сънените си очи. Това бе някакъв кошмар. Мъже в униформи на Гестапо^55 и с лентите на организацията на ръцете я влачеха нанякъде, бутаха я надолу по стъпала, а когато се подхлъзна на студения камък, я ритнаха и тласнаха напред през вратата на една тъмна килия.

Виждаше само ослепителна светлина, насочена към лицето й, и неясни фигури, които стояха отзад и гледаха към нея. Бяха прекалено много, за да може да избяга.

- Седни на стола... Коя си ти?

- Шарлот Бланкен, мосю - каза тя и откри, че шепне.

- Говори. Тези документи са фалшиви. Ти си британска шпионка.

- Не, мосю, аз съм бавачка. Документите ми са редовни. Какво става?

Тя усети един шамар през лицето си и очите й се насълзиха.

- Ние задаваме въпросите. Знаем коя си. Британска курва. Тук си, за да създадеш проблеми на нашите хора. Съблечете я...

Разкъсаха горната част на пижамата и на долната й фланела, унизително разкривайки гърдите й пред всички тези втренчени лица. Какво, за бога, се случваше? Дали вече се бе приземила в Белгия? В паметта й имаше бели петна. А ако се бе приземила и бе получила тежко мозъчно сътресение? Как бе попаднала тук? Това реално ли беше?

- Уверявам ви, че аз съм Шарлот Бланкен. Тръгнала съм към агенция за наемане на персонал в Брюксел. Те имат работа за мен - в дом за сираци, в детската градина...

- Стига с тези лъжи. Смяташ ли, че вярваме на историята ти? Ти си куриер, изпратен да намери враговете ни отвъд границата, във Франция. Кой те изпрати? Дай ни имената на твоите контакти. Стани. Вижте, тя има бебе - зърната на гърдите й са тъмни. Тя лъже. Не е невинна госпожица. - Някой разкъса пижамата й. - Вижте стриите по корема й. Лъжеш, ти си курва. Британците ни изпращат своите курви, за да съблазняват нашите хора.

- Имах бебе, но то почина. Семейството ми се отказа от мен. Майка ми е мъртва. Баща ми ме прогони.

Защо им казваше всичко това? За да се опита да спечели съчувствието им, да се опита да се оправдае за погрешното представяне, че е госпожица?

Накараха я да стои права часове наред. Кали пресипна, докато безспирно настояваше, че е невинна.

- Лъжеш ни, за да спасиш кожата си. Има по-добри начини да спрем да те разпитваме. Кажи ни това, което и без това вече знаем. Ти си британски агент. Долетяла си от военновъздушната база „Темпсфорд“, а преди това си преминала подготовка в Палас хаус в абатство Больо. Знаем всичко...

- Не разбирам. Това са безсмислици. Аз съм белгийска гражданка. Майка ми беше французойка, баща ми е фламандец. Как може да казвате, че съм англичанка?

Смъкнаха я на един стол и вързаха ръцете зад гърба й.

- Кажи ни истината и това ще ти спести baignoire^54.

Нейният обвинител посочи една вана, пълна с мръсна вода и изцапана с кървави петна. Тя не искаше да я гледа, но го направи, а след това им хвърли поглед на чисто презрение. Беше й нужна всяка частица воля, за да не се разкрещи на английски. „Придържай се към историята си, не се плаши.“ Кой я бе предал и я бе пратил като затворничка тук? Не можеше да си спомни, а виковете им я объркваха. Това сигурно бе някакъв сън, от който скоро щеше да се събуди.

Разпитът продължи, ушите й пареха от ударите, ръцете я боляха от впилото се в китките й въже. Не можа да сдържи мехура си и се подмокри. Те й се присмяха, но тя се бе вкопчила в историята си.

- Аз съм Шарлот Бланкен. Аз съм бавачка, аз пея на децата Slaap, kindje, slaap...

В един момент откри, че наистина си пее на глас.

- Не ви чувам. Искам да се прибера вкъщи - плачеше тя. - Нямате право да ме държите тук.

Изведнъж лъчът на фенерчето, насочен към очите й, изчезна, някой дръпна паравана и светлината я заля. Видя войниците да свалят шапките си и да се усмихват един на друг; познати лица, които бе виждала по време на обучението си. Завиха я с одеяло, но тя не можеше да спре да трепери.

- Ах, вие, копелета! - извика Кали, когато я изведоха в коридора.

Някой бутна питие в ръката й, но тя бе твърде слаба, за да го задържи, и чашата се разби на каменния под. Това бе тест, през който всички агенти трябваше да преминат, преди да им разрешат да продължат по-нататък. Беше твърде реално, за да я утешават сега, твърде унизително. Как се бе справила с теста? В момента беше прекалено уморена, за да й пука, освен това й казаха да отиде и да се наспи. Щеше да дойде за разбора по-късно.

А ако беше наистина? Нямаше да има почивка на легло, просто гола затворническа килия и повтаряне на същия кошмар ден след ден, докато духът й бъде сломен. Кали се отпусна на възглавницата си, опита се да залича страха, болката и унижението. Никой не я бе предупредил колко зле ще се почувства. Как би могла да се справи с това, ако се случи наистина?

Последните седмици в абатство Больо на брега на Хемпшир бяха напрегнати, живееха в малки къщички сред красивата околност, колегите агенти бяха настанени заедно, но никой не използваше истинското си име, нито намекваше накъде ще поеме оттук. Обучаваха ги как да разпознават вражеските униформи и рангове, да правят разлика между званията и униформите на Абвера— и на Гестапо. Всички контакти трябваше да минават през посредници със сигнали и пароли; необходимо бе да се научат да различават признаците за опасност по знаците на вратите и прозорците. Ролята на Кали като куриер бе проста и ясна: да декодира съобщения и да ги изпраща на агента с радиопредавателя; да набелязва места, подходящи за приземяване. Трябваше да се научат как да се придвижват безопасно през нощта, като избягват полицейския час. След месеци на усилена подготовка Кали знаеше, че истинската война бушува извън техните стени, но битката, която те трябваше да водят, бе специална.

Победата при Ел Аламейн^56 бе знак за бъдещи успехи. Тя се успокои, че Кайро е в безопасност. Колко далечен й се струваше животът й там сега. Чудеше се дали Моника и Кен все още живеят в Египет. Тези мисли й припомниха следобедните сиести с Феран, преди светът да полудее напълно. Ех, ако бе отишла при него, когато той я покани, сега двамата щяха да споделят заедно опасността.

Само мисълта, че Дезмънд е с малките си приятели и с Джеси, я утешаваше. Войници от целия свят жертваха детството на децата си по същия начин, но макар да осъзнаваше това, болката от раздялата с нейното момченце не намаляваше. Фийби сигурно смяташе, че тя постъпва егоистично и поставя своите интереси пред неговите. Само ако можеше да й прошепне какво прави. Но обучаваните агенти се бяха заклели да не казват нищо на никого и клетвата бе свещена. Можеше да каже истината едва след като получи разрешение да сподели тайната си. Близките й може би щяха да се досетят в един момент, но тя никога не би нарушила обета си.

Разборът на разпита й беше задълбочен, но тя не се бе справила твърде зле. Само едно или две трепвания, освен това трябваше да мисли на френски. Фламандската приспивна песен и плачът, преминаващ в хленч, били убедителни, казаха инструкторите - сякаш умът й не можеше да понесе обвиненията.

- Отговорът за стриите бе добър. Показа, че можеш да запазиш самообладание и да мислиш в такава ситуация. Прикритието ти трябва да бъде гъвкаво и искрено. Впечатляващо, но не очаквай съчувствие от мъчителите си. Видя банята и какво може да те очаква. За да оцелееш при водното изтезание, трябва да запазиш спокойствие. Те няма да те удавят, ако не им кажеш нищо.

Кали се радваше на спокойствието в градините на абатството, където се опитваше да се възстанови от теста. Напомняха й за Далраднор и за розовата градина; тих оазис на спокойствие в размирния свят. Ако бе преминала, шяха да я изпратят на място за последно уточняване на всички необходими действия. Там щеше да стои, докато я повикат. Ако не се бе справила, щяха да я изпратят някъде надалеч, за да изчака края на войната на място, където нямаше да има възможност да разказва за провала си. Този тест бе само репетиция, но може би преживяването някой ден щеше да й помогне да спаси живота си, ако късметът й изневери.

Ароматите на рози и билки, сливащи се едни с други, й напомни за онези първи месеци, когато бе кърмила Дезмънд и му бе пяла песнички. Дали някога щеше да види сина си отново? Как щеше да му обясни отсъствието си? Молеше се това, което върши, да е за добро -да ускори края на войната, така че всички деца да живеят в мир.

52 Западните острови, известни и като Външни Хебриди, разположени в северозападната част на Шотландия. - б. пр.

53 Чарлз Едуард Стюарт (1720-1788) - наричан също Чарлз III, Хубавия принц Чарли и Младия претендент - е претендент за короната на Англия, Шотландия и Ирландия. Водач е на неуспешно якобитско въстание през 1745 г, след което е принуден да избяга на континента. - б. пр.

54 Ваната (фр.). - б. пр.

55 Военното разузнаване на Германия в периода 1919-1944 г. - б. р.

56 Битката в Ел Аламейн, Египет, между силите на Оста и Съюзниците (октомври-ноември 1942 г) е повратна точка в Северноафриканската кампания по време на Втората световна война. Победата на Съюзниците слага край на експанзията на Оста в Африка. - б. пр.

22

- Имате ли нещо против, ако утре си взема почивния ден? - обърна се Джеси към Фийби една сутрин след закуска. - Моят приятел има отпуск и бих искала да го заведа вкъщи, за да го представя на семейството си - усмихна се тя.

Джеси бе срещнала млад пилот на танците в Стирлинг и името му й бе все на устата. Боб Кейн, както изглежда, беше австралиец, но с шотландски произход, и бе направил силно впечатление на дъщерята на земеделеца. Така се случи, че Фийби нямаше ангажименти тази седмица, а и мадам, и Мима бяха винаги на разположение, за да поемат грижите за Дезмънд. Жалко, че Каролайн не бе успяла да дойде за рождения ден на сина си, но бе пратила триколка втора ръка - боядисана в яркочервено, с малко звънче на кормилото - и тя беше неговата гордост и радост. Момчето обикаляше развълнувано по пътеките и Фийби се замисли, че е време да се погрижат за образованието му.

Беше наистина дразнещо, че Кали се оказа толкова ненадеждна. Тя писа, за да им съобщи, че частта им ще заминава за чужбина, но все още не знае къде ще бъдат разпределени. Преди заминаването й всички отидоха в Лондон за една седмица на хотел. Каролайн заведе Дезмънд в парка и използва купоните си, за да му купи нови дрехи. Гледаха мюзикъл с Примроуз. Кали даде на Фийби чувал с подаръци, които да опакова, ако тя не успее да се върне за Коледа. Примроуз гледаше с разбиране, но не каза нищо, така че когато Фийби я завари насаме, веднага я атакува.

- Какво става? Къде отива сега?

- Не знам и не питам. Не стават така нещата. Един небрежен разговор и после...

- Мисля, че тя постъпва безотговорно - заяви Фийби.

- О, не говори така. Според мен Кали е много смела. Тя не иска да ви оставя, но трябва да изпълни дълга си.

Примроуз изглеждаше толкова шокирана от тази критика, че Фийби внезапно осъзна -Каролайн може би вършеше нещо много опасно. Сърцето й се изпълни със страх.

- Моля те, кажи ми какво прави тя.

- Не мога. Не знам, а дори и да знаех, нямам право да ти кажа. Всичко, което знам, е, че има и други начини да се спечели тази война - начини, различни от открития бой на фронтовата линия с танковете.

- Прекалено е рисковано - въздъхна Фийби. - Надявам се, че знае в какво се забърква.

- Сигурна съм, че е наясно... Ще ми липсва нейната компания.

- Но тя има син... Кой ще се грижи за него, ако корабът потъне? - попита Фийби, като се замисли колко опасни са водите около Великобритания.

- Тя ще направи всичко възможно да се върне при него - каза Примроуз, но не звучеше много убедително.

Фийби се мяташе и въртеше неспокойно в хотелското легло и се опитваше да разбере какво прави Каролайн, че е толкова потайна. Може би имаше нещо общо с това, че говори отлично френски. Щеше ли да остави детето си до края на войната? Слава богу, че Джеси Диксън все още бе на разположение, но за колко време? Младите момичета, неомъжените, бяха нужни на страната.

Сега, в четвъртата година на войната, умората засягаше всички по един или друг начин: недоимък, липса на дом, купонна система, всички стари правила и ограничения, недостиг на нови дрехи или провизии, ограничаване на пътуванията. Беше й писнало от всичко това и от липсата на истински новини. Освен това на заден фон в съзнанието й винаги присъстваше страхът за Каролайн. На всеки няколко месеца на изтривалката им се появяваха картички, които не казваха нищо особено, и Дезмънд не си правеше труда да ги погледне. Мама бе само една снимка в сребърна рамка, която те целуваха всяка вечер преди лягане.

Фийби се усмихна, защото знаеше, че момчето се притеснява повече дали ще получи прясно яйце за закуска или някои дребни сладки от магазините в селото, или дали Жак все още му е приятел. Именно това непреодолимо чувство за отговорност към безценното й внуче я тревожеше най-много. Тя не беше първа младост, а Дез понякога проявяваше опак характер. Надяваше се, че Джеси няма да ги остави и да се запише в армията. Тогава какво щеше да прави Фийби... да го изпрати в интернат?

Не спираше да мисли за Каролайн. Къде бе тя? Какво правеше, защо бе толкова важно, че не можеше да го сподели с майка си?

23

Назначението дойде в началото на март, когато една черна кола със затъмнени с пердета задни стъкла пристигна в тайната къща близо до Хънтингтън, където Кали почиваше до началото на мисията си. Беше привечер, когато я закараха в авиобаза някъде извън Големия северен път. Тя надникна и се опита да зърне пейзажа отвън в сумрака. Дългото пътуване я доведе до имение, където се срещна с мисис Камерън, служителката за връзка от белгийската част, която я бе обучавала и бе нейна сянка през цялото време. Мисис Камерън беше тиха, напрегната жена, с пронизващи тъмни очи. Огледа Кали, когато тя излезе от колата, и не пропусна нищо от тоалета, с който бе облечена за мисията. Този специален костюм за път бе подбран така, че да създава съвършената представа за бавачка, дошла да върши работата си в Брюксел. Полата й бе леко износена и провиснала - нещо полезно при бързо бягство с велосипед.

- Обувките са неподходящи - каза мисис Камерън и посочи към тях. - Кой има кожени обувки сега там? Трябва да намерим нещо по-синтетично или да им сложим подметка от автомобилна гума.

Накараха Кали да изпразни джобовете си, в случай че е забравила нещо: автобусен билет, угарка от английска цигара, кибрит или червило. Беше правила това много пъти, откакто бе започнала да носи тези дрехи, за да свикне с тях. Едва тогава й дадоха опърпана чанта, в която имаше лична карта, купонна книжка, разрешително за пътуване и малко евтина козметика, както и смачкана снимка на стара двойка. Задачата й бе да се отдалечи от ЗС -зоната за спускане, да вземе влак до Брюксел и да изчака около кафене край Гран плас, централния площад, докато някой се доближи до нея. Предупредиха я да внимава. Имаше известна несигурност доколко са надеждни някои от групите за съпротива. Нейната мисия бе да намери сигурна печатница и да разпространява листовки и пропаганда по улиците. Имаше пълен портфейл с пропуски и пачка с белгийски франкове, за да пътува по-лесно.

По-късно я закараха до хангара на летището, където облече гащеризон върху дрехите си, и й сложиха екипировката, каската и всички принадлежности, които вече познаваше добре. Мисис Камерън изчака с нея, докато тя пушеше последната си цигара на английска земя, стисна й ръката и й пожела късмет, но не и преди да й предложи хапчета: едно, предизвикващо безсъзнание, за да се отърве от някой подозрителен; второ, което да я държи будна, и цианид, смъртоносното хапче. Кали отказа последното. Вече бе наясно, че така няма да има начин да се спаси от изтезания, но не искаше да мисли за смъртта като възможен изход. Имаше твърде много причини, заради които да живее. В този момент осъзна чудовищността на това, което се кани да направи, и чувството я зашемети. Прекоси пистата, като се опитваше да не се олюлява, и се чудеше дали някога ще се върне на родна земя.

Имаше рутинни процедури, които да следва: проверка на колана, на системата за окачване на въжето. Когато двигателите изръмжаха и самолетът потегли, тя все още не можеше да повярва, че е тръгнала на тази мисия. Надяваше се, че ще направи приличен скок и че отсрещната страна, която трябваше да я посрещне, беше получила правилното послание по радиопредавателите. Наистина не желаеше да й се налага да крие парашута си и да си проправя път сама из част на Белгия, която едва познаваше.

Подготовката си каза думата и Кали застана до линията, от която трябваше да скочи, в очакване на зелената светлина, след която щеше да потъне в бездната. Нямаше време да се паникьосва и след миг се стрелна в нощта. Ужасът от зейналото пространство изчезна, когато Кали почувства как парашутът се отваря над главата й. Под нея се виждаха бледите мъждукащи светлинки на посрещачите й. Дотук добре. За няколко секунди усещаше единствено еуфорията, че се носи като балон във въздуха, и облекчението, че е жива. Това беше добро кацане, най-доброто, което някога бе правила - в сравнение с петте й предишни скока.

Видя съюзниците си, преди те да насочат потрепващите си фенерчета към лицето й.

- Ела - каза един дрезгав глас. - Знамената се развяват високо.

Даде й правилната парола и тя отговори със собствената си кодова фраза.

- Имаш ли кодове за нас?

Лицето на мъжа беше наполовина скрито.

- Дайте ми шанс да си поема дъх - прошепна Кали, като махна каската си и разкри разрошената си руса коса.

- Жена? - чу се изненадано мърморене. - Какво следва? Сигурно са отчаяни - засмяха се мъжете.

- На нашия командир няма да му хареса - каза мъж на средна възраст с мустаци.

- Защо? Мога да си върша работата, както и всеки мъж. Кой ще забележи една жена, вървяща по улицата? - изтъкна тя, по-дразнена, че не я вземат на сериозно.

Те промърмориха нещо помежду си и се отдалечиха. Какъв късмет, да се приземи сред груби и тесногръди мъже. Имаше заповед да остане с тях двадесет и четири часа, преди да потегли към срещата си.

- Накъде си тръгнала? - попита мъжът с мустаците.

- Това си е моя работа - отвърна тя. Никой не би трябвало да й задава такъв въпрос.

- Не можем да те прехвърлим нататък, ако нямаме адреса и паролата. Това са указанията ни от Лондон - каза той и посочи една стара селска къща. - Ела да се стоплиш. Трябва да се уверим, че ще бъдеш в безопасност. Имаше много арести. Брюксел е опасно място. Нека да проверим първо мястото. Името?

- Кафене в близост до Гран плас. Би трябвало да е безопасно.

Беше добре, че вземаха предпазни мерки за нея, помисли си тя.

- А името на връзката ти? Мога да разбера дали все още е на свобода - настоя мъжът.

- Колкото по-малко знаеш, толкова по-добре за теб. Така ми казаха - тросна се Кали. Внезапно изпита силна умора и глад. И ужасно й се пикаеше. Никой не й бе предложил даже чаша кафе от жълъди.

- Нека да видим какво има в чантата ти. Трябва да погледнем документите за самоличност. Надявам се, че са по-добри от първите екземпляри, които бяха пратили.

Разгледа ги с подигравателна усмивка.

- Шрифтът е блед, а печатът е прекалено рехав. Няма да стигнеш далече с тях. Трябва да ти направим по-добри. Ще останеш тук, докато стане безопасно да пътуваш, но трябва да се криеш. Съпругата на фермера може да ревнува.

Кали беше твърде уморена, за да протестира. Валеше и мъжете посочиха вратата на плевнята. Един от тях метна одеяло над главата й, за да я предпази от дъжда.

- Не искаме хубавия ти шлифер да се намокри. Продължавай. Така ще можеш спокойно да пресечеш двора.

Тя тръгна напред, благодарна за топлината на покривалото, но после усети, че някой я бута.

- Побързай!

Усети как някой извива ръката й зад гърба и дърпа и другата.

- Спрете с тези игрички! - тросна се тя. - Само защото съм жена... Какво, по дяволите...! Нощта беше дълга, момчета.

След това видя една фигура да излиза от сенките и застина на място. Беше войник в германска униформа.

- Не се притеснявай за него. Той е наш, облечен е във взета назаем униформа.

Мъжете отвориха вратата на хамбара, без да пускат ръцете на Кали. Тя почувства, че й прималява от страх. Това не беше правилно. Нищо от това не беше както трябва. Вътре в плевнята я чакаше мъж с кожено палто и шапка. Щом го видя, Кали осъзна с ужас, че е паднала право в капана, в ръцете на врага, като дар свише. Поне не им бе казала името на връзката си или кодовете, които бяха навити в запалката й. Но те вече знаеха мястото, където трябваше да отиде, и й прилоша при мисълта, че е постъпила така лековерно.

Вързаха ръцете й зад гърба, грабнаха ръчната й чанта, в която бяха парите, запалката и пудрата. Бутнаха я в един микробус и подкараха в нощта. Никой не й каза и дума. Кали искаше да ги заплюе за това, че са предатели на родината си, но сега трябваше да защити себе си и прикритието си. Всички тези месеци на обучение бяха отишли на вятъра, защото някъде някой бе предал невярна информация в главния щаб, бе подлъгал агентите, работещи с радиопредавателите. Колко ли други агенти бяха станали жертва на същата измама? В момента изпитваше единствено пламтяща ярост. Това, което искаха от нея, бе името на следващата й връзка, но нямаше да го получат. Тя не го знаеше - и слава богу. Не можеш да кажеш това, което не знаеш, но колко ли време щеше да им отнеме, за да я открият сами?

Държаха я будна четири дни и нощи в стая, също толкова ужасна като онази в Больо, където бе тренирала за мисията си. Въпросите се редуваха с още въпроси и заплахи. Знаеха за къщите за обучение на отдела за специални операции в родината й, как се свързват членовете на мрежата и къде работят радистите. Знаеха, че кодовото й име е Мангуста, но това беше всичко.

- Не знам никакви имена, за да ви ги дам. Щом сте наясно с нашите методи, значи знаете, че е така. Нямам какво друго да ви кажа. Не мога да ви съобщя нищо повече.

Кали се опита да покаже твърда позиция, но не забравяше да изглежда същевременно безпомощна и несигурна - въпреки това, което й казваха в школата, се надяваше, че може да спечели симпатиите на разпитващия я служител.

- Кой те убеди да се заемеш с това глупаво начинание? Как може британците да паднат толкова ниско, че да използват жените си за такива мисии? - Следователят с униформа на Абвера се вгледа в лицето й.

- Приятелят ми бе убит по време на войната. Боря се за страната си и за любовта си.

- Ще трябва да се постараеш повече, Шарлот. Прикритието ти е убедително, документите ти са напълно достатъчни. Къде е радиопредавателят ти?

Тя за малко да се усмихне: значи не знаеха каква е мисията й.

- Нямам радиопредавател. Пръстите ми са тромави. Можете да се убедите сами. Не знам нищо за никаква радиостанция. - Тя протегна изранените си ръце.

- Изпратихме съобщение до Лондон и им казахме, че си пристигнала благополучно. Съдбата ти е в наши ръце. Можеш да работиш с нас или против нас. Това е изборът ти. Заведи ни на срещата си и ще те пощадим. Работи с нас или ще те изпратим на място, на което никоя нормална жена няма да оцелее. Искаме кодовете.

- Какви кодове?

- Тези, които при кацането си казала, че имаш.

- Нямам никакви кодове. Вашите хора ми се присмяха и аз се похвалих. Казаха, че жените не струват.

Кали мислеше бързо, опитваше се да си спомни какво всъщност беше казала на посрещачите си.

- Трябва да ни заведеш при връзката си. - Гласът на агента стана по-твърд.

- Нали ви казах, нямам връзка. Наредиха ми да чакам по-нататъшни инструкции. Имате кодовото ми име. Това е всичко, с което и аз самата разполагам - каза Кали. Вече се боеше от най-лошото.

- Махнете я оттук и я оставете да гние няколко седмици. Може да бъде по-склонна да ни сътрудничи, след като прекара сама в килията известно време. - Мъжът махна с ръка. Кали се надяваше да го е убедила, че е новак куриер, при това не много компетентен, просто дребна рибка, а не радист, когото биха могли да добавят към колекцията си от подставени лица, или да застрелят без предупреждение.

Тази нощ тя престоя в тъмната, влажна, мухлясала килия, като си припомняше всичко, което бе казала и което бе премълчала. Мрежата бе разрушена и нямаше какво да направи, за да предупреди главния щаб. Не бе постигнала нищо друго, освен почивка от мъченията за няколко седмици, след което отново щяха да се захванат с нея.

Следващия път я съблякоха, свалиха връхните й дрехи и я оставиха полугола, но тя им каза само някои полуистини, оставайки вярна на подготовката си. Имаше късмета да й върнат чантата. Без парите и пудрата, но евтината запалка, в която бяха скрити кодовете, бе останала вътре. Щеше да я изхвърли при първа възможност.

Кали се чудеше колко дълго щяха да я хранят и държат тук. Ако не им кажеше нищо повече, какво щеше да се случи? Дали в Лондон щяха да разберат, че е била предадена и арестувана? Знаеше, че трябва да се поддържа във форма, и правеше физически упражнения дори върху каменния под на килията, както я бе научил инструкторът й. Колко време й оставаше, преди да я изпратят на място, където никога вече нямаше да види дневна светлина и свобода?

* * *

Картичките продължаваха да идват, но според Фийби нещо не беше наред с тях. Не бяха истински, само няколко реда от типа „Добре съм, липсвате ми. Целувки, мама“. Всеки път, когато питаше Примроуз дали се е чувала с Кали, не получаваше задоволителен отговор. „Тя върши чудесна работа със своя екип.“ Не беше нужно да си гений, за да разбереш, че е някъде във Франция, особено сега, когато Денят „Д“ 57наближаваше, а германците обръщаха гръб. След като се освободи Франция, Кали най-накрая щеше да се върне у дома.

Каролайн не беше виждала сина си повече от година и той вече не питаше за нея вечер, нито пък целуваше снимката й с ентусиазъм. „Може и да не бях най-добрата майка на света, мислеше си Фийби, но тази раздяла е нелепа“. Тя наблюдаваше Дезмънд, който си играеше с Джеси. Все още успяваха да я задържат в Далраднор, въпреки че тя вече бе сгодена за Боб Кейн и планираше живота си в Австралия. Боб се отбиваше, когато можеше, и играеше футбол с Дезмънд и Жак.

- Това хлапе има нужда от мъж в къщата - смееше се той и рошеше тъмните къдрици на момченцето. - Ще се превърне в някоя Шийла^58, в женчо, с всички тия жени покрай него.

Записаха Дезмънд в селското училище, където бе подложен на строгото преподаване на мис Армър-Браун, но угаждащите му жени в къщата скоро намаляха. Дългоочакваното съобщение от Червения кръст от съпруга на мадам пристигна: не обичайните двадесет и пет думи, че е добре, а истински новини. Имаше планове за връщането им в Гърнзи, след като стане безопасно. Това разбуни семейство Лапланш, така че последва вихрушка от шиене на дрехи и закупуване на подаръци за дома.

Оставаха само Джеси, момчето и Фийби, а ако Джеси си заминеше, щяха да бъдат само те двамата. Понякога, в тишината на нощта, Фийби се питаше дали Каролайн някога ще се върне при тях. Тя направи допълнително разследване на адреса, който й дадоха в Лондон. Беше време за честни отговори.

Нейните ангажименти с концертната трупа продължаваха, но все повече я изморяваха. Понякога заспиваше между действията и вече не подскачаше толкова игриво по сцената. Агентът й се опитваше да й намери нови участия във филми, но винаги имаше някаква криза в Далраднор, заради която не можеше да откликне: бойлерът се бе счупил, товарната кола се нуждаеше от внимание. Отговорността всички да са облечени, нахранени и на топло през дяволски студената зима също й влияеше. Старият доктор Макклъски каза, че кръвното й налягане е твърде високо и не трябва да се уморява. Сър Лайънел бе починал, а Верити се премести на юг. Фийби се чувстваше ужасно самотна. Те нямаха кой знай колко общо, освен връзката с Артър и Каролайн, но си разменяха картички за Коледа. Това бе единственото, което вече свързваше Фийби със семейството на Артър.

Трудно й беше да се върне в Лондон и да види всички онези руини. Апартаментът й все още бе така, както го бе оставила, но мародерите допълнително бяха преровили всичко и сега сред отломките растяха плевели. В града вече нямаше човек, който наистина да й е близък и да е важен за нея. Били се бе преместил да живее някъде край Брайтън.

Фийби писа до министерството и настоя за повече информация, но всичко, което получи като отговор, бяха уверения, че Каролайн изпълнява важна мисия и ще се свърже с нея веднага щом успее. Имаше чувството, че още веднъж са я замотали, и притеснителното усещане, че Каролайн не е в безопасност, както твърдяха, не я напускаше. „Кога ще те видя отново“, проплака тя, но нямаше кой да й отговори.

57 Десантът в Нормандия, известен и като операция „Нептун“. - б. пр.

58 Подигравателно за женчо, идва от типичното шотландско женско име. - б. пр.

24

Затворът „Сен Жил“ се издигаше като крепост в покрайнините на Брюксел, сиво отблъскващо място. Малко звуци отвън проникваха през дебелите му стени: приглушеното бучене на нощните бомбардировачи от време на време и сирените за режима в затвора. Кали усещаше как мракът я поглъща, убиваше я безкрайната монотонност на ежедневната рутина, докато гледаше как силният лъч светлина на сияйното лято проникваше през високия прозорец на стената в килията и постепенно се превръщаше в тънък проблясък, докато дните ставаха все по-кратки през зимата.

Мереше дните на седмицата с драскотини по каменния под. Оставиха я да гние тук девет месеца и след тези първи дни на ожесточени разпити, когато тя остана непоклатима в историята си и не каза нищо повече, я затвориха в единична килия. Имаше кратка интерлюдия, когато вкараха при нея затворничка, която беше символ на самото съчувствие -била хвърлена в затвора за черноборсаджийство, или поне така каза. С много усмивки и израз на искрена симпатия тя се опита да измъкне някаква информация - номер, стар като света - и когато Кали отказа да сподели каквото и да е с нея, затворничката изчезна толкова бързо, колкото бе дошла. Компанията й имаше своите предимства - друг глас, друга история, но сега Кали отново остана сама да оплаква бъдещата си съдба.

Всички звуци й бяха познати: смяната на стражата, сутрешното изнасяне на кофите, отварянето на шпионката на вратата, докато фенерчето се насочва към лицето й на смрачаване. Храната беше оскъдна: корав хляб, рядка супа - направо помия, и вода, която никога не стигаше да утоли постоянната й жажда. Усещаше, че тялото й отслабва.

Поне да имаше снимка на някого, който й бе мил, за да се взира в нея вместо в голите стени. Измисляше си истории за старата двойка, стояща под едно ябълково дърво, на снимката, която бе част от прикритието.

Със сигурност, ако Гестапо искаше да се отърве от нея, биха го направили отдавна. Това някаква игра на котка и мишка ли беше? Тя вече нямаше полезна информация, която да им даде. Опита се да прати съобщения с Морзовата азбука по тръбата, която минаваше по стената, но досега не бе получила никакъв отговор. Имаше слухове, че Съюзниците са наблизо и няма да мине много време до освобождението им, но тя не им вярваше. Надеждата бе опасно нещо. Кали трябваше да се подготви за най-лошото. В двора за разходки се опитваше да разбере колкото се може повече за другите политически затворници, докато крачеха една зад друга, наблюдавани от охраната, за да не се доближават твърде много. Всичко, което чу, бе, че много от мъжете са били изпратени на Националното стрелбище, за да ги разстрелят. Сети се за Едит Кавъл^59, героиня, позната на всяка ученичка. Последните си дни бе прекарала именно в този затвор и Кали се ободри от историята за нейната смелост в последните й мигове.

Да оцелее ден след ден, без да пропадне в зейналата яма на отчаянието, бе най-важното. Беше трудно да се живее, когато страхът и гладът разяждаха вътрешностите й. Нощем чуваше ридания и писъци, но досега никой не я бе измъчвал, въпреки че заплахата за това висеше безмълвно и неизменно над нея, както и страхът от полудяване в тази изолация.

Имаше и някои милосърдни прояви на доброта. Една фламандска надзирателка й донесе Библия, както и притъпени ножици, за да изреже ноктите на краката си, а също така и някои опърпани книги. Тя се вглеждаше в лицето й, като че ли Кали е човешко същество, достойно за уважение. Понякога в супата й плаваха допълнителни парченца месо, достатъчно, за да има какво да сдъвче и да усети, че силите й се възвръщат. За да оцелее, трябваше да открие някакво убежище в това тъмно място. Да съхрани духа си, беше нейната форма на съпротива. По време на подготовката й бяха обсъждали съвсем малко темата как да се държи човек в затвора. Тя продължаваше да използва морзовата азбука, но никой не отговаряше. Дали беше сама на този горен етаж? Имаше молив, с който да си води бележки по полетата на Библията. Дори помоли за свещеник, но никой не дойде. Всяка вечер се бореше с буболечките, които щяха да се нахранят с нея, ако не ги изтребеше. Имаше цяла армия такива в сламения дюшек и тя не успяваше да я победи.

Всеки ден се оттегляше от този свят с едно умствено упражнение - вземаше част от предишния си живот, оголваше го до най-малките подробности и си припомняше всеки приятен момент, който успееше. Как езерото блести на слънцето в Далраднор, как снегът в планината хвърля искри на слънцето. Посещаваше всяка стая на къщата, конюшните, градините, където розите бяха разцъфтели напълно. Отново се мяташе на Хектор и изживяваше детството си, докато седеше в клоните на дърветата с близнаците от фермата -Нивън и Неърн. Вземаше влака от Милнгейви до Глазгоу и посещаваше всички известни универсални магазини, спираше и се възхищаваше на бижутерските магазини по Аргил аркейд. Усещаше мириса на тебешира и мастилото в класната стая на мис Камерън. Така успяваше да напусне четирите стени на килията и да броди на воля из шотландската провинция.

Преди да се отдаде на това удоволствие, трябваше да се занимава един час с упражнения, с разпъване и разтягане, за да стегне отпуснатите мускули и да успокои дишането си. Как бе проклинала личния си треньор за постоянните усилия, за това, че я караше да лее пот, но сега упражненията я спасяваха. Притискаше ръце към стената, за да засили горната част на тялото си, тичаше на място, но с толкова малко прилична храна внимаваше да не се изтощава. От време на време ги водеха да се къпят и тя се наслаждаваше на ледената вода, която очистваше тялото й, и на възможността да се отърве от наядените от бълхите дрехи. Цикълът й бе спрял, което бе истинска благословия, но така бе загубила напълно представа за времето на това място.

Имаше добри дни, но също така и лоши, когато разполагаше с прекалено много време и оплакваше всичко, което бе изгубила. Какво бе постигнала? Само провали и предателство и винаги я изпълваше ужасът, че никога вече няма да види сина си. Нощем й бе нужна цялата воля и хладнокръвие, за да не полудее от тези тъмни мисли. Трябваше да се надява, че някой ден Съюзниците ще дойдат.

Бомбардировките зачестяваха. След едно такова нощно нападение вратата се отвори и една надзирателка й извика да се облече.

- Schnell. Alles einpacken!60

Каква шега! Всичко, което притежаваше, бе парцалива калъфка с един комплект бельо за смяна, Библия и остатък от четка за зъби. Означаваше ли, че всичко е свършило? Почти не смееше да се надява след толкова време.

- Свободна ли съм?

Надзирателката се засмя.

- Агентите като теб никога няма да бъдат освободени. Има специална заповед от Берлин, трябва да бъдете изпратени на по-безопасно място, в Германия. Охраната ви чака. - За пръв път жената не я погледна в лицето, но докато Кали тръгваше, й прошепна: - Ще е нужно повече от късмет, за да оцелееш там, където отиваш.

Кали беше сред група жени, натъпкани в камион без прозорци. Пазачи ги придружиха до влак, където ги напъхаха в затъмнен вагон с още повече охрана. Дни и нощи наред пътуваха на изток през мрака. В крайна сметка, изтощени от глад и болка, ги подкараха с багажа от влака в глуха линия и вървяха в продължение на много километри, охранявани от жени пазачи, преди да минат през големите железни порти на трудовия лагер, северно от Берлин -място, наречено „Равенсбрюк“. Кали изобщо не подозираше, че са ги довели в L’enfer des Femmes, Женския ад.

59 Едит Кавъл (1865-1915) - английска медицинска сестра. През Първата световна война се включва в нелегална мрежа за прехвърляне на военнопленници от Антантата в неутрална Нидерландия. Кавъл е задържана, съдена и осъдена на смърт за измяна. - б. пр.

60 Бързо. Вземете си всичко! (нем.). - б. пр.

25

Дезмънд духна шестте свещички на тортата. Мима беше направила блат във формата на локомотив, покрит с истински шоколад на прах и различни цветни бонбони. Джеси му подари магическа книжка за оцветяване и му изплете нов пуловер от разплетена вълна от стари пуловери на майка му, които пазеха в куфар, докато тя се прибере у дома. Баба Фий му даде една лира - да я похарчи за каквото си иска, и купони за сладкиши. Дезмънд покани на чай три момчета от училище, играха футбол и тичаха из градината, докато зазвъня гонгът за прибиране.

Харесваше му да е на шест, но искаше Жак и момичетата все още да бяха тук, за да си играят с него. Те се бяха върнали в Гърнзи и къщата не беше същата. Джеси щеше да го остави скоро, защото сега бе твърде голям за бавачка. Когато майка му се върне, щяха да го изпратят на училище, така бе казала баба му, но той обичаше малкото училище в селото, а и сега беше в класа на мистър Пиърсън. Вече можеше да прочете всички надписи в магазина и на таблото на църковното настоятелство. Не искаше да заминава.

Когато порасне, искаше да бъде в Кралските военновъздушни сили като сержант Кейн, специалния приятел на Джеси. Той беше висок и носеше боцкаща униформа с нашивки на ръката. Донесе му части от германски самолет, които Дезмънд размени за топчета на детската площадка. Сержантът го дразнеше за къдриците му и заплашваше, че ще ги отреже. Казваше му „Шийла“, но Шийла Прентис от класа му изобщо не приличаше на него.

Джеси щеше да замине за Австралия, след като се омъжи, а той щеше да е шафер на сватбата. Боб Кейн каза, че момчетата не трябва да се обличат в рокли, но Джеси му обясни, че Дезмънд ще носи своя килт и сако, както и че шотландските полички са били облеклото само на най-смелите воини. Тя каза, че няма да се омъжи за Боб, ако Дезмънд не бъде облечен в килта си и не носи пръстените на сватбата.

Баба Фий си дойде от театъра за сватбата, която се проведе по Великден в енорийската църква. Вълнуваше се да види всички останали пилоти, подредени в дъга по пътя и облечени в униформите си, и селяните, които стояха на вратата, за да гледат минаването на булката. Джеси изглеждаше красива в розовата рокля и с букета цветя в ръцете, а на главата си имаше розова шапка, покрита с мрежичка. Всичките й сестри носеха рокли и букети. Църквата беше пълна с цветя, от които Дезмънд се разкиха. Той имаше само стръкче пирен на сакото си за късмет.

В градината бе издигната специална шатра за гостите, за да пийнат чай и да си направят снимки. Как можеше Джеси да го изостави и да замине толкова далеч? Не помнеше да е имало време, когато тя не е била до него през нощта, за да го завие или да го утеши, ако е сънувал кошмар. Баба Фий каза, че когато войната свърши, Джеси ще се качи на голям кораб, за да преплува целия свят, да си създаде нов дом със сержант Кейн и да се запознае със семейството му, което имаше ферма - също като родителите на Джеси. Но Дезмънд не искаше да мисли за това в момента.

- Защо не мога да отида с нея? - попита той.

Баба му изглеждаше шокирана.

- Ти не си нейно дете. Когато майка ти се прибере вкъщи, тя ще се грижи за теб - отвърна и му посочи снимката в сребърна рамка.

Той не знаеше коя е майка му и не искаше тя да се връща. Искаше да отиде с Джеси на големия кораб, да бъде морски пират и да заживее завинаги с нея. Беше достатъчно лошо, че след сватбата замина на почивка със съпруга си в Единбург за няколко дни на хотел. Толкова се зарадва, като я видя отново в къщата. Тя му донесе камъни от Единбург и вратовръзка, която подхождаше на шарката на килта му. Втурна се към нея и я гушна с все сила.

Баба му бе мила и му показваше снимки от албума си с изрезки, както и училищни снимки на майка му с плитки и ученическа униформа. Някога те живеели в Лондон, но къщата им била бомбардирана и сега баба трябваше да живее тук, когато не обикаляше с актьорската трупа. Само че тя не тичаше и не си играеше с него така, както правеше Джеси. Обичаше тихи игри и слушаше радио, докато той играеше на „Не се сърди човече“ и „Змии и стълби“ с Джеси преди лягане. Баба му постоянно се обаждаше по телефона и говореше за майка му с разни хора, които той не познаваше.

Дезмънд имаше известни неприятности в училище, когато някой каза, че баща му бил дезертьор. Това означаваше, че не е воювал във войната. Той им каза да млъкнат и че няма баща - не се нуждаеше от такъв - и големите момчета му се присмяха и го нарекоха „пикливото момченце на Джеси“. „Не можеш да имаш бебе без баща!“ Той не разбираше какво означава това, така че се нахвърли срещу тях и стана бой. Мистър Пиърсън дойде на площадката и ги строи в редица. Всички получиха по шест удара с пръчка по дланите, задето се бяха сбили.

Въпреки че го болеше, Дезмънд не се разплака, докато не се прибра у дома. Нямаше на кого да разкаже какво се е случило. Джеси беше отишла да изпрати съпруга си до влака на доковете и се върна с насълзени очи, така че не можеше да й каже. Всички бяха тъжни. Баба Фий бе тъжна, защото от месеци нямаше пощенски картички от майка му Всички шепнеха по ъглите при затворени врати.

Един ден баба му влезе в стаята и каза, че майка му няма да се прибере у дома още дълго време, така че той трябва да е смел и да не плаче. Опитваха се да разберат къде се намира, но той нямаше нищо против тя да не си дойде. Мислеше само какво ще стане с него, когато Джеси си замине и се качи на онзи кораб. После изведнъж ги пуснаха в почивка от училище и навсякъде забиха камбани - войната бе свършила и те бяха спечелили. От върха на училището се вееха знамена и по улиците на селото бе организирано чаено парти с кифли и сандвичи, желе и газирани напитки, въпреки че валеше. След това отидоха в енорийската зала за танци и Джими Беърд свири на акордеон. Мис Армър седна на пианото и хората пяха, и всички се смееха, макар някъде далече все още да се водеха боеве.

Джеси каза, че сержант Боб трябва да замине, докато войната приключи съвсем, но след това ще я включат в списъка на булките за корабите и тя ще замине, за да е с него. Дезмънд започна да плаче.

- Искам да дойда и аз. Не ме оставяй тук. Искам да бъда с теб.

Тя го прегърна.

- Знам, пиленце, но това няма да е редно. Ти си момчето на мисис Каролайн. Тя ще се върне скоро и ще бъде твоя майка.

Той поклати глава. Това изобщо не го утешаваше.

26

В полумрака на разсъмване подкараха жените като добитък през портите между ръмжащи кучета и въоръжена охрана. Кали виждаше пред себе си само редици с казармени бараки. Набутаха ги в една от тях за обработка, там ги съблякоха чисто голи и ги напръскаха с някакъв прах. Обръснаха целите им тела пред очите на мъжете, които ги оглеждаха. Дадоха й избеляла униформа със синя риза и пола, която някога може и да е била червена, както и кърпа, за да покрие голата си глава. Никой не протестираше срещу това унижение. Всички бяха прекалено зашеметени и уморени от дългия път. Взеха всичките й вещи от външния свят, но тя успя да си запази обувките. Регистрираха я като Шарлот Бланкен, белгийска политическа затворничка, като този статут личеше по червения триъгълник, закачен на ръкава й. Дадоха й и номер. Изкараха ги навън на студа и ги отведоха в други дървени бараки, където жени надзирателки с черни ленти на ръкавите се разхождаха нагоре-надолу с камшици, за да пазят реда. Казаха им да си намерят някъде място.

Бараката имаше една централна пътека и легла на три нива едно над друго, претъпкани с хора, като животни в клетки. От миризмата й се доповръща - мирис на урина, на болест, на пот и страх, но тя бе твърде шокирана, за да направи нещо. Единствената й мисъл беше как ще оцелее тук.

След почти една година в строг тъмничен затвор гледката на тази гъмжаща маса хора я потресе: слаби жени, облечени в дрипи, я гледаха с безнадеждни очи, всичките бяха с изпити лица и бледа кожа. Беше чувала слухове за такива лагери, но откритието, че е изпратена на подобно място, я накара да се разтрепери от ужас. Паниката се надигна у нея, докато се оглеждаше и търсеше поне едно лице, което да изглежда живо, с капчица останала надежда. Никой не казваше нищо, никой не показваше никакъв интерес към пристигането им. Тя бе само още едно тяло, което щяха да използват за работа, докато се предаде или я убият.

Месеците, в които бе развивала инстинкта си за оцеляване, я накараха да прикрие истинската си самоличност. Тук, както и в „Сен Жил“, тя бе Лоте Бланкен, белгийска бавачка, френскоезична. Това не беше място за Каролайн, нейното истинско аз, майка на момче, живееща в Далраднор, обучена в специалните части. Тези важни факти бяха като скъпоценни камъни, нейната валута за оцеляване. Можеха да изтощят тялото й, но истинската й същност щеше да остане скрита за мъчителите й. Те не трябваше да се докосват до тази част от душата й, защото, ако стигнеха до нея, тя щеше да бъде загубена завинаги.

Чу някой да говори на френски и след това други отговориха. Дали това беше барака с чужденци? Потърси гласовете, застана пред жените и се представи:

- Lotte, et vous?61

Имаше късмет. Те бяха наскоро пристигнали, жадни за някакви новини от външния свят. Тя им каза това, което знаеше за освобождението на Франция. Възрастна жена с бяла коса стисна ръката й.

- Значи не остава много време. Света Богородице, чула си молитвата ми - прекръсти се тя. - Аз съм Селин. Бях арестувана, защото помагах на войниците да избягат от принудителния труд. Съпругът ми бе застрелян. Това е Мадлен, а това - Мари. Ти защо си тук?

Кали им разказа историята от прикритието си. Била бавачка в добро семейство, живеещо близо до Брюж, и пътувала с тях в чужбина; говореше английски. Помогнала на авиатори да избягат по тайни канали, но я предали. Жените приеха историята й, без да задават въпроси. Как й се искаше да е вярна. Истината бе много по-жалка. Тя не бе направила нищо, за да помогне на Съпротивата, освен да оцелее, но сега бе свидетел на всичко това.

- Чухме, че ще изпратят новите интернирани да работят в други лагери - земеделска работа, работа на закрито или в пътно строителство, но трябва да изглеждаш млад и силен. Изцеждат те напълно и след това те пращат в крематориума - каза Мадлен и протегна ръка към Кали. Тя беше ниска, с тъмни очи и стърчаща черна коса. - По-добре да знаеш как стоят нещата в този ад на земята. Хиляди жени живеят тук, наблъскани като сардели в консерва. Има едно място, което наричат „младежки лагер“, изпращат те там, ако се разболееш. Никой не се е върнал.

Кали слушаше със свито сърце.

- И още нещо - добави момичето шепнешком. - Гледай надзирателките, особено онази с камшика и дебелите плитки. Тя ще ти се усмихва и ще ти помага в началото, ще ти даде допълнително хляб, но си има цена. Има си любимки, води ги на място, където трябва да задоволят нейните желания, а когато се умори от тях... по-добре да внимаваш. И още... има някои, които насъскват кучетата си по теб, дори само ако се загледаш в тях, просто за забавление. Съжалявам, но трябва да знаеш тези неща. За тях ние всички сме животни, просто цифри, които нямат имена, и животът, който някога сме живели, не струва нищо.

Селин се усмихна.

- Няма страшно. Дръж ръцете си чисти и си пази храната. Обърнеш ли й гръб, ще ти я откраднат. Стой близо до нас, Лоте. Остава малко време, докато руснаците дойдат. Пазачите се страхуват от тях и все пак се държат с рускините най-зле, особено след поражението при Сталинград. Новините преминават през портите дори в това забравено от бога място. Ще чуеш ужасни неща на работните места.

Нищо, което й казаха, не би могло да подготви съзнанието й за гледките, които бе принудена да наблюдава всеки ден, или за болката, която изпитваше по време на работа. Тела висяха от скелето след публични екзекуции. Дълги редици със замръзнали момичета и деца, наредени за общата проверка преди зазоряване, ред по ред, вкочанени, но несмеещи да помръднат, докато пазачите ги брояха и избираха някои от тях на случаен принцип, за да ги съборят на земята и да пуснат кучетата да ги довършат.

- Трябва да стоиш на място, да не поглеждаш, да не издаваш страха и отвращението си, опитай се да не изглеждаш ядосана, прикрий достойнството си. Не им доставяй удоволствието да те превърнат в по-малко от това, което си - каза й Селин. - Заедно ще оцелеем. Погледни през жицата към дърветата, виж, там все още птиците летят. Един ден ще бъдем свободни като тях.

Кали се вкопчи в разума си, докато тялото й привикваше към студа и тънките дрехи, към писъците и трагедията. Миризмата от тоалетните я зашеметяваше. Беше само въпрос на време, преди да се разболее. Бореше се с нощните грабители, които се опитваха да откраднат купата й и скритите корички хляб. Криеше се в сенките, когато надзирателката садистка тръгнеше на лов. Четирите жени се притискаха една в друга на горното легло, за да се топлят взаимно и да се защитават.

Снеговете през декември 1944 година засипаха лагера и поприкриха ужасите и грозотата му. Затворничките замръзваха и припадаха от студ в ледената барака, в която бяха принудени да стоят часове наред, но човек не трябваше да се движи или да се разколебава. За щастие, изпратиха Кали заедно с френската работна група в място отвъд оградата, където храната и местата за живеене бяха малко по-добри. Накараха ги да изкопават зеленчуци от замръзналата земя. После ги пратиха в друг, по-далечен лагер, за да дялат камъни и да местят павета за направата на нови пътища. Пръстите на ръцете и краката й изтръпваха от студа. Гащеризонът, който й бяха дали, изобщо не топлеше, но поне все още беше с ботуши на краката и всяка вечер ги завързваше здраво за себе си.

- Трябва да избягаме. - Мадлен винаги беше пълна с планове, оглеждаше входовете и търсеше начини за подкупване на другите работници.

- Но не и в това време - казваше Селин, която кашляше все по-силно, когато излизаха навън. Вече не можеше да върви и да работи с тяхното темпо. Те се опитваха да я прикрият, стараеха се пазачите да не я забележат. Бяха нужни дванадесет души, за да дърпат тежкия валяк по твърдата настилка, и те дърпаха, потта се лееше по лицата им и ръцете им бяха изтръпнали, но не трябваше да спират. Една жена припадна и се просна на замръзналия камънак, не успя да се изправи. Пазачът застана над нея и я заудря с палката, а тя се сви, за да се прикрие.

- Захващайте се за работа! - нареди той на останалите, после повлече жената настрани и я застреля.

- Не прави нищо - промърмори Селин, видяла изражението на лицето на Кали. - И неговото време ще дойде.

- Как може да си сигурна? - прошепна Каролайн.

- Знам го със сърцето си, само въпрос на време е и ще бъдем спасени. Не мисли за това, иначе ще те съсипе.

Върнаха се в лагера, бяха гневни и гладни, телата ги боляха. Трупът на жената лежеше там, където бе паднал, замръзнал на земята. Кали вече бе видяла толкова много смърт, че едва поглеждаше към жертвите, но сърцето й беше смаяно от тази жестокост. В това ужасно място нямаше никаква милост, никаква жал. Всяка една от тях бе просто впрегатен кон и имаше един-единствен избор - да работи или да умре.

Имаше много подобни случаи, но яростта изгаряше Кали чак до мозъка на костите. „Аз ще оцелея и ще разкажа на всички какво става тук“, обеща си тя. Другите не казваха нищо. Единственото, което имаше значение, бе да се заредят, да намерят храна и да оцелеят до сутрешната проверка.

- Има само един сигурен начин да се излезе оттук - въздъхна Мари, най-младата от приятелките на Кали - и това е през огнената пещ на крематориума. Те мислят, че ние нямаме души, че сме ходещи мъртъвци, но ние ще се измъкнем оттук по друг начин.

- Нека да не мислим за тези неща - каза Селин. - Знам една игра, на която можем да поиграем. Да легнем и всяка да каже какво е любимото й меню. Да се престорим, че сме в бирария и можем да си поръчаме каквото си искаме.

- От това само ще огладнея повече - простена Мадлен. - Но бих искала pot au feu^62, с гъст тъмен сос, зелена салата с винегрет, малко сирене Vignotte и специалния десерт на маман, tarte aux pommes^63.

- Как би аранжирала масата, с какъв цвят покривка и с какви цветя във вазата? - насърчи я Селин да продължи историята си.

Всички описаха менюто си и Кали откри, че може да си представи ястията и да усети мириса на чесъна и билките. Тя избра овчарския пай на Мима с маслена коричка, последван от ягоди и най-добрия сладолед на „Капалди“ Устата й се навлажни само от картината в ума й. За няколко минути те се бяха измъкнали от този ад и се бяха пренесли на друго място. Благодари на бога, че е открила толкова добри приятелки. Те бяха спасили разсъдъка и живота й за още няколко дни напред.

Друг път решиха, че всички ще имат рожден ден и трябва да се подготвят и взаимно да си направят изненадващи подаръци - лесно бе да се каже, но трудно да се направи. На входа на лагера имаше редичка пролетни цветя, поникнали сред тревата. Бяха достатъчно, за да може Кали да ги сплете и да направи цветна огърлица за Селин. Приятелката й слабееше от ден на ден, вече едва дишаше, а в края на дванадесетчасовата смяна се изправяше с мъка. Трябваше да я придържат на път за бараката, но носеше огърлицата с огромно удоволствие.

Седмица по-късно дойде медицинската инспекция, от която всички се страхуваха. Подредиха ги пред охраната и надзирателите им казаха да повдигнат полите си високо над кръста, така че хълбоците им да се покажат. Накараха ги да тичат пред охраната на СС и лагерния лекар, който оглеждаше за подути крака и колене. Кали беше толкова заета да доказва, че е здрава, че отначало не забеляза колко трудно й е на Селин.

- Тичай! - извика й пазачът.

Селин се постара, но не можеше да поддържа темпото. Беше твърде слаба и коленете й бяха подути. Падна на земята и се закашля от изтощение.

- В бараката за възстановяване - каза докторът.

Охранителите хвърлиха Селин върху чакащата количка, а след това заедно с куп изтощени жени я подкараха към „младежкия лагер“. Другите стояха зашеметени при внезапното й заминаване. Не бяха успели дори да се сбогуват. После ги пуснаха да се приберат по леглата си. Никой не проговори. Какво ли можеха да си кажат? Всички знаеха, че никога вече няма да видят своята приятелка. Поредното жестоко унижение, което се налагаше да понесат.

- Трябва да продължим. Селин би искала да оцелеем - прошепна Мари. Тази нощ се молиха и плакаха.

Кали не чувстваше нищо, не можеше дори да се моли. Беше обхваната от апатия, не можеше да изпита ярост, за да я превърне в решителност. За пръв път от месеци й се искаше да се свие на кълбо и да умре. Не можеше да понесе мисълта за това какво се случва в момента с нейната приятелка, оставена сама, гърчеща се от болка. Нямаше свещеник, който да я утеши в последния й миг. Сърцето й плачеше: „Защо?“ Докато приятелките й се молеха, тя се сви на леглото, изгубила всякаква надежда.

- Не трябва да се предаваш или ще умреш - опита се да я насърчи Мари. - Селин скоро ще се освободи от болката, но тя никога няма да види отново децата си. Кой те очаква да се прибереш у дома? Трябва да се вкопчиш в надеждата си, Лоте! Бори се с тях по всякакъв начин, не губи волята си за живот.

Това бяха най-тъмните часове, когато Кали усети, че душата й се изплъзва от нея. Вече не се разпознаваше като Каролайн, не можеше да види Дезмънд в мислите си. Тя беше Лоте Бланкен. Кокалесто гладно тяло, покрито с рани. Същество, което е видяло твърде много ужаси. Мади забеляза, че тя потъва в самосъжаление.

- Не забравяй, все някой ден ще успеем, съхрани гнева си - разтърси тя Кали, като се опита да я върне към живота със своите планове за бягство. - Ще се държим заедно и ще живеем. Ако останеш сама, си мъртва. Не трябва да се връщаме в „Равенсбрюк“. Това място е по-добро от онзи лагер на смъртта. Отпусни се и ще те върнат там за наказание. Не давай на садистите шанс да те пребият до смърт.

Няколко дни по-късно ги изпратиха в следващия лагер, разположен в Маркклеберг, за да работят по пътищата в зверското пролетно време, облечени само с гащеризони и шалове, които Мади уши за тях от одеялото на Селин. Влачеха страховития валяк и това изцеждаше всяка частица от силите им. Всички бяха започнали да отслабват, но до тях достигаха новини, че Съюзниците най-накрая са си проправили път на изток през Германия, и това стимулираше замръзналите им крайници.

И тогава, месец по-късно, една нощ ги изкараха без предупреждение на двора и им казаха да съберат вещите си - трябваше да тръгнат на запад. Беше късно и снегът все още покриваше плътно земята. Облякоха гащеризоните си, наметнаха се с шаловете, за да добавят малко топлина, и се надяваха, че изпокъсаните им ботуши, закърпени и подлепени с каквото бяха намерили, ще предпазят краката им. Мади бе ушила за тях и допълнителни чорапи от парчета дрехи, които вече не ставаха за нищо друго. Работила бе тайно, когато намери време. Донесоха и скритите вещи на Селин, едно жалко малко вързопче, но Мари го притисна до гърдите си така, сякаш държеше самата Селин в прегръдката си.

Вървяха цяла нощ, километър подир километър, вкочанени в безмълвна колона. Пазачите минаваха с факли край тях на определени интервали, но не ги брояха.

- Това е нашият шанс - прошепна Мади, видяла път, който се извиваше през тъмна гора от високи дървета. - Измъкнете се от колоната една по една и се скрийте.

Докато Кали наблюдаваше как Мади се стрелва зад едно дърво, нямаше време да мисли. Никой не я забеляза и никой от затворниците не смееше да погледне към нея. После Мари се наведе, за да оправи ботуша си, и също изчезна. Кали разбра, че моментът е сега или никога, и се гмурна в тъмнината. От страха сякаш й поникнаха криле. Не отекнаха изстрели, не се чу кучешки вой, само тишината на снега и пукането на клонките по земята. Изчака, не смееше да диша, докато колоната се отдалечаваше. Колко ли други се бяха възползвали от тази възможност за бягство?

Гората излъчваше странна тайнственост, светлина липсваше, а от пронизващия студ дъхът й замръзваше. Заобиколена от мрака, беззащитна и уплашена, че вече е сама в непознатата снежна пустиня, Кали се промъкна навътре сред дърветата. Ако останеше на място, можеше никога да не помръдне, да замръзне до смърт, след като е видяла толкова много клети жертви в лагера. „Продължавай да се движиш, продължавай да живееш“, призова тя цялата си воля.

Сега, най-накрая, имаше надежда. Когато зората се появи, тя продължи да върви все по-навътре в гората с надеждата, че ще намери приятелките си. Без храна и подслон, те също нямаха представа къде отиват. Трябваше да ги намери, и то скоро.

- Насам, насам... - прошепна добре познат глас. Те се криеха зад стволовете на дърветата и я чакаха.

Кали ги прегърна, обезумяла от облекчение.

- Успяхме! Свободни сме! - разтанцува се Мари в снега. - Но какво ще правим сега, Мади? Сега беше ред на Кали да ги поведе.

- Ще намерим храна и подслон и ще си напалим огън.

Мади я погледна с изненада.

- И точно как да го направим, без да ни хванат?

- Ще ви покажа - чу се да казва. Още помнеше някогашните тренировки за оцеляване и те щяха да им бъдат полезни. Белезите й го доказваха. - Нужни са ни сухи пръчки и прахан, както и да уловим нещо за храна.

Изведнъж се усети будна, жива. Бяха в ужасна опасност без документи и пари, но засега поне знаеше как да ги опази, точно както те я бяха спасили в лагера. Сега тя щеше да им се отплати за доверието, като напали огън, улови нещо, за да го изпекат, и намери вода. Едва тогава можеха да правят други планове.

61 Аз съм Лоте, а вие? (фр.) - б. пр.

62 Телешко варено, ястие с месо и зеленчуци (фр.). - б. пр.

63 Ябълков сладкиш (фр.). - б. пр.

27

Фийби чакаше всеки ден новини за Каролайн и пишеше писма до министерството с молба за информация. Нищо не ставаше, затова тя се свърза с местния депутат. Той беше зает с подготовката за предстоящите избори, но обеща да се погрижи по въпроса. Сънят все по-често й бягаше и тя имаше ужасно главоболие. Дезмънд беше палав, искаше да си играе с местните момчета от селото, които един ден му бяха приятели, а в следващия - врагове. Успехът му в училище се разваляше и Джеси предупреди Фийби, че той се събира с лоша компания. Понякога бавачката вземаше Дезмънд със себе си в семейната ферма само за да го откъсне за малко от Фийби.

Боб Кейн бе изпратен в Далечния изток и Джеси се тревожеше за него. Войната може да бе свършила тук, но дажбите бяха станали още по-ограничени. Тя нямаше търпение да се съберат отново заедно и да започнат новия си живот на топло място, обляно от светлина.

Беше време и за Фийби да си намери нова квартира на юг и да поднови кариерата си - поне това, което бе останало от нея. Тя реши да започне да търси подготвително училище някъде близо до Лондон, за да може да взема Дезмънд за празниците. Мисълта за образованието и бъдещето на детето я бе обсебила и силно я притесняваше. „Твърде съм стара, за да бъда майка“, въздъхна тя. Какво друго можеше да направи, докато Каролайн се прибере? Не беше честно, че се налагаше да взема такива важни решения без нея.

Един следобед през юли военен автомобил навлезе в алеята пред къщата и жена в униформа на Женските помощни военновъздушни войски излезе от него. Представи се като мисис Камерън, връзка между различните официални служби, включително и корпуса на Каролайн. Фийби бе уморена и изтощена, надяваше се, че ще научи нещо за дъщеря си, но и че жената няма да се застои дълго. Дезмънд отново се бе държал лошо в училище и Джеси го бе отвела със себе си, за да не я ядосва.

Фийби покани жената в гостната и Мима сервира на поднос следобеден чай с пресни содени кифлички и сладко от ревен. Никой не можеше да каже, че Далраднор е снижил стандартите си.

- Каква хубава къща - каза мисис Камерън, загледана в маслените пейзажи по стените и в разкриващата се от прозорците гледка към езерото. - Мис Фей, сигурна съм, че нямате търпение да научите нещо за местонахождението на мисис Лойд-Джоунс. Съжалявам, че трябваше да чакате толкова дълго, но все още провеждаме издирване. След края на войната континентът е пълен с войници, бежанци и затворници, които се опитват да се приберат у дома.

- Къде е дъщеря ми? - Фийби вече не желаеше да прикрива тяхната връзка, искаше да бъде ясна причината за загрижеността й.

- Има проблем. Не сме сигурни какво се е случило с нея.

- Какво искате да кажете? Тя е била в службите. Трябва да има записи. Да, предположих, че е била пратена в чужбина. - Фийби погледна дамата, която се усмихна и отпи от чая си.

- Опасявам се, че не е толкова просто. Каролайн имаше специална работа.

- Каква работа? - прекъсна я Фийби.

- Нямам правото да ви кажа, но беше работа от национално значение... - Погледна я внимателно, за да види дали Фийби е разбрала неизказаната информация.

- Къде?

Това, което й намекваха, не беше никак хубаво.

- В Белгия... по време на окупацията.

Фийби поклати глава.

- Знаех, че крие нещо от мен... досетих се. Тя имаше белгийска бавачка и приятел там. Дали е с него?

- Всички адреси, които имате, може да са ни полезни като информация на този етап. Тя изчезна от полезрението ни... Не се тревожете. Само въпрос на време е, преди да се появи жива и здрава.

- Дали е била арестувана?

- Така предполагаме. Проверяваме сведенията и в хода на разследването...

- В хода...! Колко време ще отнеме? Войната свърши преди месеци... - Фийби усети, че гневът й се надига. Това беше нелепо.

- Зависи от много други фактори. - Мисис Камерън се облегна назад. - Трябва да разберете...

- Жива ли е? - попита Фийби, а сърцето й заби бързо.

- За съжаление, не мога да ви дам точен отговор. Не знаем. Съжалявам. Веднага щом научим нещо... Знаем, че е била в затвора в „Сен Жил“ в Брюксел. Видели са я там през 1944 година.

- Но това е преди година... Къде може да е сега? Значи всички тези картички, които получихме... Вие ли... - Фийби искаше да разтърси силно жената, която седеше срещу нея и се възхищаваше на тапетите.

- Това е нормална процедура за целия ни екип.

Тя отговаряше уклончиво и много предпазливо, не издаваше нищо, но Фийби не искаше повече общи приказки.

- Значи през цялото това време сте подхранвали напразните ми надежди? Да не ми казвате, че трябва да се подготвим за най-лошото?

- Не е задължително, но само времето ще ни даде пълна информация. Съжалявам, че ви натоварвам с тази несигурност. Но трябва да бъдем честни на този ранен етап.

- Но със сигурност можете да ми кажете какво, по дяволите, е правила в Белгия?

Мисис Камерън прехапа устни и не отговори.

- По дяволите, тя има малък син! Какво ще му кажа? - извика гневно Фийби.

- Нищо в момента, но винаги има надежда в тези случаи...

- Значи има и други жени като Каролайн? Колко от тях са се върнали?

- Някои са се завърнали невредими от концентрационните лагери в Германия - отвърна с усмивка мисис Камерън.

- А останалите?

- Нямам правомощия да кажа. Не разполагам с достъп до информацията на другите ведомства.

- Разбирам - отсече Фийби. - Единственото ми дете изчезва в мъглата на важни задължения и аз ще бъда последната, която ще научи какво е правила и защо?

- Съжалявам, че сме толкова потайни, мис Фей, но има правила за това какво количество информация можем да споделяме. Казах ви това, което знаем. Ще ви държим в течение, обещавам ви. Каролайн би го искала.

- Говорите така, сякаш е мъртва.

- Не исках да... Извинете ме. Пътуването дотук бе дълго. Исках да ви обясня лично. Винаги има надежда - каза мисис Камерън и се изправи. - Иска ми се да имах по-категорични новини.

- Липсата на новини е добра новина в това домакинство - въздъхна Фийби, почувствала внезапно ужасна слабост, докато се надигаше.

- Да се надяваме, че е така. Ще се обадя, щом имаме повече новини. Толкова се радвам, че се запознахме. Трябва да се гордеете с дъщеря си. Тя е смела, решителна млада дама.

След тази похвала жената си тръгна бързо и остави Фийби до вратата, неспособна да помръдне от шока след думите й. Трепереше от страх.

Тя се олюля и се отпусна на креслото в гостната, очите й се затвориха от отчаяние. „О, Каролайн, къде си? Какво те накара да направиш нещо толкова безразсъдно?“ Облегна се назад, главата й пулсираше, сякаш някой удряше с чукове по мозъка й.

Когато Мима дойде да почисти масата, намери Фийби седнала и загледана през прозореца. Лицето й бе изкривено, езикът - увиснал, тялото й бе отпуснато, не можеше да повдигне ръце.

- Мадам! - извика Мима. - Джеси, слез бързо... аз ще се обадя на доктора. Не мърдайте.

Приклещена в стола, Фийби не можеше да говори, да се усмихва или да се движи, вцепенена от тази внезапна слабост, която я бе завладяла. Какво, за бога, се случва, помисли си тя, докато стаята избледняваше пред погледа й.

28

Кали се опита да направи искра и да разпали суха прахан от пръстта в гората. Те се привеждаха над малкото огънче и затопляха камъни, за да сгреят измръзналите си пръсти, но непрекъснато се опасяваха димът да не ги издаде. Намериха няколко борови шишарки със семена и ги опекоха, разтопяваха снега в канчетата си, за да имат топла вода, дъвчеха последните късчета от коричките си черен хляб, като преглъщаха бавно, защото не знаеха кога ще ядат отново.

- Не можем да останем тук - каза Мади. - Ако се отправим на запад, можем да се натъкнем на Съюзниците. Трябва просто да продължим да вървим.

- Но не знаем къде са. Може би трябва да се върнем в града и да научим повече - предложи Мари.

- Луда ли си? Веднага ще ни разпознаят в тези дрехи - отвърна Мади.

- Не и ако пътуваме през нощта. Имам идея - добави Кали. - Ако можем да се отървем от лагерните униформи на райета, имаме тъмни гащеризони, а и ако намерим някои неща, за да се покрием отгоре...

- Но как? - Мади не беше убедена. - Нямаме документи, ще ни хванат и ще ни върнат обратно. Предпочитам да умра, отколкото да се върна там.

- Това няма да стане, обещавам ти - опита се да успокои приятелката си Кали. - Повярвай ми.

Прекараха втората нощ в бомбардирана къща в покрайнините на Маркклеберг. Кали разузна какво има наоколо и в далечината видя нещо, което приличаше на селска къща. Не посмяха да рискуват и да потърсят помощ там, но тя забеляза реколта в полето. Сутринта беше прохладна и свежа и се виждаше въже с прострени дрехи, поклащани от вятъра. Как копнееше за допира на чисто бельо до кожата си.

- Останете тук - нареди Кали.

- Къде отиваш?

- Ето там - усмихна се тя и посочи фермата.

- Ти полудя ли? - сграбчи я за ръката Мари.

- Трябва да се отървем от тези униформи. Това е важно. Ще взема каквото мога.

- А ако има кучета и те нападнат? - проплака Мади.

- Има си начини...

Механизмите от старото й обучение се задействаха. Тя пропълзя по земята покрай живия плет по посока на вятъра, за да не предизвика кучетата, ако въобще имаше такива, и цялата се покри с кал. Взе мъжка риза и чаршаф от простора, после жилетка с ръкави, някакви чорапи. Имаше и съблазнителна блуза, но видя как едно куче внезапно се събуди и се надигна, за да провери какво става, и Кали се промъкна обратно, притиснала плячката си под тялото.

Момичетата се втурнаха да я издърпат, възхитени от акцията. Отнесоха дрехите дълбоко в гората. С тях успяха да покрият достатъчно добре лагерните си униформи. Беше твърде студено, за да махат всичките си стари дрехи и да се лишат от топлината, която им осигуряваха. Разкъсаха на тънки ивици чаршафа и ги използваха като забрадки, за да покрият главите си - обръснатата им коса бе поизраснала и стърчеше във всички посоки, а с останалите се увиха като с шалове, за да прикрият униформите.

Усилието бе струвало на Кали много енергия и сили и тя откри, че отпада по-бързо от останалите. Знаеха, че трябва да продължат да вървят, гладни и с пришки и рани по краката, и да избягват дневната светлина, но напредваха бавно и пиеха каквото намерят, дори мръсна дъждовна вода. След третия ден, в който не бяха хапвали нищо, всички ги боляха стомасите, а Кали започна да повръща. Бе погълнала прекалено много замърсени течности и от треската започваше да трепери и да се гърчи. Не искаше да ги задържа, но установи, че й е трудно да ходи. Когато стигнаха до покрайнините на Лайпциг, Кали разбра, че не може да продължи по-нататък.

- Оставете ме тук - помоли тя, но другите не й обърнаха внимание.

Движеха се напред, когато видяха в далечината хайка от СС войници, вървяща към тях. Сърцето на Кали заби учестено. Те нямаха документи за самоличност или пропуски за придвижване, а вече бе почти тъмно.

- Не казвайте нищо, никой да не говори. Оставете всичко на мен и се дръжте така, сякаш ви е много зле - прошепна Мади, когато те се вкопчиха една в друга.

- Документите - извика един от войниците, гледайки ги с подозрение.

Мади се изпъна и заговори на почти съвършен немски:

- Нямаме документи, те са в лагера. - Посочи някъде назад в далечината. - Ние сме френски работнички. Вижте, целите сме в борови иглички. Тази жена е много болна и ни отделиха от другите. Имаме разрешение да я отведем за лечение. Виждате, че има треска. Не стойте прекалено близо... Може да е туберкулоза.

Войникът отстъпи назад при думите й и огледа Кали с интерес, докато потта се стичаше по челото й. Изглеждаше логично, че бяха нужни две момичета, за да я мъкнат.

- Продължавайте - нареди той и те се отдалечиха в здрача, олюлявайки се от облекчение. Мади ги бе спасила отново.

- Трябва да си твърд, да ги гледаш в очите и да ги лъжеш през зъби на добър немски. Това е едно от предимствата да си живял край границата в Елзас - каза тя с гордост в очите.

Докато наближаваха града, все по-често срещаха хора и цели семейства, влачещи ръчни колички, затрупани с матраци, деца и пилета. Те отиваха на запад, бягаха от града, който вече бе победен от бомбите и глада.

- Руснаците идват! - предупредиха ги те. - Връщайте се!

- Трябва да си намерим подслон - настоя Мари и огледа все по-пустите улици на града. -Не можем да продължаваме. - Забеляза камбанария. - Нека да потърсим убежище там. Няма да ни изгонят от Божия дом. Това е единствената ни надежда. На Кали й бе ужасно трудно дори да изкачи стъпалата. Мари отвори голямата дървена врата, но вътре бе хладно и мрачно, единствената светлина идваше от малкото мъждукащи свещи. Кали се свлече на пода, напълно изтощена, и погледна към изрисувания таван, който се завъртя над главата й. Църквата бе католическа и всичките й златни статуи я гледаха със съчувствие.

От сенките иззад изповедалнята излезе свещеник.

- Мога ли да ви помогна?

Мари коленичи пред него.

- Помогнете ни, моля... Оставяме се на вашата милост, отче. Нашата приятелка е много болна. Ние сме френски работнички. Нуждаем се от помощта ви. Не сме яли от три дни. Вървяхме много дълго, не можем да продължим - призна тя.

- Бегълки ли сте? - попита той и ги огледа една по една.

- От трудовия лагер в Маркклеберг. Накараха ни да тръгнем за друго място. Ако ни върнат там, ще ни обесят. Моля, помогнете ни - добави Мади на немски. - Няма къде другаде да отидем. Лоте е много болна заради мръсната вода...

Свещеникът заключи вратата на църквата и им направи знак:

- Елате с мен. Ще можете ли да се качите по стълбището?

Поведе ги нагоре по витото стълбище към камбанарията, до площадката около камбаните. Кали трябваше да изпълзи на ръце и колене.

- Изчакайте тук. Ще ви донеса храна.

Когато слезе долу, Мади и Мари се запитаха дали няма да ги предаде на местната полиция. Дали наистина бяха в безопасност? Само времето щеше да покаже. Кали вече не се тревожеше за нищо. Ангелите на тавана се въртяха около нея, докато се унасяше и отново идваше за малко в съзнание. Лежеше в ступор, сред пот и болка, без да се интересува дали ще оживее, или ще умре.

* * *

Кали се събуди от камбанен звън. Огледа се - беше в стая с плочки, отначало не виждаше ясно, но някаква странна фигура се движеше наоколо. Имаше леген и кана. Тя лежеше в легло с чисти чаршафи, а през сводестия прозорец се виждаше разлистено дърво и топли слънчеви лъчи сгряваха лицето й. Опита се да седне, но се отпусна назад, слаба и побледняла. Тогава видя розово лице с касинка на главата да се взира в нея.

- Вие сте отново с нас - каза жената на развален френски. - Нашата мистериозна дама се завърна.

- Merci, madame, mais oui - отвърна инстинктивно Кали. - Къде съм, в Брюксел ли?

Дали не бе сънувала целия този кошмар?

- В болницата на манастира „Света Елизабет“... Не се притеснявайте, войната свърши. Вие не сте ни вече враг, нито ние на вас. Отец Бернхард ви доведе при нас. Открил ви припаднала в църквата.

- Това болницата на затвора ли е?

Кали си спомняше една мила надзирателка в някакъв затвор, но останалата част й бе като в мъгла. Кой бе отец Бернхард?

- Просто си починете, бяхте много болна. Не се опитвайте още да се движите. Достатъчно е, че сте будна след тези ужасни преживявания. Вашето тяло се бе предало, но сега е отново готово да живее.

- Къде съм?

Кали не можеше да осмисли цялата тази промяна. В главата й цареше пълен хаос. Сънуваше, че е била в гората и е бягала от войници, имаше кучета и пушки, и хора, висящи от дърветата, и скелети на земята в снега. Съзнанието й бе загубило силата си като локомотив, останал без пара - колелата вече не се завъртаха. Защо не можеше да си спомни нищо? Какво правеше в този манастир? Отпусна се назад, изтощена от усилието да се опитва да мисли. Коя беше тя? Започна да се паникьосва, осъзнала, че дори не може да се сети за името си.

По-късно същия ден един лекар в бяла престилка и с очила дойде да я прегледа. Той потупа гърдите й, опипа мускулите, погледна в устата, но така и не я погледна в очите.

- Коя съм аз? - попита тя като безпомощно дете.

- На картона ви пише, че сте френска работничка, докарана от свещеник, и че се нуждаете от грижи - отвърна той, все още без да я поглежда. Неговият френски беше бавен и несигурен. - Боледувахте от коремен тиф, усложнен от недохранване и инфектирани рани.

- Моля ви, помогнете ми да си спомня - помоли тя.

Мъжът не вдигна глава, докато записваше нещо в картона й.

- Бъдете търпелива, млада госпожице. Нужно е време, за да се възстанови човек от сериозно заболяване. Ще си спомните, когато сте готова за това. Обикновено има добри причини, поради които хората избират да забравят. Сестрите казват, че докато сте били в треска, сте бълнували и сте пели някаква детска песничка на холандски. Това може да ви помогне да си спомните. - Лекарят я изгледа странно. - Изгориха дрехите ви. Това е редовна мярка при хора, които идват от трудовите лагери. Може да ви помогне също и фактът, че сте имали дете. Тялото ви ми го каза. От тези парченца от пъзела може да сглобите нещо. Или пък не.

Лекарят я остави и побърза да отиде в друга стая. Думите му нямаха смисъл, а Кали не желаеше да разбира какво означават. Беше й достатъчно, че е на сухо, топло и чисто място. Ако това бе раят, тя беше напълно доволна.

* * *

Фийби намираше упражненията за ужасно досадни. Беше безнадеждно да се опитва да повдигне безполезната си ръка. Тя беше извита като кука, отпусната на гърдите й. Фийби нямаше нито търпение, нито сили и никаква подвижност в едната страна на тялото си, речта й - когато се завърна, беше неразбираем поток от звуци. Не можеше да проведе приличен разговор. В болницата в Глазгоу бяха свършили добра работа и сега тя се лекуваше в клиника с изглед към река Клайд, но напредъкът й беше прекалено бавен. Бяха й казали, че вероятно е претърпяла поредица от малки инсулти, но пораженията бяха причинени от големия инсулт през лятото. Обясниха й, че ще има по-голям напредък, ако се упражнява повече, ако се изправи на крака и се научи да приема увреждането си. Щеше да се придвижва с бастун и с инвалидна количка, когато е уморена. От нея самата зависеше колко сила ще придобие. Говорният терапевт й обеща добри резултати, ако продължи да посещава занятията, и като актриса и певица тя знаеше как да упражнява дишането си и да възпроизвежда звуци, но през голяма част от времето беше в апатия и й бе все едно какво ще стане с нея. Лекарят й каза, че депресията е нормален етап от процеса на възстановяване.

- Преживели сте голям удар върху организма си и независима жена като вас отначало ще го приеме трудно.

Той не разбираше какво е усещането да бъдеш неподвижен, неспособен да говориш и да ходиш стабилно. Едва ли се бе разболявал сериозно. Най-лошото бе, че изглежда й беше трудно да се съсредоточи върху нещо друго освен радиопредаванията, но след това Фийби откри, че заспива в странни моменти и пропуска същността на разговора или на предаването, което вървеше.

Слава богу, Мима и Джеси удържаха фронта в Далраднор, но за колко време? Какво, за бога, щеше да прави с Дезмънд? И все още нямаше новини от Каролайн. „О, Каролайн, къде си? Жива ли си?“ Сигурно бе мъртва, но изчакваха да й го кажат, докато укрепне достатъчно, за да понесе лошата новина. Нямаше друго обяснение за изчезването й.

Изглежда, внукът й бе единствената й отговорност. Как щеше да се справи с буйно шестгодишно момче? Той се нуждаеше от някой по-млад в живота си, някой като Джеси, но тя смяташе да си тръгне веднага щом получи разрешителното си и билета за кораба. Нямаше какво да прави, трябваше да го прати в добър пансион, по-близо до дома, отколкото бе планирала. Но кой щеше да се занимава с него през дългите ваканции?

Фийби лежеше и се опитваше да уреди бъдещето му Така имаше нещо друго, за което да мисли, освен за собствените си болки и страдания. Може би бе време да намери баща му и да го накара да поеме бащинските си задължения, или поне да открие семейството му в Уелс. Те биха могли да поемат грижата за Дезмънд, докато тя се възстанови. Но Каролайн никога не бе имала нищо общо с тях, а и с криминалното минало на баща му вероятно бе по-добре да не разбутва гнездото на осите.

Притесненията не й помагаха да се изправи на крака. Ако само можеше да изпрати Дезмънд някъде за няколко месеца - за година най-много, мислеше тя, това можеше да й даде шанс да се възстанови достатъчно, за да поднови кариерата си. Този удар бе провалил всичките й планове за бъдещето. Нищо досега не бе минало гладко в живота й, така че защо се изненадваше от поредния удар на съдбата? Каквото бе писано да стане, щеше да стане. Фийби знаеше, че трябва да има светлина в тунела, но в този момент това, което я очакваше в бъдещето, бе покрито от мъгла и мрак.

* * *

Докато набираше сили, Кали намери спокойствие и уют в рутината на манастира, тихо убежище за обърканите й мисли. Мирисът на тамян в параклиса успокояваше тревожния й ум; обичаше да стои там, за да слуша музиката и гласовете и да укротява трескавия си ум. Тук получи първия си проблясък и започна да си припомня случилото се, докато се взираше в украсения таван и ангелите, които я гледаха отгоре. Спомни си как пълзеше с мъка нагоре по стъпалата към камбанарията, като че ли отиваше да се покае.

Когато старият свещеник, когото наричаха отец Бернхард, дойде да провери как се възстановява, й каза всичко, което знаеше за нея от двете момичета, спасили живота й.

- Ти си белгийска затворничка от лагерите. Нека Бог в своята милост да прости на всички, които са извършвали подобна жестокост спрямо безпомощни жени и деца. След като войната свърши, накараха селяните да минат през лагера, за да видят ужасите, които сега светът знае, че сме в състояние да извършим, когато един луд човек... - Свещеникът млъкна, за да избърше сълзите от очите си. - Но това е наш срам, не твой. Момичетата те наричаха Лоте и казаха, че си била арестувана в Брюксел.

- Благодаря ви, че сте ни спасили. Моите приятелки все още ли са тук? - попита Кали, която бе започнала да си припомня образите им - Мадлен и Мари, имената им също изведнъж изникнаха в главата й и тя се усмихна.

Отец Бернхард поклати глава.

- Когато американските войски превзеха града, те ги изпратиха обратно по домовете им заедно с много други затворници и работници. Тези момичета са те спасили, както и още една жена, която наричаха Селин.

Селин - името прониза като слънчев лъч мрака и прогони мъглата от съзнанието й. Изведнъж Кали видя клетата жена, изпълняваща онзи последен танц на смъртта пред пазачите. Видя кучетата и ги чу да ръмжат, усети мириса на страх и срам. Всички спомени нахлуха обратно в главата й и тя закри очите си с длани, за да отблъсне тези образи.

- Не можахме да спасим Селин - прошепна Кали. Тя му разказа всичко, което можеше да си спомни, и той заплака с нея в тишината.

- Вече си спомняш.

- Да, спомням си, но ми се иска да не бе ставало. Как може да се живее с такъв ужас в сърцето? - проплака тя.

- Бог ще ти даде силата да намериш пътя си. Изглежда, че пътуването ти едва сега започва и ти си по-силна от всякога. Казват, че чрез нещастията Бог укрепва силата ни, но къде е бил той в тези ужасни места? - Старецът стана от стола си с тежка въздишка. - Боя се, че ние ще трябва да понесем този срам през останалата част от историята. Желая ти всичко добро, странничке, Лоте, която и да си... Нека Бог да бъде с теб, дете.

През следващите седмици Кали си припомняше все повече и повече болезнените преживявания, но когато се опитваше да се сети защо всъщност е била в лагера, сякаш голяма желязна врата се затръшваше пред лицето й. Тя надвисваше и се извисяваше над нея като гигантско лице, заключена с катинар. Кали продължаваше да търси ключа, но не намираше нищо. В сънищата й се появяваха странни картини, до които не успяваше да достигне: къща с наклонен покрив, вода, блестяща на брега на езеро, стар кон в някакво поле. Различни лица се стрелкаха пред погледа й и изчезваха, преди да успее да ги разпознае. Събуждаше се и се опитваше да се вкопчи в изчезващите сънища, да последва тези призоваващи я мимолетни образи, но те само й причиняваха главоболие заради копнежа, който я раздираше отвътре.

Поне сега можеше да бъде полезна, помагаше на други пациенти, подкрепяше ги, разхождаше ги, за да облекчи по-старите монахини. Обичаше да кърпи разни неща от спалното бельо, да подгъви чаршафи, дори научи сложните шевове, които монахините нижеха толкова добре. Седеше очарована до плетачките на дантели, докато те творяха своите плетива и приготвяха малките красиви шевици, които продаваха.

Кали скоро усети, че времето й с монахините е към своя край. Те не биха могли да я подкрепят завинаги. Тя не беше католичка, не притежаваше инстинкта за тяхната вяра, не познаваше ритуалите им, нито литургията, въпреки че откриваше някаква утеха, докато седеше на задните скамейки, отпусната под звуците на службата, която успокояваше наранената й душа.

Сънищата й ставаха все по-настоятелни, все по-живи и онази затворническа врата се превърна в дървена порта, а след това в каменна стена, по която тя можеше да се покатери, а от нея се разкриваше пейзаж с хълмове и езера. Един ден на разсъмване, в края на ноември, някъде между събуждането и съня, тя видя едно дете, което вървеше към нея, тичаше заедно с кафяво куче по зелената трева. Момче с рошави тъмни къдрици. „Изпей я отново, мамо“, извика то и Кали се надигна в леглото си.

- Дезмънд? Това ти ли си? - попита тя на английски. - Дезмънд, върни се, Дезмънд! -извика Кали и една сестра дотича, за да види какъв е този шум.

- Лоте, какво става? Още един кошмар?

- Вижте! - Кали посочи голата стена. - Имам син... вижте, Дезмънд. Ей сега беше тук. Трябва да се прибера при него.

Тя се протегна, за да го задържи, но той беше изчезнал.

- Дезмънд! - извика тя. - Чакай ме.

Сестрата донесе чай от лайка, за да я успокои, а останалите монахини я наобиколиха и я чуха за пръв път да говори на родния си език. Кали се отпусна изтощена, но усмихната с облекчение. Заключената врата се бе отворила, беше открехната и тя бе свободна да извърви пътя си до дома.

- Трябва да напиша писмо. Имам нужда от пощенска картичка и марка. Трябва да им кажа, че се прибирам - помоли тя с усмивка. - Моля, помогнете ми да се върна в Англия.

Сестра Беренис бе твърде смаяна, за да не изпълни молбата й.

- Това е чудо - прошепна тя на другите монахини.

- Не е чудо, сестро - отвърна друга жена, докато гледаше Кали. - Просто майчин инстинкт. Тя трябва да намери сина си.

Откриха стара пощенска картичка на града със снимка на катедралата и Кали написа кратка бележка с колеблив почерк: „Мило момче, мама е в безопасност и скоро ще се прибере у дома при теб.“

Адресира я до Далраднор Лодж, Шотландия. Една от послушниците я отнесе до пощата.

В тази странна следвоенна зима на 1945 година, когато Европа бе все още в криза, а различни сили се бореха за контрола над страната, въоръжени недоволни бивши войници и бежанци бродеха навсякъде в търсене на пари, ценности и облигации, на всичко, което можеха да откраднат - храна и оръжия. При един от тези отчаяни грабежи пощенските чували от Лайпциг бяха нападнати и разграбени. Писмата се разпръснаха по четирите посоки на света. Картичката на Кали остана да гние край пътя, подгизнала и непрочетена.

29

- Сега това ще бъде нашата малка тайна, Дезмънд. - Джеси притисна пръст до устните си, докато го слагаше да седне на коляното й. - Трябва да ми обещаеш да не казваш на никого какво правим. Разбираш ли ме, пиленце?

- И тогава ще мога ли да дойда с теб? - сгуши се в нея момчето.

- Да, знам, че искаш, но не съм сигурна, че баба ти е съгласна да пътуваш толкова надалече. Пътят е много дълъг и никога няма да се върнем. Няма да мога да купя други билети.

Дезмънд кимна. Джеси бе със сериозното си изражение и той я слушаше много внимателно. Ако е добро момче и не се забърква в проблеми в училище, тя може да го вземе със себе си, за да види чичо Боб в Австралия през ваканцията, мислеше си момчето. Щяха да пътуват с големия кораб. Той щеше да живее с тях и да бъде тяхното малко момченце и повече никога нямаше да види баба Фий. Това беше много голяма тайна. Горката баба бе получила удар и лявата й ръка не се движеше и понякога Дезмънд не разбираше какво му казва. Тя не обичаше шумове в къщата и трябваше да спи много. Сигурно щеше да е доволна, че ще бъде тихо, когато той си отиде.

Джеси бе заета да опакова дрехите си и сватбените подаръци: порцелановия сервиз с рози, сребърния свещник и кожения албум със снимки на фермата и на сестрите й, както и сватбената й снимка в рамка. Всички тези неща бяха прибрани в един голям сандък за пътуването и тя имаше нов куфар за останалите дрехи. Преравяше и неговите ризи, панталони, пижами и чорапи.

- Там, където отиваме, ще бъде лято и е много горещо.

Имаше една книга, която постоянно четеше - „Наръчник за Австралия за английските булки“. В нея пишеше какво да очаква от новата страна, как да свикне с климата, кои насекоми са опасни и трябва да се внимава с тях. Чичо Боб вече не беше в униформа, след като падна от мотора си и се нарани. Беше в болница и майка му бе написала писмо на Джеси, че трябва да дойде и да му помогне да се върне към нормалния си живот. Тя вече имаше разрешително да се качи на първия кораб, който щеше да отплава.

Баба Фий не беше никак доволна, че Джеси тръгва точно преди Коледа, и предложи да запишат Дезмънд в подготвителното училище „Гроув парк“ след празниците. Двете се бяха скарали за това.

- Не можете да вкарате малко момче в такова място - заяви Джеси, докато той стоеше и подслушваше в края на стълбището.

- Какво друго мога да направя?

- Нека го взема със себе си - каза Джеси. - Ще му хареса животът на открито с цялото това слънце. Портокаловите дръвчета цъфтят през цялата година. Това е нова държава за млади хора.

- Не, това не е подходящо, докато майка му... докато не разберем... - Баба му винаги млъкваше, когато се спомене името на майка му.

- Мис Фей, и двете знаем, че тя няма да се върне. По-добре да приемем фактите и да измислим нещо.

Дезмънд не беше чувал никога преди Джеси да говори така на баба му.

- Не можем да сме сигурни. Ако бях сигурна, щеше да бъде различно. Не можеш просто да отведеш момчето на другия край на света. Той е мой внук. Има баща някъде.

- Който много му е помогнал, няма що. Ще се грижа за него като за свой син. Знам, че той иска да дойде с мен. Помислете си.

Дезмънд слезе по стъпалата, за да чуе какво ще каже баба му

- Искам да отида с Джеси - извика силно, за да се знае какво желае и той.

- Не ставай глупав, млади момко. Тя е само твоя бавачка, не ти е майка. Не си мой, за да те давам на някого просто така. Трябва да останеш при близките си - извика гневно в отговор баба му

Той мразеше училището. Мразеше Далраднор, откакто баба Фий се бе върнала от болницата. Миришеше на подлоги и училищна храна, не както преди. Не искаше да живее повече в къща със стара жена.

Наближаваше времето Джеси да замине за Саутхемптън и никой не говореше с никого. И тогава Джеси му каза голямата им тайна.

- Трябва да се представяш за мой племенник. Няма да използваме първото име от документите ти, а второто - Луи, а аз ще те наричам Лу Трябва да запомниш това, когато господинът те попита защо пътуваш с мен. Аз съм леля ти Джеси и ти не трябва да казваш на никого нищо друго, иначе ще те върнат обратно и аз ще си имам проблеми.

Дезмънд кимна и запази всичко в тайна. Ако само грубияните на училищната площадка знаеха колко хубаво ще си изкара на истинския кораб, който се казваше „Стърлинг касъл“... Но никой не биваше да знае.

Имаше прощална вечеря за Джеси. Мима направи пай с месо, сметанов сладкиш и сладолед. Всички приятелки на Джеси дойдоха да се сбогуват с нея и да й дадат подаръци. Баба й даде безценни купони за дрехи, за да си купи нещо ново за срещата с чичо Боб. Мима и мистър Бърел й подариха албум с пощенски картички от района. Дезмънд й направи картичка, на която написа Bon voyage - баба му продиктува как да го напише. Означаваше „хубаво, безопасно пътуване“, така му каза тя. За един миг му стана тъжно, че повече няма да я види, но той знаеше, че баба Фий се уморява, когато е постоянно край нея.

На следващия ден Джеси го събуди на разсъмване. Беше тъмно като в рог и тя му помогна тихо да се облече, после се спуснаха по стълбището с нейния куфар и минаха през задната врата. Отидоха до гарата, за да хванат влака, който разнасяше мляко до централната гара на Глазгоу, и пристигнаха навреме в Саутхемптън, за да минат през митницата и да се качат на кораба.

- Баба как ще разбере къде съм? - попита той, защото осъзна, че носачът ги бе видял да се качват на местния влак.

- Оставих й писмо, в което й обяснявам всичко. Тя никога не се събужда преди закуска. Няма да ни спре, знам го. Така че не се тревожи, тя ще бъде много по-добре сега, след като си тръгнахме.

Фийби четеше бележката на Джеси отново и отново и не вярваше на очите си. Как бе посмяла да вземе това решение вместо нея. Когато се събуди и в един момент дойде напълно на себе си, а после намери писмото на полицата над камината в гостната, вече бе късно да ги настигне. Знаеше, че трябва да се обади в полицията, но нещо я възпря. Може би най-накрая щеше да има малко спокойствие и време за себе си, време да прави упражнения и да се свърже с агента си. Може би щяха да успеят да съживят кариерата й. Би могла да напише мемоарите си, както правеха и други момичета от театър „Гейети“. Животът й още не бе приключил. Това бе знак от съдбата, предупреждение да приема нещата по-леко. Може би Джеси й бе направила услуга - само времето щеше да покаже, а и Фийби винаги можеше да предприеме дългото пътуване през океана и да върне Дезмънд у дома. Отпусна се назад на стола и остави Мима да се грижи за нея.

Икономката бе стиснала устни, шокирана бе от предателството на Джеси, но не и изненадана.

- Джеси бе ужасно привързана към хлапето. Виждах, че го смята за свое дете - въздъхна тя. - Сигурно го е планирала от месеци. Все си мислех, че е едно такова прекалено вежливо и хитро девойче... О, телефонът... може би е променила решението си.

Мима се втурна в коридора да вдигне телефона, а когато се върна, каза:

- Обаждат се от Лондон, било спешно, мис Фей. От министерството.

Фийби с мъка се добра до телефона и вдигна слушалката. Гласът от другата страна говореше прекалено бързо.

- Мис Камерън, не ви чувам, линията прекъсва... да, ще седна.

Отпусна се на един стол в очакване на лошите новини.

- Разбирам... да, да... кога... къде? Не мога да повярвам... след цялото това време. Разбирам... Кога? Това е чудесна новина. Само да кажа на Дезмънд...

Фийби залитна назад, а слушалката падна от ръката й с трясък на пода.

Мима се спусна към нея и погледна съсипаното й лице.

- О, миличката ми. Най-накрая. Толкова съжалявам. Сигурно е голям шок... - опита се да я утеши тя.

- Не, Мима, не... Новините са добри. - Фийби плачеше. - Каролайн се прибира при нас... жива е!

Зарови лице в шепи, за да овладее емоциите, които я завладяха - облекчение, шок и объркване. За това се бе молила. Нямаше по-добра новина от тази, но осъзнаването какво означава тя в момента я разтърси.

- Дъщеря ми се прибира у дома при своето семейство. Как ще я погледна в лицето, Мима? Как ще й кажа за Дезмънд и Джеси? Как ще й обясня... Какво ще правя сега?

30

Кали се взираше в алеята пред шато „Грутен“ с ужас и недоумение от унищожението пред очите й. Сякаш някакъв гигантски булдозер бе изравнил сградата и бе оставил единствено разрушена зидария и обгорели дъски. Сигурно замъкът е бил уцелен директно от някоя бомба. Тя въздъхна, спомнила си имението от приказките, в което някога бе живяла. Неговите кули и готически прозорци, елегантните му стаи, лишени сега от цялото си достойнство, превърнати в тази купчина боклук. Бе дошла от уважение, по-скоро с надежда, отколкото с някакво очакване, а сега най-лошите й страхове се бяха оправдали. Семейство Ван Грутен бе изчезнало и дълбоко в сърцето си тя знаеше, че Феран не е сред оцелелите. След възстановяването си чувстваше липсата му особено остро, почти осезаемо.

След като паметта й се върна с всички образи на любимите хора от миналото, тялото й копнееше за физическа утеха, но Кали не откриваше такава, докато бавно се завръщаше към стария си живот.

Вместо това се спусна по бюрократичния канал, който действаше доста ефективно. Предадоха я на американските власти за допълнителна проверка. Кали знаеше, че трябва да се придържа към британското си военно прикритие, такова беше правилото. Даде им фалшивото си име и кодовия си номер, за да я проверят в Лондон. Главният щаб потвърди идентичността й като агент Шарлот Бланкен. Предадоха я на британците и тя отлетя за Брюксел с военен самолет. Там щеше да остане само една нощ, преди да продължи за Лондон. Разполагаше с малко време и знаеше какво трябва да направи, преди да се завърне у дома.

Шофьорът я откара до къщата на Марта ван Хуг, но тя сега принадлежеше на друг и нямаше нов адрес за връзка. Кали убеди младия офицер да я откара до шато „Грутен“, защото се надяваше, че Феран може да я чака тук, както правеше в сънищата й. През целия път от Лайпциг се бе вкопчила в тази глупава фантазия, тъй като не желаеше да се откаже от надеждата си, колкото и малка да бе тя.

Докато наближаваше руините, видя, че там има някакъв мъж - висок, тъмнокос, който се привежда над боклуците, подбира някакви неща и ги слага внимателно в една ръчна количка. Кали спря и се втренчи в него. Не можеше да е... и все пак... Сърцето й трепна от радост за миг. Любимият й бе тук, невредим, точно както бе мечтала! Затича се по чакълената пътека, прескачаше камъни и зидове, задъхваше се от вълнение, но тогава мъжът вдигна глава и тя отново се върна рязко в реалността. Това не беше Феран. Опасяваше се, че навярно е някой мародер, обиращ всичко ценно от останките като лешояд.

- Мога ли да ви помогна? - попита той. Изглеждаше уверен в правото си да бъде тук, поведението му не бе типично за крадец.

- Търся графиня Ван Грутен... Идвала съм тук преди войната - каза Кали, зачудена кой може да е този мъж.

- А, училището на маман за млади дами... Какви дни бяха някога, а сега... - Той се изправи и й протегна ръка. - Аз съм Карел, син на графинята. Опасявам се, че новините не са добри. А вие сте...?

- Каролайн, приятелка на брат ви Луи-Феран... - Кали замълча, осъзнала, че всеки момент ще научи истината, но не желаеше да види изражението на лицето му. - Той говореше често за брат си, свещеника, и за Жан-Люк... Как са те?

Трябваше да попита. Трябваше да научи истината.

Мъжът сведе глава.

- Значи ти си английската дама на Феран.

Имаше нещо старомодно в начина, по който описа взаимоотношенията им.

- Той не би искал да види тези руини. Имаше такива планове... но предполагам, че всички имахме планове. Сега остана само тази земя... - каза тихо и сви небрежно рамене.

Кали разбра какво ще чуе от начина, по който той се колебаеше да отговори на въпроса й.

- Мъртъв ли е? - попита тя, като реши да му спести мъката сам да произнесе тази дума.

- Опасявам се, че да. Като толкова много други смели патриоти. - Погледна я косо, за да прецени реакцията й. - Съжалявам.

- Как? - изрече тя. Усети как й се завива свят от тази новина. По-добре да разбере всичко наведнъж, истината, която толкова дълго бе подозирала.

- Това не е подходящо място, за да обсъждаме толкова важна тема. Къщата до конюшните е цяла. Ще намеря нещо за пиене - каза нежно Карел, забелязал паниката й. - Сама ли сте?

- Имам шофьор, но съм сигурна, че той ще изчака до портата.

Вървяха мълчаливо. Кали се опитваше да осмисли думите му, но у нея бе зейнала огромна дупка, вътрешностите й бяха изтръпнали, докато вълна на тъга пропълзяваше по тялото й.

Единствената стая бе претъпкана с картини и свещници, тигани и счупени съкровища, възглавница, покрита със сажди, и обгорени по краищата книги. Миришеше на пушек и отчаяние.

- Спасяваме каквото можем от пепелищата. Германските офицери бяха превърнали замъка в команден център, но по време на освобождението бе отвоюван обратно. Майка ми живя тук до смъртта си. После една нощ цялата къща бе унищожена за миг.

Как ли гордата графиня бе преживяла това нападение, ужаса от целия й дом да остане една-единствена стая?

- А Феран?

Кали искаше да узнае съдбата му. Карел бутна в ръката й чаша бренди и й посочи един дървен стол.

- След поражението на армията ни и в началото на окупацията се опитаха да ни убедят, че нищо няма да се промени, но това не продължи дълго. Той прие пост в университета и се опитваше, доколкото е възможно, да отстоява езика ни, да следва графика си. Но всичко трябваше да се води на немски. Всички преподаватели бяха под наблюдение. Той се включи в съпротивителното движение, разпространяваше листовки и брошури. Издаваха вестник и го раздаваха по улиците, но бе само въпрос на време да ги предадат, арестуват и екзекутират. Нищо не можах да направя. Дори не ми позволиха да го посетя в затвора „Сен Жил“. Опитах... - Карел плачеше, докато говореше.

Кали ахна и поклати глава. Феран е бил на същото място като нея. Възможно ли е да са били толкова близо един до друг, отделени само от стени и стълбища? Само ако... Но как бе възможно нещо да я шокира след „Равенсбрюк“? За нея вече не бе останала никаква надежда.

- Новината за смъртта му погуби майка ни. Загубихме Жан-Люк при Дюнкерк. Опитал се да прекоси канала до Великобритания. Удавил се. Сега вече не остана нищо от семейството ни, никакво бъдеще, никакви наследници. Аз съм свещеник... или поне бях такъв. Мисля, че вече не съм убеден в призванието си. Ние имаме поговорка: „Загубите, грешките и войната вървят заедно и с тях скоро изчезва и истината.“

Кали се пресегна и докосна ръката му

- Един свещеник и монахините в Германия спасиха живота ми. Толкова съжалявам. Феран бе любовта на живота ми. Бяхме много щастливи заедно. Той щеше да бъде чудесен баща -каза тя.

- Уви, няма повече синове...

Кали се усмихна през сълзи.

- Тук грешиш, Карел. Аз имам син, Дезмънд Луи. Той е син на Феран и ме чака в Шотландия.

Карел закри лицето си с длани от вълнение.

- И Феран никога не е научил за него?

- Щях да му кажа, когато дойде в Лондон, но войната ни попречи и така и не се срещнахме. Сега се прибирам у дома при Дезмънд. Просто се надявах на чудо...

Карел поклати глава.

- Това е чудото, Каролин, надеждата за бъдещето сред този мрачен свят. Мислех, че всичко е изгубено, а сега това? - Той допи питието си, за да се успокои. - Само ако брат ми бе знаел за сина си, може би това би го възпряло да поема рискове.

Отвори друга бутилка. Ръцете му трепереха от радост и въодушевление, докато Каролайн описваше Дезмънд, неговите черни къдрици и сини очи.

- Не съм го виждала от три години. Почти на седем е. Мислех, че е мой дълг да направя това, което направих, но не осъзнавах какво ще ми струва и че ще бъда толкова време далеч от него. Аз съм от малцината късметлии, които оживяха. Да се надяваме, че бъдещето ще бъде по-добро за него и за всички деца, разделени от семействата си заради войната.

Карел кимна и й подаде брендито. Тя го изпи на един дъх и двамата седяха така в мълчание, осмисляйки новините, които бяха научили.

След няколко минути Карел се изправи, отиде до голям дървен скрин до стената, отвори едно чекмедже и извади кутия оттам.

- Синът трябва да притежава това от баща си. Само него мога да му дам. Нямам дори снимка.

- Не се тревожи, аз имам няколко снимки на Феран от Кайро.

Кали отвори ключалката на кутията. Вътре имаше медал, Croix de guerre - военен кръст, закачен на лента с червени и зелени ивици.

- Дава се за храброст, най-високата награда в страната ни... Трябва да разкажеш на сина си всичко за Луи-Феран.

- Благодаря ти, ще го направя, обещавам. Той ще го пази до края на живота си. Но какво ще правиш ти?

- Имам църквата си и къща. Земята ще се обработва, но замъкът... няма смисъл. Не ми е нужен. Каква полза от разни неща, когато няма хора, които да им вдъхват смисъл? -

Въздъхна. - Ела да ти покажа къде почиват роднините ми...

Заведе я до малката църква и гробището зад замъка и я остави да повърви сама сред редиците покойници от рода Ван Грутен. Докато четеше имената им, тя видя графинята -имаше нейна снимка в каменна рамка, както и една на Жан-Люк в униформа.

- Феран не е тук. Маман поиска да вземем тялото му, но така и не ни го дадоха.

Кали искаше да каже нещо, за да го утеши. Толкова много души бяха погубени, прахът на толкова хора бе разпръснат от вятъра в четирите посоки на света. Толкова много смърт и разруха, помисли си тя... Притъмня й при спомена за комина на крематориума и болезнената миризма на изгоряла плът, която изпълваше целия лагер. Карел видя, че тя залита, и протегна ръка, за да я хване.

- Прибери се у дома, при семейството си. Радвай им се. Разкажи им каквото можеш, разкажи им какво си видяла. Това е единственият начин да сме сигурни, че няма да се повтори. Ще живея малко по-леко, след като знам, че частица от брат ми е някъде там, жива. Не всичко е било погубено, както смятах. Благодаря ти, че дойде. Радвам се, че се видяхме. Моля те, не ме забравяй, нека поддържаме връзка. Бих искал да видя племенника си някой ден.

- И аз ще се радвам той да се запознае с теб - отвърна Кали и разтърси силно ръката му. -Утре летя за Лондон. Споменавай ни в молитвите си. Не е лесно да се върнеш у дома след толкова дълго време.

Втора част

Дезмънд

1945-1947 ГОДИНА

Лети, хубава лодке, като птица с криле.

Напред, викаха моряците; отнеси момъка, роден да бъде крал, през морето до небето.

„Песен за небесната лодка“, автор сър Харолд Бултон, 1884 година

31

Дезмънд погледна към сивата метална грамада - „Стърлинг касъл“. Как такъв голям кораб успяваше да плава над водата, след като бе толкова тежък? Той се извисяваше високо над него в небето и момчето стисна ръката на Джеси много здраво, докато се качваха на борда.

- Помни, че трябва да ме наричаш „лельо Джеси“, а аз ще те наричам „Лу“ Нали не си забравил? Много е важно.

Дезмънд кимна, беше му по-интересно да оглежда палубата и войниците, застанали един зад друг на пристанището с обърнати шапки. „Те чакат да се качат на борда, за да се приберат у дома след войната“, каза му Джеси. Шотландия вече изглеждаше толкова далечна и Дезмънд се зачуди дали липсва на баба Фий.

Трябваше да спят в голяма каюта заедно с една дама и нейното малко бебе, което се наричаше Дулси. Джеси го разведе по палубите и Дез спря до парапета, загледан как товарят кораба със сандъци и автомобили, а моряците подтичват наоколо и раздават нареждания за крановете. Имаше много дами, които плачеха и махаха на семействата си. Майката на Дулси ридаеше в кърпичката си. Дезмънд никога преди не беше виждал възрастен човек да плаче така, а Джеси направи всичко възможно, за да я успокои.

Мисис Джексън бе тръгнала на път, за да се събере със съпруга си, също като Джеси.

- Никога вече няма да видя майка си - плачеше тя. - Пуснете ме да сляза от кораба. Не мога да отида.

Джеси я потупа по ръката, както правеше с него, когато той паднеше и се наранеше.

- Виж, Елси, ти водиш момиченцето си при неговия татко, за да започнете нов живот на място, където има слънце и портокали, прекрасни плажове, където тя ще тича и ще си играе. Там всички са щастливи. Можеш да пишеш писма до дома или да се обаждаш по телефона. Твоят съпруг брои седмиците до пристигането ви. Помисли си само как ще се почувства, ако ви чака, а вие не дойдете и той никога не види малкото си момиченце. Помисли за всички тези бедни души, чиито съпрузи никога няма да се завърнат, за да играят с децата си?

Това подейства и след като Джеси я потупа за последен път по ръката, Елси отиде в голямата трапезария, за да пийне чаша чай.

- Ти ще се разплачеш ли, лельо Джеси? - попита Дез, взрян внимателно в нея.

- Защо да плача? Нямам търпение да се измъкнем от тази мрачна, сива и нещастна зима. Боб ми обеща прекрасен живот там - и за теб също, разбира се. Той ще бъде доволен, че и ти идваш.

В голямата стая за игри, предназначена за малките деца, имаше карта на света. Дезмънд реши, че от Саутхемптън до Австралия не е твърде далеч. Почти можеше да обхване разстоянието с ръка - пътуването нямаше да отнеме много време. Но докато дните се превръщаха в седмици, започна да му се струва, че живеят на този плаващ дворец в свой собствен свят. Само неделната служба бележеше началото на още една седмица.

Всеки ден имаше нещо вълнуващо за проучване: ученията за спускането на спасителните лодки (за всеки случай), игри като тенис на маса, както и тренировките, които инструкторът им - войник, провеждаше с майките и по-големите деца. Надбягваха се в чували, подскачаха и се завиваха с тях. Имаха сбирки и спортни дни. Джеси беше добра в тениса на палубата и Елси се присъединяваше към нея, а Дезмънд люлееше Дулси нагоре-надолу, за да й помогне да заспи в зеленото люлеещо се столче.

По-късно имаше и кино за деца и възрастни. Той гледа „Доналд Дък“ и Чарли Чаплин, Плуто и Мики Маус, както и филма „Снежанка и седемте джуджета“. Медицинските сестри помагаха в грижите за бебетата, за да могат майките да си починат малко, но Дезмънд бе твърде голям за това и учеше встрани на една маса. Той посещаваше заедно с Джеси чаените партита с танци. Отначало, когато музиката започваше, дамите трябваше да танцуват една с друга, но след това позволиха на инструктора, мистър Бойд, и на някои от войниците да танцуват с тях. На Дезмънд му харесваше да танцува танца Гей Гордънс^1, да пее песничката „Хоки-коки“ и да се пързаля по дървения под, но една треска му влезе в коляното и той спря да го прави.

Най-хубава от всичко бе храната. Джеси каза, че никога не е виждала толкова много храна в живота си. Сутрин имаше каша и зърнена закуска, препечен хляб и сланина. За обяд -студено говеждо, салата и пай, а после идваше вечерята - супа, топло ястие, сладолед и газирани напитки.

- Така ще надебелея, че Боб няма да ме познае - оплака се веднъж Джеси, докато потупваше стомаха си и се смееше.

- Не си дебела, а имаш красиви извивки - каза мистър Бойд и тя се изчерви. Джеси бе много красива, червената й коса бе навита и когато танцуваше, къдриците й подскачаха нагоре-надолу.

- Имаш толкова много вълни в косата си, че получавам морска болест - казваше мистър Бойд. Той бе военен полицай и се прибираше в място, наречено с момичешко име: Аделаида. Приличаше на голяма кафява мечка, а ръцете му бяха като на Попай.

- Корав отвън и мек като масло отвътре - прошепна Джеси на мисис Джексън, когато си тръгнаха от танците. Винаги имаше групичка войници, които чакаха да танцуват с тях и да ги съпроводят обратно до каютата им, но Джеси никога не се съгласяваше.

- Аз съм уважавана омъжена жена - казваше тя и махаше с ръка за довиждане. - Луи е моят млад мъж. Той може да ме заведе безопасно до стаята ми.

Дезмънд бе горд, че тя го е избрала за тази важна задача, но той обичаше Големия Джим Бойд, който седеше с тях по време на хранене и винаги намираше още някоя кифличка за него, когато Джеси им обърнеше гръб.

- Накъде ще тръгнеш, синко, след като стигнем сушата? - попита той, но Дезмънд не знаеше. - А как изглежда чичо ти Боб? - добави той. Явно бе много заинтересуван от семейството на Джеси.

Дезмънд му каза, че тя е неговата бавачка.

- Значи не е твоя истинска леля, така ли?

Дезмънд се изчерви, осъзнал, че е издал тяхната тайна.

- О, да, тя винаги е била с мен и аз бях шафер на сватбата й - добави той гордо. Да говориш лъжи, не беше толкова лесно, колкото мислеха възрастните.

Скоро зимният студ отстъпи пред топлото слънце и сивите облаци бяха заменени от яркосиньо небе.

Те прекарваха все повече време с Големия Джим. Той им разказваше за красивия си град и за това как семейството му строи къщи. Сега, след като бе пътувал по света, искаше да се върне, за да види близките си и да се установи.

- С някой като твоята леля Джеси - намигна той. - Тя дали има сестра близначка някъде, Луи?

Дезмънд го погледна сериозно.

- Не мисля. Имаш ли, лельо Джеси?

Лицето на Джеси пламна.

- О, престани с тези глупости. Сигурна съм, че купища австралийски момичета ще чакат на пристанището и направо ще те лапнат като топъл хляб. Той просто ме дразни, Луи, не го насърчавай.

Дез не разбираше възрастните. Казваха едно и вършеха друго. Леля Джеси обличаше новата си рокля за танци, събираше косата си на куп къдрици и отиваше в балната зала. Дезмънд се чудеше дали сержант Боб би имал нещо против това, но не можеше да си спомни как изглежда той. Големия Джим изглеждаше добре и никога не разрошваше къдриците му и не го наричаше „момиченце“. Отделяше време, за да му показва кораба и да разговаря с него за кенгура и коали от неговата книжка с картинки.

- Не трябва да забравяш да покриваш ръцете и раменете си и да си слагаш слънцезащитен крем на лицето, иначе кожата ти ще започне да се бели. Слънцето може да ни разболее, ако сме изложени прекалено дълго на лъчите му През лятото често има и пожари. - Изглеждаше притеснен, че може би отиват на място със суров климат. - Не всичко е само портокали и слънце. В пустошта животът е труден, с малко вода и лоши пътища. На някои места нямат училища.

Дезмънд реши, че това звучи страхотно, но не каза нищо на глас.

- Знаеш ли къде отивате, Джеси? - постоянно я питаше той, но и тя не знаеше.

- Семейството на Боб има ферма някъде в Южна Австралия. Надявах се, че ще бъде като в Шотландия - въздъхна тя. - Но предполагам, че няма да е така. Ако трябва да съм честна, никога не сме говорили много за това.

- Нашата страна е огромна, твоята е малка. Желая ти много късмет в новия ти живот - каза й той една нощ. - Просто ми се иска...

Джеси се усмихна и го потупа по ръката.

- Много мило от твоя страна, че се тревожиш за нас, но ние ще се оправим, нали, Луи?

През последната нощ Дезмънд ги гледаше как танцуват валс и знаеше, че Големия Джим и

Джеси танцуват като влюбени. Разбра, че искат да бъдат сами, затова се отдалечи от погледа им, докато те се сбогуваха. Ако щеше да има нещо с целуване, не искаше да го вижда. Притесни се обаче какво би си помислил Боб, ако знаеше, че тя се целува с друг войник.

Елси Джексън бе в каютата и се опитваше да приспи Дулси.

- Малката разбойничка не иска да заспива.

- Може да й изпеете приспивна песен. Джеси някога ми пееше.

- Давай, маестро, покажи ми. - Мисис Джексън се усмихна и го зачака да запее.

- Лети, хубава лодке, като птица с криле. Напред, викаха моряците... - започна той, а после спря. Спомни си, че не Джеси му бе пяла тази песен, а някой друг - преди много, много време. Една дама, чието лице не виждаше ясно в съзнанието си.

- Прекрасно е, Луи, продължавай. На нея й харесва.

Но той не можеше, защото се бе натъжил.

- Забравил съм как беше по-нататък - каза и се покатери в леглото си, защото изведнъж се почувства странно.

Джеси влезе в каютата много късно и не светна лампата, докато се събличаше. Стори му се, че я чу да плаче в съня си, но може би бе сънувал.

На следващата сутрин чуха голямата суматоха и виковете, идващи от сушата, а след това влязоха в пристанището на Сидни и видяха голям мост пред себе си. Разнесе се мълва, че тъй като това е първият кораб с английски булки, ще има камери и журналисти от вестниците, които искат да вземат интервю с тях и да ги поздравят.

- Трябва да се пременим тогава - каза Елси. - Нашите приятели у дома може да ни видят как пристигаме със стил. Трябва да направим добро шоу Представете си само - ние, филмовите звезди на Pathe News^2 , циментираме основите на Империята!

Последваха приготовления - гримове, шапки и чорапи. Облякоха Дулси с памучна дантелена рокля и боне, а него го накараха да си сложи килта и вратовръзката.

- Трябва да развеем знамето на Шотландия - нареди Джеси, докато обличаше сивия си костюм с карирани ревери.

Големия Джим стоеше до изхода, за да се сбогуват. Той дръпна Дезмънд настрана.

- Сега ти трябва да се грижиш за леля си, обещай ми. Тя е страхотна жена и аз й пожелавам късмет, но в случай че ви е необходима приятелска ръка и помощ, ето адреса ми в Аделаида. Ако някога минеш през вратата ми, бъди сигурен, че те очаква топло посрещане. - Той стисна ръката му здраво. - Беше ми приятно да се запознаем, млади момко, и на добър час!

Когато пусна ръката му, Дезмънд откри една лира и лист хартия с адрес на него. Смутен от тези богатства, той ги пъхна в джоба на сакото си и тръгна навън към греещото слънце. Тълпата бе радостна и махаше въодушевено, докато посрещаше новодошлите в този светъл нов свят, който наричаха „Прекрасната Австралия“.

Леля Джеси не гореше от желание да я снимат, затова изчакаха отзад, докато цялата врява свърши, а след това преминаха през дългата процедура с попълване на формуляри и проверка на документи. Дезмънд забеляза, че неговото име е записано в паспорта й. Той нямаше собствени документи.

После си проправиха път през мъжете, които целуваха жените и бебетата си.

- О, вижте този малък сладур с килта и къдриците! - Някой искаше да се снима с Дез, но Джеси го дръпна бързо. Щеше да е трудно да намерят посрещача си в тази блъсканица, а и беше много топло.

- Къде ли се е скрил Боб? - разсмя се тя, но Дезмънд видя, че е притеснена.

Той я дръпна за ръкава.

- Можем да намерим Големия Джим. Той ще се погрижи за нас - предложи момчето. Големия Джим беше техен приятел.

- Не ставай глупав. И за теб е мистър Бойд... Боб е тук някъде. - Двамата се въртяха в кръг известно време. - Трябва да е получил телеграмата ми.

Джеси спря, когато видя една жена, която държеше парче картон с надпис „Добре дошла, Джеси Кейн“

- Погледни! Това сме ние, ето там - втурна се тя. - Аз съм Джеси... къде е Боб?

Една жена с оръфана сламена шапка и провиснала памучна рокля й махна с ръка.

- Най-сетне. Добре дошла, Джеси. Крайно време беше. Аз съм сестрата на Боб, Ади Малоун. Той изпраща извиненията си. Бедничкият, отново е болен. А кой е този умник? -Изгледа изненадано Дезмънд от главата до петите.

- Това е Луи, племенника ми. Майка му е... тя вече не е с нас. Нуждаеше се от дом, така че го взех със себе си. Боб го познава. Беше ни шафер. Няма да ни притеснява.

Дезмънд видя, че Джеси преглътна сухо и нервно, когато го побутна напред, за да го огледат по-добре. Той се усмихна и протегна ръка. Дланта на Ади бе корава като шкурка.

- Не знам какво ще каже Боб за това. Няма достатъчно място дори за една пършива котка. Както и да е, вече е тук. Не можем да го върнем, нали? - Тя разроши косата му. - И тези къдрици... каква загуба са на главата на момче. Боб скоро ще ги оправи с ножиците за стригане на овце. Хайде, паркирала съм камиона по-нагоре.

- Наблизо ли е? - попита Джеси.

- Камионът е зад ъгъла - изръмжа Ади Малоун. - Фермата е на четири дни доста тежък път оттук, така че се пригответе за яко друсане. Ще намерим място, където да свалиш тези хубавички дрешки. Докато стигнем, ще са станали на парцали. Надявам се, че не си донесла много подобни глезотии със себе си.

Джеси погледна Дезмънд, опита се да се усмихне, но очите й бяха широко отворени и притеснени.

- Не се тревожи, никой няма да използва ножици за овце за косата ти. Нека да изчакаме малко и да видим какво става. Луи, всичко ще бъде наред, след като стигнем до новия ни дом.

Дезмънд не беше убеден. Как му се искаше никой да не беше идвал и те да се бяха прибрали в другия си нов дом с Големия Джим Бойд.

1 Популярен шотландски танц, при който всяка двойка повтаря едни и същи стъпки, обикновено движейки се в кръг из стаята. - б. пр.

2 Филмова компания, произвеждала документални и информационни филми от 1910 до 1970 г във Великобритания. Основателят й, Чарлз Пате, е бил пионер в областта на киното през епохата на немите филми. - б. пр.

32

Кали погледна през прозореца, докато самолетът се приземяваше във военната авиобаза. Всичко изглеждаше сиво и бледо. Не беше спала от посещението си в шато „Грутен“, където научи новината за смъртта на Феран. Съдбата не бе проявила благосклонност към тях. Какво добро бе направила тя през последните три години? Какво можеше да разкаже, което да има някакъв принос за военните усилия? Просто се бе оставила да я арестуват. Това, което бе преживяла в лагера, можеше да се окаже полезно, за да бъдат изправени престъпниците пред правосъдието, но самата мисъл за онези ужасни месеци я объркваше и изнервяше. Човек, който не е бил там, никога не би могъл да разбере преживените ужаси.

Насочиха я към летищния терминал и й казаха да очаква разговор с Лондон на по-късен етап. Никой не се интересуваше от нейната история, но тя я разказваше, доколкото можеше, на всеки, който искаше да я изслуша. Изглежда войната вече беше минало и нейното отделение бе разпуснато. Всички се занимаваха с новата битка, която им предстоеше - с бившите им съюзници, руснаците. Попълни формулярите за ваучери и я изпратиха да се прибере на север. Имаше чувството, че вече не представлява интерес за никого, сега, след като войната бе свършила. Униформата не й беше по мярка, косата й бе занемарена, кожата й бе бледа от болестта. Сигурно изобщо не приличаше на предишната Каролайн. Първото нещо, което направи, бе да изпрати телеграма, за да съобщи на Фий, че е кацнала. След това тръгна от автобуса към гарата в Оксфорд.

Едва там, когато видя отражението си в огледалото на тоалетната, разбра, че не може да позволи да я видят в това състояние. Импулсивно се запъти обратно към града, за да открие фризьорски салон, където да придадат някакъв цвят на посивялата й изтощена коса. Искаше й се да си намери нова рокля, но без купони за облекло не можеше да направи нищо.

„Ще трябва да ме приемат такава, каквато съм, реши тя. Едва преживях войната.“ Седнала в улично кафене с изглед към златистите каменни сгради на университета, Кали се чувстваше вцепенена и апатична. „Какво правиш тук, губиш ценно време“, смъмри се сама. Именно тогава почувства познато усещане в стомаха си - страх. Страх, че вече е чужда, страх, че се е променила, страх, че Дезмънд няма да я познае, че светът, който бе оставила зад себе си, е продължил да съществува и без нея. Беше като завръщане от мъртвите.

Гледката на руините на шато „Грутен“ я бе изнервила, а срещата й с Карел бе потвърдила това, което вече бе почувствала със сърцето си, но сега бе различно. Прибираше се у дома. „Искам Далраднор да бъде същият като преди, моят рай, моето убежище, непроменено от времето. Искам всички часовници да са спрели, докато се върна.“ Само тогава можеше да продължи оттам, където ги бе оставила, когато Дезмънд бе на три години. През всичките месеца в затвора тя се бе вкопчила в образа на Далраднор, за да спаси разсъдъка си. Сега, бавейки се нарочно в това кафене, Кали се чудеше как ще се почувства, когато го види на живо.

* * *

Напоследък Фийби предвидливо се обличаше в лесни за сваляне дрехи с цип или такива, в които сама можеше да влезе. Беше й трудно да слага тиранти и чорапогащници, така че носеше три четвърти чорапи с жартиери. Зимният студ сковаваше крайниците й и някои от пръстите й бяха безполезни, но поне бе самостоятелна и не се налагаше да я обличат като безпомощно дете. Бети бе дошла от селото да направи косата й на кок. Днес за връщането на дъщеря си Фийби искаше да изглежда възможно най-нормално и добре.

Мима бе подготвила стаята й грижливо и бе сложила няколко стръкчета дафинов лист на масата за аромат. Запалиха камината, за да затоплят помещенията. Бърел щеше да отиде на гарата, за да я посрещне от влака, но не трябваше да казва нищо. Каролайн не биваше да заподозре какво е станало, докато не се прибере в безопасност у дома. Фийби се боеше от тази среща и искаше всичко да е идеално, за да компенсира момента, в който трябваше да й съобщи ужасната новина. Имаше цяла тенджера с месо, къкреща на печката, и любимият на Кали ронещ се къпинов сладкиш с яйчен крем. Фийби се опитваше да не трепери, но цял ден гледаше високия часовник, опрян на стената - стрелките му се движеха толкова бавно в следобедните часове. Телеграмата лежеше на масичката в коридора и вече нищо друго не можеше да се направи, освен да чака с ужас завръщането на дъщеря си.

- Прибрах се! - пошегува се Кали, като метна шапката си през вратата. - Къде са всички?

Мима се усмихна.

- Добре дошли у дома, мис Кали. Ужасно липсвахте на всички. Майка ви малко си почива. Неотдавна получи удар. Не е съвсем добре, както ще видите.

Кали забеляза с облекчение, че Мима не коментира външния й вид. Къщата изглеждаше по същия начин като преди, ставаше течение, бе тихо, долавяше се само тиктакането на стария часовник, а из стаите се носеше мирис на пушек от горящи дърва.

- Елате да се стоплите край огъня. Ще се обадя на мис Фей.

Нямаше и следа от Дезмънд, не се виждаше топка, бухалка или обикновени детски колички, нямаше куче, което да я поздрави, но синът й сигурно още не се бе прибрал от училище. Нямаше да го оставят да пропусне уроците си само защото тя се прибира.

Фий слезе бавно по стълбището, като стискаше здраво перилото и се усмихваше.

- Ти успя. Как мина пътуването?

Нямаше целувки или прегръдки, никакво суетене, просто обичайното й театрално влизане, само че тя определено бе остаряла. Все още се опитваше да излъчва достойнство, но личеше, че това й струва много усилия, и раменете й бяха отпуснати.

- Трябва да си почивам повече напоследък. Нека те погледна... О, мила моя, толкова си отслабнала, но ти отива. А косата ти...

- Добре съм - каза Кали, макар да знаеше, че изглежда ужасно. - Но ти не си. Кога се случи това?

Фийби пренебрегна коментара й и поклати глава.

- Много по-добре съм от преди, с всеки месец ставам все по-силна. Ударът ме забави, но можеше и да е по-лошо. Влез. Мима ще ни донесе шери.

- Не съм посетител. Мога да си сипя и сама питие. Кога ще се прибере Дезмънд от училище? Той знае ли, че си идвам? Какво си му казала?

Последва пауза, докато майка й се отпускаше на стола си.

- Каролайн, тук станаха някои промени, мила моя. Трябва да разбереш, не бях достатъчно добре, за да се грижа за него, а и след като Джеси се омъжи...

- Пратила си го в интернат. Помислих си, че може да си го направила. Кое училище избра? -отвърна Кали, но се почувства странно апатично сега, след като знаеше, че Дезмънд не е вкъщи и няма да дойде да я посрещне.

- Не точно. Седни... Има нещо, което трябва да знаеш... Когато Джеси се омъжи за своя летец, той искаше да я вземе в Австралия и изпрати покана за нея.

- Искаш да кажеш, австралиецът от Стърлинг? Какво общо има това с Дезмънд?

- Доста, както се оказа. Моля те, не се разстройвай, но аз претърпях този глупав удар и бях в болница, докато ти вършеше това, което си вършила в чужбина. Мислех, че ще ти кажат, но, разбира се, с войната и всичко... - Фийби говореше неразбираемо и Кали изведнъж усети, че й прилошава.

- Изплюй камъчето, Фий. Какво се е случило с Дезмънд? Да не би да е някакъв инцидент? О, боже мой!

- Той е добре. Просто Джеси предложи да го вземе и да го гледа известно време, докато бях болна, но аз отказах, разбира се.

Тя замълча, загледана в огъня.

- И тогава...? Кажи ми! - простена Кали, а сърцето й препускаше бясно от подозрението, което я обземаше.

- Една нощ тя го взе със себе си зад гърба ми...

- Обади ли се в полицията? Къде е тя сега? - Паниката й се увеличаваше. - Позволила си й да вземе сина ми...? Къде е сега? - Кали скочи и започна да крачи из стаята. Това бе ужасна новина.

- Тя замина за Австралия преди Коледа, за да се събере със съпруга си. Не знам нищо повече.

- Но това е било преди толкова време, а ти не си направила нищо! - извика Кали. -Полицията трябва да е направила нещо. Писах ти, че съм жива и се прибирам много по-рано.

- Мислехме, че си умряла. За пръв път разбрах, че си жива от телефонното обаждане от Лондон. Не съм получавала писмо от теб. Ако имаше, нещата нямаше да се развият така... Толкова съжалявам - разплака се Фий.

- Изпратих картичка от Лайпциг. Монахините я пуснаха. Бях в болница. Аз бях болна. Това е нелепо. Не си уведомила полицията, че тя е взела детето ми без мое или твое съгласие? Как можа да направиш такова нещо? - Кали изстрелваше думите си като куршуми в лицето на майка си.

- Каролайн, не ме обвинявай. Бях на легло, не можех да говоря. Не можех да се грижа за малко момче. Джеси беше неговата бавачка. Имах й доверие. Той няма да пострада с нея. Тя го обича като свое собствено дете.

- Но той е мое дете, не е нейно. Как си могла да си помислиш, че не обичам бебчето си? -Кали също се разплака. - Не е честно. Писах ти веднага щом паметта ми се възстанови. Трябва да отидем веднага в полицията.

- Мислехме, че си мъртва. Никой не знаеше къде си - или ако знаеха, не ми казваха. Не обвинявай само мен за това. Ти избра да работиш като доброволка и да се запишеш в армията, за да изживееш своето приключение. Ти ни остави - напомни й Фий, без да я гледа в лицето.

- И ти нямаше търпение да се отървеш от сина ми, нали? Що за баба прави такова нещо? И как смееш да наричаш мисията ми във войната „приключение“? Да не мислиш, че съм си играла на някакви игрички? Нямаш представа какво преживях...

- Аз съм болна жена. Не можеше да се очаква да се справя с него, а и Джеси го обича. Никой не искаше да ми каже нищо за работата ти.

- Джеси му е бавачка, а не майка.

- Помисли си как ти обичаше Марта, а не мен... - Сега Фий я умоляваше, но Кали усети как я изпълва ледена ярост.

- Дори не знаех, че си ми майка. Това не е ли странно?

- Поне те защитавах. Нещата са различни и синът ти си има някъде баща.

- Вече няма. Войната му отне и това.

- Значи Тоби е мъртъв. Не е голяма загуба за света, нали? - изстреля обидата си Фий.

Кали не можеше да издържа повече. Загледа се през прозореца, зачудена как да постъпи, след това реши да каже на майка си истината.

- Мислиш ли, че щях да позволя този човек да бъде баща на детето ми? Тази загуба на пространство все още е някъде там и скубе парите на някой алчен наивник. Той не е баща на Дезмънд. Луи-Феран ван Грутен беше баща му. Той загина, борейки се за страната си. Нося медала му за храброст в чантата си. Това е всичко, което Дезмънд някога ще има за спомен от този прекрасен смел мъж.

- И ти ме наричаш безсърдечна? Накара ни да мислим, че съпругът ти е баща на Дезмънд, а през цялото време си имала любовна афера?

- Луи-Феран бе много повече от афера. Ние се обичахме, планирахме да живеем заедно. Исках Дезмънд да бъде в безопасност тук, далеч от войната, да бъде с теб... Ние всички можехме да сме щастливи сега. Какво направи с мен? - изпищя отчаяно Кали. - Какво направи за нас? - обърна се тя с пламтящи очи към Фий.

- Не ме вини за грешките си. Всичко това е твое дело, Каролайн, не виждаш ли? Нямаше те прекалено дълго. Постави своите интереси над тези на сина си. Всеки избор на този свят си има цена, както аз много добре знам.

Двете се гледаха една друга, застинали неподвижно.

- Направих това, което и ти си сторила в предишната война. Изпълних дълга си към страната си. Избрах да служа. Мислех, че Дезмънд е на сигурно място. Как съм грешала. Не съм очаквала да ме предадеш по този начин.

- И трябваше да се поучиш от моята грешка. И двете постъпихме ужасно, така че спри да ме обвиняваш за всичко. Няма да ти позволя да ми говориш така. Една жена не трябва да оставя детето си, за да върши опасна военна работа - каквато и да е тя, дори не желая да знам. Каквото е станало, е станало.

- Как мислиш, че бе спечелена тази война? От обикновени жени, седящи на столовете си и пиещи чай? Нямаш представа колко смели патриоти поставиха на заден план чувствата и семействата си, за да се борят с потисничеството. Във всяка страна жените рискуваха живота си. Знам го, защото срещнах стотици от тях в „Равенсбрюк“, много от които в момента са само прах, пръснат на вятъра. Дължа живота си на три френски жени, които бяха мои приятелки в най-трудните мигове. Смяташ ли, че ще оставя нещата така? Трябва да го върна вкъщи. Той не принадлежи на Джеси Диксън. Той е мой. Ако съм предполагала, че ще стане така, никога не бих го оставила с теб. Неговото място е тук, в тази къща, не на другия край на света сред непознати. Трябва да отида веднага при детето си. - Кали тръгна към вратата.

- Просто се успокой. Разстроена си. Нека да пийнем чай и да го обсъдим. Знам, че си в шок, но ще измислим нещо. Можеш да отидеш на круиз, за да си починеш на кораба, и да ги посетиш след време... - Да не си луда? Мислиш ли, че мога да остана на това място и минута повече, като знам, че синът ми е там с непознати и ме смята за мъртва? Ще им пиша веднага, трябва да разберат, че идвам за него. Как е минала през властите? Трябва да ми кажеш абсолютно всичко!

- Никой още няма новини от Джеси. Нямам адреса й, но Диксън ще го знаят. Успокой се, ще изтъркаш подметките на обувките си от крачене по пода. Ще позвъня за чай и...

- Да се задавиш дано с проклетия си чай! - Кали изхвърча навън, за да вземе палтото и чантата си. - Няма да остана тук без Дезмънд. Върнах се за него и няма да се успокоя, докато не го намеря. Само мисълта за него ме върна от мъртвите. Как мога да живея без Феран и нашето дете? Мога да те убия за това, което си ни причинила!

- О, Каролайн, не бъди глупава. Става все по-тъмно и си изтощена. Върни се и си почини!

- Да си почина?! Всички може да си почивате в ада, ако зависи от мен! Няма да спра, докато не видя отново Дезмънд. Ако той не е тук, тази къща никога вече няма да бъде мой дом...

- Каролайн, скъпа, мисля, че това, което правиш...

Това бяха последните думи, които отправи към Кали, докато тя изхвърчаше през вратата навън в нощта.

- Елате да си легнете - обърна се Мима към седящата отпуснато в стола си Фийби. - Тя отдавна е в някой хотел, горкото девойче. Почти не я познах. Личи си, че е преживяла лоши времена. На лицето й е изписано. Нямаше как да понесе лесно тези новини.

Фийби се взря в гаснещата жарава.

- В гнева си човек казва неща, които после не може да върне обратно.

- Да, езикът ни е мощно оръжие, така си е, но тя ще се осъзнае някой ден.

„Какво направих?“ На Фийби й прилоша от тревога. Двете бяха като непознати, крещяха си обиди една на друга. Само да имаше по-добър начин да поднесе тази новина, да отложи момента, да излъже дори... А сега Каролайн си бе отишла. Беше я обвинила за станалото, беше разбрала всичко погрешно и бе влошила нещата. „Но коя съм аз, та да говоря, че някой друг е влошил положението?“

Фийби се чувстваше ужасно уморена, стара и объркана, безпомощна, сякаш светът се бе втурнал напред и я бе оставил далеч зад себе си. С кариерата й бе свършено, скъпите й приятели бяха мъртви, а сега и детето й я бе изоставило. Но тя никога нямаше да се откаже от Каролайн. Докато бе жива, това място щеше да чака дъщеря й и завръщането на внука й. Може би някой ден щеше да изпита утеха от професионалния си успех, но в този момент с готовност би дала всяко пени, което притежаваше, за да върне семейството си при себе си. Как би могла да живее, ако знае, че до края на живота си никога повече няма да види никого от тях?

Изкачи се по стълбището сковано, стъпало по стъпало, като си обеща да оправи нещата. Спря на площадката, останала без дъх, и тогава й хрумна една идея. Може би старата приятелка на Кали, Примроуз, би могла да се намеси и да помогне, да вразуми дъщеря й, преди да е станало твърде късно. Трябваше да разбере къде точно се намира Джеси и да информира адвокатите си. Трябваше да има начин да върне детето обратно при майка му. Ако не беше толкова болна и немощна, така потънала в собствените си тревоги и невнимателна за повереното й дете... Ако само знаеше какво да направи, за да изкупи вината си... Ако само - най-дълбоките й съжаления се изразяваха с тези две малки думички.

33

- Хлапето отново ли се подмокри? - извика Боб Кейн, докато Джеси прибираше чаршафа и се опитваше да го скрие сред останалото пране. - Накарай го сам да изпере проклетото нещо.

- О, Боб, той все още е в шок от всички тези промени. Дай му време да свикне - отвърна тя, докато Дезмънд се шмугваше зад вратата, за да му се махне от очите.

Откакто бе прекрачил прага на „Руби Крийк“, винаги имаше спорове за него. Боб го погледна и извика: „По дяволите, Джеси, не очаквах и малкия изтърсак.“

Ади достави Джеси и Дез и потегли веднага за своята къща, близо до градчето Мари. Стовари ги на прага на фермата, която се намираше на километри от всяко друго населено място. Основната къща бе заобиколена от навеси, бараки и заграждения, в далечината се извисяваше планината, а сред обширните полета бяха пръснати стотици овце. Кракът на Боб беше все още в гипс след злополуката с мотора и той бе безпомощен - само седеше в стола си и издаваше заповеди. Не можеше да използва камиона или коня си, но накара Джеси да се научи да шофира и тя го развеждаше наоколо и вършеше всичко вместо него. Не приличаше на мъжа в униформа, за когото се бе омъжила в Далраднор. Не се бръснеше и кожата му беше с цвят на изгорял карамел, пушеше пури и крещеше през цялото време.

- Този проклет инцидент го разтърси - обясни мама Кейн. - Удари главата си, беше в безсъзнание цяла седмица... Добре е, че има още един чифт ръце тук, за да помагат...

Тя беше тантуреста възрастна жена с груба кожа и чехли върху подутите си крака.

- Трябва да си тих в къщата - прошепна Джеси на Дезмънд. - Бащата на чичо Боб е починал, докато той е бил на война, и стопанството се нуждае от много работа. Това е най-лошото, което е могло да се случи. Трябва да му помогнем, за да се възстанови.

- Кога ще тръгна на училище? - попита Дезмънд.

- Не съм сигурна. Твърде далече сме от града, за да ходиш там, а те пестят бензин, но има едно училище по радиото, което можеш да слушаш. Нека само чичо Боб да се изправи на крака.

Дезмънд погледна през прозореца към далечните планини. Всички цветове на земята и небето бяха различни от цветовете в Шотландия. Нямаше езеро за плуване, а и реката бе пресъхнала. Нямаше с кого да си играе, Джеси беше постоянно заета да готви храна за работниците във фермата, да мие и да чисти, докато майката на Боб вършеше останалите задачи. От изгрев до залез никой не подгъваше крак. От него се очакваше да се грижи за кокошките и яйцата. Дез мразеше да остава с Боб, който седеше на верандата и му даваше нареждания.

Една сутрин, докато Джеси беше заета, Боб го извика.

- Писна ми от картофи и говеждо, искам хубаво тлъсто печено пиле тази вечер. Така че ми донеси една птица, избери от по-старичките и побързай.

Дезмънд не беше сигурен коя да избере и затова ги подгони в кръг из двора и хвана тази, която го кълвеше. Пъхна я гордо под мишница и я занесе на верандата за проверка.

Боб кимна.

- Сега я убий - нареди той. - Хайде, крайно време е да заслужиш прехраната си. Извий й шията.

Дез отскочи назад, хванал птицата.

- Но тя дава добри яйца - каза той.

- Има още много като нея. Просто дръпни врата й и го извий - показа му с ръка Боб.

- Не може ли ти да го направиш, моля - прошепна Дез. Той никога не бе убивал живо същество.

- Прави каквото ти казвам, момче. Щом живееш под моя покрив и ядеш храната ми, ще правиш каквото ти наредя. Това не е хубавата ти къща в хубавата Шотландия с всички прислужници, които угаждат на глезотиите ти. Това е ферма и колкото по-скоро се научиш как се правят нещата, толкова по-добре... Не искам един натрапен ми лигльо да се мотае наоколо, така че внимавай. След като Джеси роди наши деца, ще те разкарам. Има места, на които мога да те пратя, и никога няма да видиш своята Джеси отново. Това ли искаш? Сега го направи!

Дез усети топлината на перата и сърцебиенето на треперещата птица. Опита се да направи това, което искаха от него, но птицата се размърда и той разбра, че я боли.

- Не мога - възкликна той. - Не знам как.

- О, дай я тук, женчо такъв.

Дезмънд не искаше да му я дава, но знаеше, че трябва. След миг кокошката лежеше мъртва, с извита шия, отпусната.

- Дай я на мама да я оскубе и сготви и стой да я гледаш, докато го прави. Следващия път ще трябва да направиш всичко сам.

- Трябва ли да остана тук? - попита той Джеси същата нощ, когато беше време за лягане. -Не харесвам чичо Боб, той крещи. Не ми харесва и това място. Мирише, а от ламаринения покрив се чуват странни шумове. Искам да се прибера вкъщи.

- Знам, любов моя, но не можем да се върнем, струва прекалено скъпо. Когато свалят гипса на Боб, той няма да е толкова своенравен. Това е заради жегата, праха и мухите. Все още не сме свикнали с тях. Сега се опитай да не се изпускаш тази нощ, това само влошава нещата -прошепна му тя, докато оправяше завивката му, и го целуна.

Дезмънд се опита да остане буден, да не заспива дълбоко, но в тъмнината усети как една топла струйка се просмуква през пижамата му Беше твърде късно. Махна чаршафа и се опита да го скрие под леглото. Усети как сълзите му напират, но не знаеше какво да прави. Може би, ако не беше тук, Джеси щеше да се усмихва повече. Ако тръгнеше по пътя, който води към града, дали щеше да стигне до Аделаида и до Големия Джим? Не му харесваше да живее тук, в средата на нищото. Може би, ако успееше да избяга, Боб нямаше да тръгне след него.

Джеси също не беше предишната Джеси. Не подскачаше, къдриците й се бяха отпуснали, лицето й беше покрито с кафяви лунички. Дрехите й бяха прашни, носеше постоянно престилка и бе винаги намръщена. Двамата не се вписваха добре на това място. Овцете бяха странни за нея, тя бе свикнала с едрия рогат добитък в собствената си ферма в Шотландия.

Постепенно Боб започна да накуцва наоколо, подпрян на бастун, и да кара камиона с един крак. Веднъж седмично ходеха в града и Джеси настояваше да се отбиват в църквата. За тези поводи вадеха хубавите дрехи от куфара: сако и риза за Дезмънд, нейната хубава рокля и сламена шапка. Почистваха и лъскаха и сандалите му.

Докато и двамата се обличаха, Дез си спомняше за „Стърлинг касъл“ и Големия Джим и за всичките им забавления заедно. Това го подтикна да се замисли за бягство.

Една неделя по време на службата си каза, че шансът му е настъпил. Джеси щеше да бъде по-добре без него. Имаше гара за влаковете, които отиваха на север и на юг. Нямаше багаж, но разполагаше с една лира за билет и с адреса на Джим, който знаеше наизуст. Беше му тъжно, че трябва да напусне Джеси, но тя щеше да дойде да го търси и след това щеше да остане при тях и всички щяха да бъдат щастливи заедно. Семейство Кейн щяха да се радват, че са се отървали от него. Нямаше нищо за Дез във фермата освен миризлива домакинска работа.

Лятната жега беше почти свършила и всички бяха заети с продажбата на овцете. Нямаше да липсва на никого.

- Отивам до тоалетната - каза той на Джеси, като се опитваше да не се издаде. Искаше да се притисне до нея, но не посмя, така че се втурна по главната улица и спря чак на гарата. Мина покрай един старец, който седеше и си дялкаше някакво дърво пред гарата, и се опита да изглежда така, сякаш чака пристигането на някой влак. Ако го попитаха, щеше да каже, че чака гости. Седеше и чакаше, но нищо не се задаваше. Мъжът, който дялкаше дървото, се втренчи в него.

- Кога е следващият влак на юг - попита го Дезмънд накрая.

- Утре, днес няма нито един, хубавецо. Неделя е.

Дез се изправи, почувствал се глупаво. Сега трябваше да се върне или да се скрие някъде за през нощта. Трябваше да измисли някаква история. За лош късмет, докато излизаше от гарата, се натъкна на чичо Боб, който тъкмо се измъкваше от бара на хотела и го забеляза.

- Какво, по дяволите, правиш в тази част на града?

- Казва, че чака влака на юг - засмя се старецът. - Изглежда си имаш беглец, Боб.

- Как ли пък не. Тръгвай обратно. - Боб го изблъска по улицата пред очите на всички и го стисна толкова силно, че го заболя. - Ще видиш ти, малки дребосъко, само почакай да се приберем у дома. Ще ти се върне тъпкано, задето ме направи на глупак.

- Какво е направил сега? - Джеси ги чакаше до камиона.

- Когато се приберем вкъщи, ще научи урок, който никога няма да забрави. И ако знаеш какво е добро за него, ще си държиш плямпалото затворено, иначе ще стане лошо и за двама ви.

- Съжалявам, не се движи. - Джеси полагаше мас върху раните му от каиша. Отоците по гърба и краката му пареха, подути от жестокия побой. Дез лежеше по корем и се опитваше да бъде смел. Наказанието беше достатъчно лошо, но Боб освен това накара и Джеси да гледа. След това поиска ножицата и се захвана с косата му

- Искам да го направя от мига, в който дойде. Правиш мамино детенце от това момче.

- Той не е виновен, че има къдрава коса - проплака умолително Джеси.

- Това ще се промени. Щракат ножиците, момчета, щрак, щрак, щрак... - пееше Боб, докато го подстригваше, дърпаше кичури и ги режеше с наслада; режеше толкова близо до черепа, че Дезмънд усещаше допира на острите ръбове на ножиците. Обръсна главата му до голо. Дез наблюдаваше падащите по пода черни кичури. По челото му се стичаше кръв, но той бе твърде уплашен, за да издаде и звук. Искаше да крещи, но се боеше да помръдне, за да не увеличи болката. С всяка отрязана къдрица нещо у него умираше. Втренчи се в каменната стена и в камината, докато слушаше пращенето на косата, която изгаряше в огъня.

- О, Боб, моля те, спри. Той е малко дете. Какво ти става? Не си го изкарвай на момчето -опита се да го успокои майка му

- Млъквай, мамо. Той трябва да разбере кой е господарят в тази къща и колкото по-скоро, толкова по-добре. Така ще мога да направя истински фермер от него.

Джеси плачеше, докато събираше косата с лопатката и метлата.

- Спри да цивриш. Само влошаваш положението му, като заставаш на негова страна -скастри я Боб, доволен от делото си.

„Мразя те, помисли си Дез, и никога няма да ти проговоря.“

От сега нататък му обявяваше война. Никога нямаше да се разплаче пред Боб. Следващия път, когато му се удадеше възможност, щеше да избяга, но заедно с Джеси. Тя заслужаваше някой по-добър от Боб Кейн и Дезмънд знаеше кой точно е подходящият кандидат.

34

Кали прекрачи прага на апартамента на Примроуз Макалистър на Синклеър роуд. Прими я притисна към себе си с облекчение.

- Най-накрая! Толкова се радвам, че си у дома. Мислех, че никога повече няма да те видя... Майка ти звънна, така че те очаквах. Тя е много притеснена. О, клетата ти, не заслужаваш всичко това. Хайде, седни. Имам бутилка вино. Толкова е прекрасно, че се върна при нас.

Кали се срина на дивана, отново беше сред позната обстановка. Толкова много неша се бяха случили, откакто бе живяла тук, а мястото си бе същото: занемарените мебели, картините по стената. Искаше й се да се свие на кълбо и да спи сто години.

- Трябва да направя нещо - каза тя.

- Но не тази вечер. Няма да ходиш никъде. Нямах никаква представа... Вземи и пий. -Прими бутна в ръката й чаша сладко вино. - Изпий го. Най-чудесната новина за мен бе, когато научих, че си добре. Чухме слухове, че някои от отвъдморските момичета... - Тя се поколеба, когато видя изражението на Кали. - Те така и не се прибраха вкъщи. Знам къде си била. Новините се разнасят, независимо дали са служебна тайна, или не са. Разбрах, че отрядът ви е бил разпуснат. И толкова, толкова съжалявам за Дезмънд. Не се притеснявай, сигурна съм, че е в безопасност там, където се намира.

- Трябва да го върна вкъщи. Как можа Фий да ни причини това?

- Не искам да я оправдавам, но тя претърпя инсулт, а това променя хората, така казва татко.

- Качвам се на първия кораб - допи си виното Кали. - Веднага щом разбера къде са отишли.

- Мисля, че първо трябва да си починеш и да се подготвиш Преживяла си ужасни неща. Погрижи се за себе си - каза нежно Прими и приседна до нея.

- Единственото нещо, което ме държеше жива, беше мисълта, че ще се върна при Дезмънд -отговори Кали яростно. Прими трябваше да разбере колко е важно това. - Нямах търпение да видя лицето му Той ще ме помни, децата не забравят своите майки, нали? - Погледна приятелката си, търсейки успокоение.

- Не очаквай твърде много твърде скоро. Мъжът на една от моите приятелки в работата се завърна от японски военнопленнически лагер миналата година и малкото им момиченце не искаше да има нищо общо с него. „Кой е този мъж в леглото ти? Не го искам тук!“ Така викала всеки път, когато той се приближавал до нея. Горкият човек беше много разстроен.

- Това няма да се случи с мен. Дезмънд трябва да ме помни.

- Това е ужасно дълго време за едно дете, Кали. Не ми се иска да те разочаровам...

Кали сложи ръце на ушите си.

- Защо си толкова негативна? Ще оправя всичките си документи, ще се уверя, че ще получавам военна пенсия, ще подготвя място за живеене и всякакви други подробности. Няма да се върна без него.

- Трябва да се помириш с Фий. Обещай ми. Знам, че се чувстваш ужасно, но и тя не е добре.

- Никога няма да й простя това, което стори.

- Тя ти е майка, направила е най-доброто, което е могла.

- Никога не е била майчински тип. Не можеш да промениш природата си. Когато се върнем, ще има достатъчно време, за да видим как ще тръгнат нещата. - В момента Кали изпитваше единствено горяща ярост към майка си.

Примроуз видя, че Кали е напълно изтощена физически, и донесе парче сирене и бисквити.

- Само това ми е останало от дажбата - извини се тя.

- Не съм гладна. Подай ми бутилката. Това помага повече.

Виното затопляше стомаха и намаляваше паниката.

- Ралф го получи срещу някаква направена услуга. Не го познаваш още. Запознахме се по време на работа. - Примроуз се изчерви. - Той е най-хубавото нещо, което ми се случи през тази война. Ще се женим, затова се постарай да се върнеш за сватбата ми. Надявам се, че ще останеш тук и няма да хукнеш още утре.

- Отивам да се видя с адвокатите си и да разбера с какви средства разполагам. Трябва да си купя къща. Имам някои недовършени неща, свързани със... знаеш с какво. Искат да подпиша клетвена декларация за задържането ми в Белгия. Заловили са някои от пазачите. Дължа го на приятелите си, които бяха предадени, и не само. - Кали поклати глава уморено.

- Говори ли ти се за това?

- Не, никога... Не ме питай, моля те. Заключих вратата за преживяното там и изхвърлих ключа. Тези неща не могат да бъдат споделени. Не искам да се сещам за онова време. Това няма да ми помогне да върна Дезмънд тук, където му е мястото. Нищо друго не ме интересува в момента. Чакам да получа адреса от семейството на Джеси Диксън. Знам, че тя и Дезмънд са били в списъка на пътниците на „Стърлинг Касъл“. Веднага след като го получа, ще й пиша, за да разбера къде се намира той.

- Не бързай, Кали. Изпрати му картички, нещо, което да му напомни за теб, снимки на Далраднор.

- Никога няма да се върна там - тросна се Кали, отхвърлила с негодувание съветите на Прими.

- Защо не? Това беше неговият, а и твоят дом. Там ти харесваше. Не възприемай всичко само в черно и бяло. Трябва да изградиш отново мост между вас двамата. Ти избра да оставиш всичко зад себе си, когато се записа доброволка. Знаеше какво правиш. Или не?

- Мислех, че си ми приятелка - извика Кали, не желаеше да слуша такива аргументи. - И ти си същата като Фий, само ми казваш какво трябва или не трябва да правя.

Прими я прегърна.

- Приятелка съм ти. На твоя страна съм. Какъв е смисълът от приятелството, ако не можем да бъдем честни една с друга? Учили са ме да казвам истината на приятелите си с цялата любов, която изпитвам към тях. Просто се опитвам да помогна. Всичко е много сложно, много емоционално - за всички ви.

Кали я отблъсна.

- Няма да слушам тези глупости.

Изправи се, но стаята се завъртя около нея. Виното я удари не само в главата, но и в краката, и Каролайн падна назад на дивана.

- Хайде, време е да те сложа в леглото. Най-добре е да поспиш, да си починеш малко и да се отърсиш от проблемите, прекалено си разстроена - предложи Прими и отнесе чашите и празната бутилка до мивката. - Трябва да планираме действията ти стъпка по стъпка. Първо, Джеси и Дезмънд трябва да разберат, че си жива и здрава. Тя трябва да осъзнае, че възнамеряваш да си го вземеш обратно. Очевидно ти е нужен дом за него някъде, където и двамата ще се чувствате добре, а това няма да е лесно сега. След това трябва да дадеш на Джеси време, за да подготви Дезмънд за идването ти. Той вече не е бебе, а момче със собствени идеи и вкусове. Подходи внимателно към нещата, Кали, и всичко ще бъде наред. Слушаш ли ме? - обърна се Прими и поклати глава.

Кали похъркваше, дълбоко заспала. Виното бе свършило работата си.

35

- Изтърсакът да не си е глътнал езика? - Боб седна на масата, като се опитваше да подтикне Дезмънд да отговори, докато ровичка в яхнията си. - Или е прекалено глупав?

От побоя преди месеци Дез не бе казал нито дума на Боб, нито една. Ако той го питаше нещо, момчето кимваше и го правеше. Покоряваше му се и приемаше ударите зад врата и подигравките му с мълчание. Харесваше му да вижда озадаченото изражение на лицето на Боб. Това беше война между тях и Джеси заставаше на негова страна, когато можеше, като прикриваше мълчанието му с извинения.

- Той трябва да ходи на училище - примоли се тя. - Не е правилно едно момче да не се учи. - Тя винаги знаеше как да изработи Боб с усмивка. - С теб нямаше да се срещнем, ако ти не си бе взел изпитите и не бе влязъл в армията.

- Ти го учи тогава, щом си толкова въодушевена. Вземи му някакви книги.

Джеси не се нуждаеше от второ подканване. Уроците им бяха светъл лъч в скучното ежедневие на Дез. Те сядаха заедно, вперили поглед в буквара, смятаха и правеха списъци за пазар, за да се учи Дез да събира и изважда. В гостната имаше едно старо раздрънкано пиано, но това не пречеше на Джеси да свири на него, докато двамата пееха шотландски песни: „Лох Ломонд“, „Разходка по здрач“, „Аз принадлежа на Глазгоу“. Това винаги разплакваше Джеси, а мама Кейн обикновено идваше с ръкоделието си и се присъединяваше към тях.

Една съботна вечер навиха килима, за да упражняват шотландския рил за танците в църквата, но не след дълго Боб влетя в къщата, докато те пееха.

- Значи момчето може да пее, когато иска, а?

Всички спряха и млъкнаха при влизането му.

- Хайде, не ми обръщайте внимание, нека да чуем немия как пее, за да изкара вечерята си. Не мислете, че не знам какви ги вършите зад гърба ми. Пейте или.. - Той посочи на Джеси пианото. - Всичко това е твоя работа.

- Сине, те просто се забавляваха. Остави ги на мира! - помоли се мама Кейн, но той я зашлеви.

- Млъкни. Ако един мъж не може да бъде господар в собствената си къща... Пей, проклето британче, пей...

Джеси седна на пианото, но не помръдна. Дез застана до нея с плътно затворена уста, гърлото му бе пресъхнало от страх, но когато видя Боб да хваща ръжена, истински се паникьоса. Обърна се към Джеси и кимна. Тя започна да свири „Лох Ломонд“ и той се опита да произнесе думите, но устата му бе суха и едва успя да издаде тих звук:

- До твоите красиви брегове... - беше всичко, което успя да излезе от устата му.

- Можеш да се справиш и по-добре.

Колкото и да се опитваше, Дез не успя да изпее нито нота. Изведнъж Джеси спря да свири и вдигна поглед към мъжа си.

- Той е уплашен, Боб.

Боб затръшна силно капака на пианото и той се стовари върху пръстите й. Джеси изпищя от болка. Дез се нахвърли към него като демон и го ритна в краката. Едрият мъж вдигна ръжена и го стовари върху него, удар след удар, докато момчето изпадна в безсъзнание.

Събуди се, покрит с превръзки, без да знае къде се намира. Мама Кейн попиваше с кърпа челото му

- Съжалявам, Луи. Този път той полудя. Трябва да се махнеш оттук, преди да те убие -разплака се тя. - Това не е моят син, нещо му става с главата.

- Къде е Джеси? - извика Дезмънд уплашено.

- Почива си. Не знам какъв дявол влезе в него, но от инцидента насам... - Тя замълча, загледана в сватбената им снимка на тоалетката. - Това не може да продължава.

Дез не можеше да се движи, изпитваше ужасна болка в краката и в главата. Дали той бе виновен, защото бе дошъл с Джеси? Затова ли Боб полудяваше така? Знаеше, че за да бъде Джеси в безопасност, той трябва си тръгне, но сега бе толкова уморен, че не можеше да мисли ясно. Знаеше само, че мрази „Руби Крийк“ и че мама Кейн ще му помогне, ако я помоли.

- Можеш ли да ми дадеш марка и плик? - попита я той на следващия ден, докато седеше в кухнята и се опитваше да бели картофи.

Тя се усмихна.

- Ще видя какво мога да направя, обещавам.

36

Кали седеше с чаша в ръка по залез-слънце на палубата на „Императрицата“ и се наслаждаваше на слънчевите лъчи. Най-накрая пътуваше за Австралия и щеше да пристигне точно за Нова година. Беше й отнело много повече време, отколкото предполагаше. Имаше толкова много неща да се уреждат и не на последно място беше опитът й да намери къща в предградията, което бе трудно, защото след войната жилищата не достигаха. В крайна сметка взе на изплащане къща в близост до Бексхил он Сий. На Дез щеше да му е приятно да си играе на плажа. Имаше добри училища, а и това бе място, на което никой нямаше да се занимава с тях, място, където можеха да оставят миналото зад гърба си и да започнат живота си отначало.

Най-после имаше сигурен адрес на Джеси Кейн - ферма на име „Руби Крийк“, близо до град Мари - и бе пратила писмо, че идва при тях.

Този кораб бе пълен с малки деца, които щяха да започнат новия си живот в нова страна -сираци, придружени от монахини и учители. Те въодушевено се щураха постоянно по палубите, бледите им градски лица разцъфваха от чистия въздух. Кали се опита да си представи как ли изглежда Дезмънд сега, на седем години. Беше му изпратила колет за Коледа с красива количка на „Динки“3 и своя снимка в униформа. Написала бе писмо на Джеси, в което сложи картичка на кораба за Дезмънд и поздравителна картичка, на която бе Фий от годините на най-големия й разцвет. Искаше да напомни на Джеси за отговорността й към семейството. Фийби Фей в славния си период от театър „Гейети“ изглеждаше красива и впечатляваща. Жалко, че синът й нямаше да види баба си отново - освен ако Кали не решеше да й прости някой ден.

Хубаво беше отново да е на борда на кораб. Последния път, когато бе пътувала така, бе мечтала за Феран на път за къщи и бе носила неговото дете. Колко щастливи бяха двамата в Кайро с мисълта, че целият живот е пред тях. Ако само знаеха какво ги очаква. Дори и сега сънищата й бяха накъсани от кошмари, които не можеше да контролира. Скоро щеше да се върне със сина си, щяха да започнат новия си живот заедно и нищо и никой нямаше да ги раздели.

* * *

Наближаваше Коледа и Джеси и баба Кейн щяха да ходят в града на пазар. Дез помоли да отиде с тях, иначе планът му нямаше да проработи. Натъртванията му бяха изчезнали, но имаше лош белег на бузата. Той не искаше хората да видят нараняванията му, така че облече яке, за да скрие ръцете си, въпреки че бе горещо, и сложи шапка на обръснатата си глава. Носеше къси панталони, направени от един чифт дънки на Боб, и стъпалата му стърчаха от сандалите. Боб не поглеждаше към него директно и никой не споменаваше нищо за онази вечер. Ноктите на Джеси бяха почернели и пръстите й бяха пристегнати с бинт, така че той и мама Кейн бяха поели задълженията й.

Дезмънд попита дали може да отиде до пощата. Той стискаше лирата си и скъпоценната си коледна картичка. Искаше да купи подаръци за Коледа и да пусне специалното си писмо до Аделаида. То прогаряше дупка в джоба му от седмици. Бе написал посланието си много внимателно, с най-красивия си почерк.

- Да не си се бил отново, Луи? - Служителката в пощата погледна лицето му с безпокойство.

- Конят пак ме хвърли на земята - каза той, без да поглежда към нея. Връчи й писмото.

- Докато си тук, има нещо за леля ти Джеси от Англия. Увери се, че ще го получи, синко.

Дезмънд го пъхна в джоба си и отиде до магазина, за да купи кутия шоколадови бонбони и кърпички за мама Кейн и някакви гирлянди. Беше Коледа, в края на краищата, и макар да бе горещо, Джеси му обеща, че ще имат коледно дърво, което да украсят. С малко късмет Боб щеше да се напие и да заспи, да ги остави да се насладят насаме на вечерта, докато слушат радио.

Боб беше все трезвен от онази ужасна съботна вечер. Дезмънд го бе чул да умолява Джеси да му прости. Водеше ги на църква, без да протестира, и им обеща пикник като награда.

Нямаше сняг, нито Дядо Коледа в магазините. Джеси каза, че добрият старец е твърде далече, за да дойде до „Руби Крийк“, но със сигурност щял да остави подаръци, както обикновено. Тя прошепна на Дез:

- Бъди мил с чичо Боб. Той се старае. Знае, че е направил нещо лошо.

- Защо трябва да оставаме тук?

- Защото дадох обет в църквата да сме заедно и в добро, и в лошо - отговори с тъжно изражение Джеси. - Трябва да се стараем и да се справим възможно най-добре в тази ситуация.

Дез знаеше, че тя плаче, ако няма писма за нея от семейството й. Джеси мразеше чудатостта на това място не по-малко него.

Плановете на Дезмънд вървяха добре до сутринта на Коледа, когато под дървото с гирлянди се появиха подаръците и той даде своите на мама Кейн и на Джеси.

- Откъде взе пари за тези скъпи неща? - подигра му се Боб, докато оглеждаше подаръците. Беше наясно, че за него няма да има нищо.

- Това са си мои пари, спестих си ги - каза Дезмънд с усмивка.

- Как ли пък не. Да не си откраднал нещо в града?

- Не, не съм. Дадоха ми ги.

- Вижте как променя историята си. И кой ще ти даде пари? Джеси, да не си отделяла тайно пари от нашите?

Джеси го погледна гневно и поклати глава.

- Не ме лъжи.

- Тя не лъже - каза мама Кейн. - Все пак е Коледа, престани.

Боб грабна Дез за яката на ризата и го разтресе.

- Кажи ми кой ти даде парите.

- Дадоха ми една лира на кораба, когато си тръгвахме.

- Кой? - стисна го Боб.

- Големия Джим.

- Кой е Големия Джим?

- Наш приятел. Връщаше се от войната.

- Значи войник, а? Защо му е да дава на изтърсак като теб пари?

- О, Боб, моля те. Големия Джим беше нашият инструктор. Беше любезен, това е всичко.

- Със сигурност е бил любезен, толкова любезен, че му е дал пари, за да си мълчи. Падна ли си по него?

- О, моля те, успокой се. Нямаше нищо такова. Танцувахме няколко пъти - иначе трябваше да танцуваме само момичета с момичета. Не си прави грешни изводи. Той просто харесваше Луи, това е всичко. Нека се насладим на един ден без караници. Коледа е.

- И какво от това? Ден като всеки друг, нищо специално. Овцете не знаят, че е Коледа. Това момче има лукав поглед... Защо гледа така?

- Забравих нещо, само една минута. - Дез хукна да намери якето си и бръкна в джоба му. -Забравих това писмо. За теб е, Джеси, от Англия. - Подаде й писмото със странен почерк.

Джеси се обърна, за да го отвори, и после излезе от стаята.

- Лоши новини? - попита мама Кейн, когато тя се върна. Изглеждаше много сериозна и замислена.

- Не, просто новини от къщи. Ще го дочета по-късно. Докъде бяхме стигнали?

- Там, където сме обикновено - спорим за този нехранимайко и неговите глупости - каза Боб.

- Спри да го тормозиш - Джеси застана по-близо до Дезмънд.

- Винаги вземаш неговата страна. Той трябва да си отиде - втренчи се в тях двамата Боб.

- Много е малък, за да отиде в пансион в чужда страна, имай сърце. Доведох го тук, за да има по-добър живот - каза тя, докато поставяше опаковъчната хартия в огнището.

- Или той, или аз, Джеси. Нещата не бяха така в Шотландия. Ти беше весела, забавна, готова на всичко.

- И дойдох на края на света, за да бъда с теб - само за да разбера, че не си човекът, за когото се омъжих. Ти си се променил. Всеки може да го види. Не дойдох тук, за да ме пребиват и да ходя в синини. И се отнасяш към добитъка си по-добре, отколкото към малкия Луи.

- Той ти влияе зле. - Боб пристъпи напред и Дез инстинктивно се отдръпна в очакване на поредния шамар.

- Виж себе си, Боб, и собствените си недостатъци, преди да обвиняваш дете. Що за пример му даваш? Една добра дума не е излязла от устата ти, откакто сме пристигнали. Не мога да търпя това повече.

- Тогава знаеш какво да направиш, нали? - отговори той с насмешка и скръсти ръце на гърдите си. Но когато видя решителния поглед на Джеси, изражението му се промени.

- Съгласна съм. Съжалявам, мамо, но в един момент трябва да кажа „стига“ - обърна се тя към мама Кейн. - Ако не можем да се държим мило на Коледа, каква надежда има за нас? Хайде, Луи, време е да си събираме багажа. Няма да остана на място, на което не съм желана.

Дезмънд не можеше да повярва на ушите си. Защо бе променила решението си? Наистина ли си тръгваха? Втурна се нагоре по стълбището след нея и се усмихна за пръв път от седмици, докато тя вадеше куфара с етикетите и хвърляше безразборно вътре дрехите си -всички онези градски неща, които изобщо не бе носила.

- Трябва да тръгнем веднага. Ще помоля един от работниците да ни закара до града. Въпреки че нямам представа къде ще отидем.

- Аз имам - усмихна се Дез и й протегна измачканото листче, което бе пазил през всички тези месеци. - Изпратих му картичка. Той знае за нас. Можем отначало да отидем при него. Обещах му и сега можем да го изпълним.

Джеси се обърна и му се усмихна в отговор.

- Какво щях да правя без теб, синко?

Дезмънд се изчерви от гордост. Това признание бе най-добрият коледен подарък, който бе получавал някога.

3 Популярна британска марка за играчки, съществувала от 1935 до 1979 г. - б. пр.

37

Кали усети как странната жега щипе кожата й, докато тя се взира от влака в пейзажа, удивена от мащабите на Южна Австралия - от горите, от равния терен с крайпътните селища, нанизани едно след друго като градчетата от филмите за Дивия запад. Километър след километър прашна пустош без никаква следа от хора. Какво би могъл да прави синът й в такова място? Това беше нова страна за млади хора, с нови пътища и селища. Дори почвата бе толкова различна от пръстта в родината й.

Слезе на най-близката до „Руби Крийк“ гара, развълнувана, но и притеснена. Изглеждаше като чужденка в лондонските си дрехи. Взе си стая в единствения хотел - просто бар с няколко стаи на горния етаж - и остави куфара си. Първата й задача бе да намери най-бързия начин да стигне до фермата. Беше се надявала, че някой ще бъде достатъчно любезен да я посрещне на гарата, след като предварително бе изпратила информация с детайлите по пътуването си. Не получи отговор на нито едно от писмата си, така че се отправи към местния пощенски клон.

Жената зад гишето й се усмихна.

- Добър ден... Мога ли да ви помогна?

- Надявам се. Как да стигна до „Руби Крийк“? - попита Кали с усмивка, осъзнала, че говори с различен акцент. - До фермата на Кейн. Търся Джеси Кейн. Далече ли е?

- От Англия ли сте? - попита жената.

Кали кимна.

- За съжаление, не мога да ви помогна. Джеси си замина неотдавна - прошепна тя. -Имаше малко проблеми. Ако питате мен, Боб Кейн си блъска главата в стената, задето позволи такава работлива жена да го напусне... Все пак той вече не е много наред, откакто се разби с мотора. Бяха тук по Коледа само за пет минути, и си тръгнаха. Тя имаше основание, така че не я виня - приведе се жената зад щанда, за да подчертае думите си.

- Къде е сега? - Кали не можеше да повярва, че е дошла чак дотук, за да чуе това.

- Чух, че са взели влак на юг. Може би е за добро. Не мисля, че щяха да се установят тук.

- Те? - попита Кали. - Тя е взела момчето със себе си?

- Разбира се. Би направила всичко за това дете. Смешен мъник беше той. Дойде тук тайно, за да пусне една картичка. Самотно хлапе, срамота, че отрязаха къдриците му Младият Луи прати писмото на някакъв адрес в Аделаида.

- Можете ли да си спомните къде? - попита Кали, учудена защо жената нарича сина й Луи.

- Вие какво, да не мислите, че чета цялата поща, преди да я пусна? Не съм като онзи човек с невероятната памет от радиопредаването... Макар че, като се замисля за това, малкото приятелче беше толкова гордо с почерка си - не са много фермерчетата, които могат да пишат, особено тези, които не ходят на училище. Сега, какво беше името... Чакайте, ще се сетя. Познато име беше... - Жената затвори очи, опитвайки се да се съсредоточи. - Започваше с Б... Бол ли беше? Нее... Не познавам хора с такова име.

- О, спомнете си. - Кали цялата се тресеше.

- Сетих се... Бойд Ранкин, ходеше на училище с мен в Мари. - Поклати глава и се усмихна. -Писмото бе адресирано до мистър Бойд в Аделаида. Нищо повече не мога да направя за вас.

- Мислите ли, че са отишли там? - Кали беше отчаяна.

- Защо питате мен? Попитайте мама Кейн... или може би не. Роднина ли сте на британците? - Пощальонката я изгледа с подозрение.

- Близка роднина... Изминах целия този път, за да ги видя, а се оказва, че съм закъсняла.

Чувстваше се много уморена, беше на път да се разплаче, но не искаше да разкрива нищо повече.

- Седнете и си починете. Можете да ми направите услуга. Имам една купчина поща, адресирана до Джеси някъде тук. Чакайте малко.

Обърна се и извади колета за Коледа и писмата на Кали.

- Но аз ги пратих още преди Коледа - каза тя уморено.

- Адресът не е бил съвсем наред и първо са отишли другаде. Сега можете да им ги дадете лично. Струва си да пробвате в Аделаида. Това е хубав град и този мистър Бойд може да ви помогне да ги намерите. Успех... Не разбрах името ви...?

Кали кимна, без да каже нищо, докато излизаше от пощата и преглъщаше сълзите на разочарование. Беше се подготвяла да се събере с момченцето си тук, а сега всичко това... Дезмънд не бе получил снимките и подаръците си. Ами ако Джеси бе избягала след получаването на първото писмо, което не беше в купчината с другите? Затова ли си бе тръгнала толкова бързо?

Сега се нуждаеше от една силна напитка, за да се успокои. Отиде до хотела, но барът беше затворен, така че легна на леглото. Помисли си, че тези улики са твърде оскъдни, за да разчита на тях. Но не беше дошла чак дотук, за да се признае веднага за победена.

По-късно същата вечер влезе в бара и се стресна, когато видя, че има само мъже, които стискаха бирите си и я гледаха така, сякаш е от друга планета. Брадясал мъж в гащеризон залитна към нея.

- Чух, че сте разпитвали за съпругата ми.

Кали усети гнева в гласа му, когато той я огледа от главата до петите. Почувства как тревожни барабани забумтяват в главата й.

- Знам коя си.

- И аз знам кой сте, мистър Кейн, и предполагам какво сте направили, за да накарате Джеси да избяга със сина ми навръх Коледа.

- Сина ти? - Той отстъпи назад и погледна към другарите си за подкрепа. - Що за майка оставя сина си в ръцете на една курва?

Кали изпита инстинктивно желание да го удари и да приложи всичко, на което някога я бяха учили, искаше да му причини болка, но си пое дъх и каза високо:

- Майка, която е била заловена от нацистите и пратена в концлагер, мистър Кейн. Която не можа да се прибере навреме у дома си, както толкова много от вашите военнопленници.

Барът утихна при избухването й. Всички се заслушаха. Кали не беше говорила на глас за своите преживявания, но искаше да запуши устата на този мъж. Той бе грубиян и трябваше да бъде смачкан.

- И ако чуя от сина си, че сте му навредили по някакъв начин... Внимавайте. Знам къде живеете и повярвайте ми, обучена съм да убивам, така че по-добре ми кажете къде са отишли.

Стоманеният поглед в очите й имаше ефект, но Кейн не бе готов да се предаде.

- Къде мислиш, госпожо? - подсмихна се той. - При нейното мъжле в Аделаида. И добре, че се отървах и от миризливото британче...

Обърна й гръб победоносно и наперено тръгна към другата страна на стаята, но никой друг не помръдна.

- Благодаря, това е всичко, което исках да знам - извика Кали след него. После се обърна към бармана. - Имам нужда от нещо, с което да залича миризмата на този плъх...

* * *

Дезмънд седеше на обяд в къщата на Мейтланд авеню и гледаше Големия Джим с възхищение. Не можеше да повярва, че е на път да сбъдне мечтата си. На масата имаше бяла покривка и цветя, чинии, пълни с агнешко и печени картофи. Намираха се в трапезария с прекрасен килим като от приказките и с картини по стените. Сега спяха в стая с красиви пердета, която не миришеше на овце и мръсотия. Къщата на Бойд бе дворец от тухли, а не от дърво, с големи прозорци и градина, в която можеше да играе. Беше като истински рай в сравнение с тенекиената барака в „Руби Крийк“. Джеси се усмихваше на всички и разказваше на родителите на Джим колко мил е бил синът им с тях на борда на кораба.

Джеси беше нервна, когато почукаха на вратата, но старата мисис Бойд ги покани вътре и се обади по телефона на сина си да се върне от работа.

- Тук е малкото шотландско момче, което ти прати онази картичка от пустошта, заедно с майка си...

Джим се втурна веднага към тях, за да ги посрещне.

- Прочетох бележката и щях да дойда да ви посетя след Коледа, но вие ме изпреварихте. Можете да останете с родителите ми, докато се установите. - Той гледаше Джеси и се усмихваше. - Мисля, че майка ти се нуждае от почивка, определено така изглежда.

Двамата отидоха в друга стая, за да си говорят.

Дез обичаше, когато хората наричаха Джеси „майка му“. Единственото, за което мислеше сега, бе, че са в безопасност от чичо Боб; че вече няма да го блъскат и удрят; че е в истински град с магазини и улици, и с множество паркове.

- Ще си потърся работа - предупреди го Джеси. - А ти ще тръгнеш на училище. - Дез не можеше да се сети за нещо по-добро. - И не можем да останем тук. Не е подходящо, така че не очаквай да живеем на такова хубаво място. Сигурно ще успея да намеря някъде две стаички за нас.

- Нямам нищо против - каза той.

Всичко би било рай след „Руби Крийк“. Пък и Дез си имаше някои тайни планове. Знаеше, че Големия Джим харесва Джеси, както и тя - него. Ако останеха тук достатъчно дълго, те биха могли да се съберат и да бъдат едно семейство.

Джим заведе Дезмънд до строителния склад и той се втренчи в големите купчини чували с бетон и пясък и в натрупания дървен материал. Имаше камиони за повдигане на чували, специални инструменти и кофи, машини, паркирани в редици. Навсякъде се стрелкаха котки. Той се затича да си поиграе с тях.

- Внимавай или ще те ухапят. Те пазят от гризачи. Целият този материал помага за изграждането на нови жилища за войниците, които се завръщат след войната - за да имат къде да живеят. Харесва ли ти?

Дез му се усмихна със страхопочитание. Ако Джим не му беше дал адреса си и той не бе изпратил коледната картичка... какво щеше да стане с тях? Сега обаче всички тъмни облаци бяха изчезнали, прогонени от слънцето, и той усети как топлината изпълва тялото му.

Намирането на семейство Бойд в Аделаида не беше много лесно. Това беше стара шотландска фамилия и имаше доста „Бойд“, изброени в телефонния указател по азбучен ред. Но беше твърде горещо, за да посети всички пеша, затова Кали реши да седне и да звъни по телефона, докато намери семейството, което търсеше. Мъжът на рецепцията в хотела й помагаше, но докато тя минаваше от име на име, положението започна да изглежда безнадеждно.

- Продължавайте - насърчаваше я човекът и предложи да позвъни на някои места вместо нея. Прегледаха всички онези, от които нямаха отговор, и точно когато Кали започваше да се отчайва, късметът й проработи.

- Търся мисис Джеси Кейн и Дезмънд Лойд-Джоунс, който пътува с нея. Дошли са от „Руби Крийк“ при мистър Бойд. Дали някое от тези имена ви говори нещо? - попита тя жената, която беше вдигнала телефона.

Последва пауза.

- Кой се обажда?

- Аз съм мисис Каролайн Джоунс, майка на Дезмънд - отвърна трепереща Кали.

- Съжалявам, тук няма Дезмънд Джоунс - дойде отговорът, но имаше нещо в гласа, някакво двоумение, което накара Кали да продължи.

- Цялото му име е Дезмънд Луи... Възможно е да го знаете само като...

- А, искате да кажете - Луи?

- Познавате ли го? Той и Джеси при вас ли са? - Гласът й се извиси от вълнение.

- Не съвсем, но мисля, че е по-добре да ми разкажете нещо повече, мисис Джоунс. - Гласът сега беше по-предпазлив. Кали започна историята си, но скоро жената я прекъсна. - Можем да обсъдим по-задълбочено този въпрос лично в дома ни на Мейтланд авеню, на чаша чай. Предполагам, че имате доказателство за връзката си с...

- О, да! - Кали залитна от облекчение, все още държеше здраво слушалката в ръка.

- Добре ли сте? - Мъжът от рецепцията се втурна към нея, като видя, че тя се олюлява. -Лоши новини?

- Не, мисля, че ги намерих, на Мейтланд авеню. Синът ми е тук, в града. Сега ми трябва само едно такси.

- Хубава част на града, госпожо - заяви администраторът, но Кали не го слушаше.

„Той е тук и аз ще го видя скоро. Трябва да се преоблека, да изглеждам възможно най-добре, да подготвя документите си. Не мога да повярвам, че нещата се нареждат.“ Едва успяваше да стои на едно място в асансьора, докато отиваше към стаята си. Имаше толкова много неща да се направят, преди да се появи победоносно в къщата на Бойд.

Дез тича по целия път от училище до склада, както правеше винаги в петък вечер. Оставаше там, докато Джеси приключи работата си в яслата и майките приберат децата си. Обичаше петък, най-добрата вечер от седмицата, тогава ходеха на кино и после се прибираха в жилището им на Питкерн стрийт, хапваха риба за вечеря и му предстояха цели два дни без училище, които очакваше с нетърпение. Утре може би щяха да отидат в парка „Елдър“, за да гледат мача по крикет, докато Джеси се занимаваше с прането. После той оставаше със старите Бойд, докато Джим и Джеси излизаха сами. Вечерта си правеха барбекю, а на сутринта ходеше в църквата на неделно училище. После всички отиваха на разходка в парка и той пускаше корабчето си да плава.

Когато днес се завтече през портите обаче, бащата на Джим го погледна сериозно.

- Трябва да те заведа у дома. Имаш посетител - каза той и го поведе към черната голяма кола, която винаги бе лъсната до блясък за уикенда.

Сигурно бе важен посетител, за да накара Джим да тръгне по-рано. А кой можеше да идва специално за него? Сърцето му се сви. Сигурно Боб Кейн ги бе проследил дотук и бе дошъл да си ги прибере обратно. „Ние никога няма да се върнем там“, помисли си той. Вече се бяха установили в града. Дез харесваше училището и приятелите си. Усети, че започва да се тресе целият. Беше се опитал да забрави онова ужасно време във фермата, но понякога през нощта лицето на Боб се появяваше в съня му, плашеше го и той викаше. Джеси идваше да го прегърне и да го успокои. Какво щеше да стане, ако Боб бе довел полиция и те кажеха, че с Джеси трябва да се върнат с него?

- Кой е? - попита той бащата на Джим, а гласът му прозвуча пискливо.

- Не ме питай, просто ми се обадиха да те прибера веднага вкъщи.

Дез се сви на мястото си, защото се страхуваше от момента, в който щеше да се изправи очи в очи със заклетия си враг.

Кали излезе от таксито на булеварда в предградието Уестбърн парк и се възхити на очертанията на красивите постройки, разположени сред храсти и паркове. Изглежда това бе богат дом. Докато приближаваше верандата, се опита да се стегне. Как щеше да понесе гледката на Джеси Диксън със сина й, какво щеше да му каже? „О, просто иди и се срещни с него“, вдъхна си сили тя, закрачи напред и натисна звънеца.

Една жена със стоманеносива коса и бронзов тен на лицето, придобит от годините на слънце, я посрещна и покани вътре.

- Мисис Джоунс, предполагам... Аз съм мисис Бойд, а това е синът ми Джим - усмихна се тя и посочи висок млад мъж, който изпълваше рамката на вратата.

Кали кимна учтиво, когато я поведоха към просторен салон с големи прозорци, които имаха капаци от външната страна. Една врата водеше навън, към морава, сред която имаше широк басейн.

- Да ви предложа нещо за пиене... шанди^4, може би?

- Само вода, благодаря.

- Опасявам се, че в момента тук сме само ние двамата. Съпругът ми ще докара момчето по-късно, а Джеси е на работа по това време. Така ще имаме възможност да разговаряме насаме. Любопитни сме да разберем какво ви е довело толкова далеч от дома.

- Мислех, че е очевидно, мисис Бойд. Дошла съм да прибера сина си.

Кали видя, че те се спогледаха изненадано.

- Вашия син? Но ние смятахме, че родителите на Луи са... - Мисис Бойд се поколеба. -Мислехме, че са починали по време на войната. Ето защо Джеси го е взела със себе си.

- Но както виждате, аз съм тук. Дезмънд бе на три, когато се записах в армията и заминах в чужбина, но никога не съм спирала да мисля за него.

- Това е бил доста необичаен избор за една майка.

Критиката бе премълчана, но се усети многозначително. Кали обаче устоя.

- Времената бяха необичайни, както всеки, който ги е преживял, ще ви каже. - Тя погледна към сина за подкрепа. - Мислех, че мога да бъда полезна.

- Но защо сте се забавили толкова дълго?

Тя бе готова за това, обясни за ареста си, за концлагера, за болестта си, за заблудилото се писмо. Сподели малко и за тайната си мисия в чужбина.

- А съпругът ви? Той няма ли роднини?

- Мистър Джоунс ни изостави да се грижим сами за себе си още преди войната... Нямам представа къде е той сега. И не ме интересува. Важен е само Луи, както го наричате, важно е да знае, че майка му е жива и е дошла за него. Джеси няма никакви права над него, трябва да разберете това. Тя беше просто бавачката му.

Джим се наведе към нея.

- Но аз мисля, че има. Тя е единствената майка, която той познава.

Кали поклати глава и разля вода върху роклята си.

- Тогава той ще се радва на предимството да има две майки, които да го глезят едновременно за известно време.

Кали се усмихна, но не и те.

- Не мисля, че е толкова лесно, колкото го представяте - продължи Джим. Погледна часовника си. - Скоро ще дойдат. Ще се разходите ли в градината с майка ми, за да подготвя Джеси за тази среща? Тя няма да приеме много лесно положението.

- Както желаете - отвърна Кали, почувствала се неловко. Тя също трябваше да се подготви за сблъсъка с Джеси, да отстои твърдо позицията си и да се събере със сина си, каквото и да й струва това.

Когато Дез надникна през вратата в търсене на страховитото лице, стаята беше пълна с възрастни, но чичо Боб го нямаше. Само една дама в синя рокля, сако и шапка му се усмихна. Той й се усмихна учтиво. Джеси стоеше права до Големия Джим, неговите родители седяха на дивана и всички го гледаха.

- Поздрави мисис Джоунс. Знаеш ли коя е тя? - каза Джеси с писклив глас.

Той отново се усмихна, поклати глава и протегна ръка. Никога не беше виждал тази жена.

- Здравей, Дезмънд - каза тя. - Не съм те виждала, откакто беше ето толкова висок.

Непознатата вдигна ръка до полицата над камината.

Той погледна към Джеси за успокоение. Какво се очакваше да каже сега?

- Джеси се грижеше за теб, докато бях на война. Когато тя реши, че няма да се върна, бе така добра да те вземе със себе си за известно време. Сега дойдох тук чак от Шотландия, за да те заведа у дома.

Дез отстъпи назад, без да разбира какво говори жената, и видя, че Джеси го гледа натъжено.

- Майка ти е била много болна и не е могла да се върне, когато войната приключи, така че аз те взех с мен. Сега тя иска да отидеш да живееш с нея. Какво мислиш, Луи? - добави Джеси.

Чувстваше се странно. Той не познаваше тази дама и тя разплакваше Джеси. Затова отстъпи бавно през отворената врата и избяга нагоре по стълбището в една от спалните, далече от всички втренчени очи. Защо тази дама го нарича „Дезмънд“? Коя бе тя? Не знаеше ли, че това е неговият дом, че мястото му е тук? Спомняше си кораба и Големия Джим, храната и танците, но нищо преди това. Помнеше малко от „Руби Крийк“ и ударите на ръжена по краката си, но нищо повече. Зарови глава в ръцете си, за да я накара да си отиде.

Стаята утихна при внезапното напускане на Дезмънд. Еуфорията на Кали изчезна за миг, когато видя празния поглед на момчето. То нямаше представа коя е. За нея бе истинска агония, когато забеляза как Дез се обръща към Джеси - както дете се обръща към майка си, когато го е страх. Беше се превърнал в дългокрако малко момче, къдриците му се бяха изправили и бяха изсветлели от слънцето, кожата му бе загоряла. Беше красиво момче с лек намек за прилика със скъпия й Феран.

Сега тя седеше сама с тези непознати, застанали един до друг в красивия си дом. Едно силно семейство, събрано заедно - това бе нещо, което тя никога не бе имала. Усети силата и връзката им, но нямаше да бъде победена от броя им. Всички излязоха от стаята, за да поговори Кали с Джеси и да й поиска обяснение за това как е измамила Фийби. Беше очевидно, че бракът й е истинска катастрофа, но как би могла именно Каролайн да я съди за това?

- Луи бе този, който ни спаси с писмо до приятеля си от кораба. Семейство Бойд са невероятно добри хора. Съжалявам, но направих това, което бе най-добро за Луи в онзи момент. Майка ви не можеше да се справи, смятахме ви за мъртва. Какво друго можех да сторя? Той ме е познавал цял живот, както вие сте познавали Марта, или сте забравили как постоянно ми говорехте за нея и й се възхищавахте?

- Но да го доведеш чак тук, далеч от корените му, и да се представяш за негова роднина, е нечестно - заяви Кали.

- По-добре ли щеше да бъде да го оставя в някой интернат с непознати? - нападна я на свой ред Джеси. - Майка ви не беше в състояние да живее заедно с дете в къщата. Не се разкайвам за това, което сторих. Вие го оставихте на моите грижи и аз направих точно това - погрижих се за него. Той не ви познава вече.

Когато Бойд се върнаха, атмосферата се промени.

- Решихме, че трябва да останете тук - предложи мисис Бойд. - Нека Луи свикне с вас. Дълго време сте били разделени. Не знаем какво друго да ви посъветваме. Не може да накарате момче на неговата възраст да изпълнява желанията ви като малко дете. Времето няма същия смисъл за тях като за нас.

„Къде ли съм чувала вече това“, зачуди се Кали. Да, Примроуз я беше предупредила за същото. След като Дез осъзнаеше, че са от една плът и кръв, щеше да си припомни връзката им... със сигурност.

- Благодаря ви - отвърна тя, почувствала се ужасно изтощена и болна. - Толкова много неща искам да му покажа, има толкова много неща, които трябва да научи. Той просто се нуждае от време. Не е твърде късно да променим нещата, нали?

Никой не й отговори, никой не се усмихна, нито я утеши. Сега тя беше сама срещу тях. Майка, готова да се бори за сина си.

4 Коктейл от бира и лимонада. - б. пр.

38

Дезмънд не яде много, след като се настаниха край кръглата маса в трапезарията. Продължи да се взира в дамата срещу себе си. Беше хубава, но не като Джеси. Имаше сини очи и прави зъби и миришеше на цветя. Джеси никога не си слагаше парфюм. Дамата също го гледаше, когато си мислеше, че той не я вижда. После ги оставиха сами и тя извади един пакет от чантата си.

- Ходих до пощата в града до „Руби Крийк“ и ми дадоха обратно коледния ми подарък за теб. Съжалявам, че не е стигнал навреме.

- Няма нищо - каза той, взрян в пакета с интерес. Вътре имаше голяма червена кола играчка и няколко снимки на къща и на хора, които не познаваше. Имаше и книга за Орландо, Мармаладената котка^5, както и сладкиши в опаковки.

- Благодаря - каза той, спомнил си добрите обноски.

- Не си ли спомняш това? Ето те с мен, нося те на конче... в градината на Далраднор. Баба ти Фий ни направи тази снимка.

Тя пъхна снимката в ръката му Имаше едно малко момче с къдрава коса, яхнало смееща се жена. Той не ги познаваше.

- Вече съм твърде голям за конче. Сега играя крикет и чичо Джим ми помага.

Тя бутна още една снимка в ръката му - на модна дама с пера в косите си.

- Това е баба ти Фийби. Тя беше известна актриса. Не я ли помниш? Тя беше болна и затова Джеси те взе от нас и те доведе тук.

- Тя не ме е взела, аз я помолих.

- Значи си го спомняш?

- Не. Помня само големия кораб, чичо Джим и „Руби Крийк“.

- Съжалявам, че мина толкова много време, но сега имаме възможност да започнем всичко отначало, Дезмънд.

- Аз съм Луи - поправи я той. Не харесваше името Дезмънд.

- Да, баща ти беше Луи-Феран, много смел човек. Нося неговия медал - за теб е, за да го помниш. Той загина по време на войната.

- Няма страшно. Чичо Джим се грижи за нас.

- Големия Джим не е твоето семейство. Аз съм твоето семейство сега.

Защо продължаваше да повтаря това?

- Какво семейство? - попита той. Не искаше нейното семейство. Имаше си Джим и Джеси.

- Ние сме хората, които Бог ти е дал, за да се грижат за теб и да те обичат.

- Бог ми е дал Джим и Джеси.

- Да, засега, но аз съм истинското ти семейство... Луи. - Тя се наведе към него, сякаш искаше да го прегърне.

- Не си, не... аз не те познавам. Махай се!

Кали хлипа цяла нощ, след като Дез я отхвърли. Той не прояви интерес към медала за храброст, просто го предаде на Джеси да го пази заедно със снимките. Беше вежлив и помоли да го извинят от масата, като побърза да избяга в градината, далеч от погледа й. Тя му се разсърди, но не смееше да го покаже. Джеси се суетеше наоколо, извиняваше се от негово име, а семейство Бойд мълчаха, но не пропускаха нищо.

Каролайн остана в продължение на четири дни, но после реши да се върне в хотел „Куинс хед“, за да подготви стратегията си. Да живееш с Бойд, не беше лесно. Те бяха прекалено много, разговаряха помежду си, смееха се, наблюдаваха я, но не й обръщаха внимание. Имаше нужда да бъде сама и да обмисли какво да прави. Първо купи билети за мач по крикет и за кино. Разхождаше Дезмънд из парковете след училище, но той не идваше без Джеси. Да го чака на излизане от училище, бе нейна отдавнашна мечта - да го вижда как се хвърля в прегръдките й с усмивка на лице. Но това беше глупава фантазия. Едно момче на осем години не върши такива неща. Той не й обръщаше внимание. Сякаш не искаше да се занимава с нея. Срещите им бяха тест за издръжливост, а не приятна наслада. Кали упорства още седмица, като се опитваше да го прикотка; прояви интерес към всичко, което правеше, и му обеща пътуване до Лондон със самолет. Колкото повече се стараеше, толкова по-малко той се интересуваше от нея. Това беше някаква съпротива, която Кали не разбираше.

Джим бе този, който наруши мълчанието един следобед, когато бяха сами.

- Знам, че според вас не е минало много време, но от моята позиция ми се струва, че продължи повече от достатъчно. Горката Джеси страда, вие страдате, а детето не знае кое е. Не можете да накарате едно момче да прави това, което не иска. Той мина през ада с Боб Кейн - достатъчно му е за цял живот. Джеси се развежда на основание жестокост. Бог знае как му се е отразило всичко това. Мисля, че е време да оставите момчето само да реши.

Кали се втренчи ужасена в него.

- Искате да кажете, сам да избере бъдещето си? Със сигурност не предлагате това, нали?

- Защо не? Луи не е обикновено момче. Той е зрял за възрастта си. Наложило му се е да бъде. Той блокира това, за което не иска да мисли, и е блокирал и вас. Съжалявам, но е така. За него Джеси е майка му.

Кали скочи от мястото си.

- Но аз съм майка му. Родих го, кърмих го. И искам сина си - възмути се тя.

- Но дали той ви иска? Това е истинският въпрос. Сега е важно кое е най-доброто за Луи. Да бъдеш майка, е повече от просто да родиш едно дете, както и да си баща не означава просто да хвърлиш семето си. Става въпрос за това да си до детето, да си имате взаимно доверие. Трябва да го оставите сам да избере съдбата си.

- Не е честно. Той е твърде малък, за да знае какво е най-добре за него - настоя Кали. - Не съм отговорна за това, което се случи по време на войната.

- Не е нужно да ми обяснявате. Бях там... цялата тази смърт, разрушение и раздяла. Съжалявам, но Луи също е бил на губещата страна. Бил е лишен от вас заради войната.

- И искате от мен да го оставя? - Тя закрачи из стаята и се загледа през прозореца в агония.

- Предлагам да попитате Луи какво иска.

- И после какво?

- Не знам. Ще го мислим тогава.

- Но той е моето дете. Трябва да направи това, което искам аз. Аз съм майка му. Нямам ли право над собствената си плът и кръв? Как може едно дете да знае кое е най-добро за него? Мисля, че казахте достатъчно.

Как се осмеляваше да й предложи такова решение? Време бе да се прибере в хотела и да си купи бутилка вино, за да заспи по-лесно.

Събуди се, обляна в пот, в ранните часове на сутринта, изтощена от съня си. Гонеше Дезмънд през лабиринт от храсти, опитваше се да го хване, но колкото и завои да направи, не успя дори да го зърне. Чуваше го да се смее, да вика, но колкото повече търсеше, толкова повече храстите се затваряха около нея, докато образуваха голяма стена, същинска джунгла, и препречиха пътя й към смеха му

Откакто дамата дойде да го посети, всичко беше различно. Хората постоянно изчезваха в гостната и затваряха вратата, шепнеха си, когато си мислеха, че не може да ги чуе. Джеси плачеше нощем, но се прикриваше, а това го тревожеше. Дез беше палав, биеше се на детската площадка и го наказваха. Той риташе и удряше момчетата, които го дразнеха за префърцунения му акцент, въпреки че толкова упорито се опитваше да говори като тях.

Защо тази дама трябваше да идва до входа на училището в хубавите си рокли, заради които другите майки постоянно ги оглеждаха? Защо го наричаше свой син? Дезмънд бе синът й, момчето от снимката, не той. И все пак вътре в себе си познаваше звука на името и снимката на къщата с каменните стъпала. Дамата продължаваше да говори за Шотландия и как е носил килт. Това беше една пола, а само момичетата носят поли. Искаше му се да си запуши ушите. Тя бе мила и му купуваше бонбони и играчки, играеше на „Не се сърди човече“ и на „Змии и стълби“ с него, но когато се опиташе да протегне ръка и да го докосне, той се отдръпваше и се криеше в градината.

Една неделя след църква пасторът дойде за обяд. Масата бе претрупана с хора, които тракаха с приборите и се хранеха, дамата също бе тук, но не погледна нито веднъж към него. После всички отидоха в салона и седнаха, всички освен пастора.

- Благодаря ви още веднъж за вашето прекрасно гостоприемство, но съм наясно, че трябва да платя за обяда си, така да се каже - изкашля се той. - Семейство Бойд са мои енориаши от години и в добри, и в лоши дни, но това е най-необичайното събиране, на което съм присъствал. Помолиха ме да отсъдя в много странна ситуация. Говорих и с двете страни насаме и чух някои тъжни истории. Видях свидетелството за раждане, което доказва, че това е Луи Лойд-Джоунс. Наясно съм и какви ужасни лишения е претърпяла майка му в резултат на дейността си през войната. Говорих с мисис Кейн и разбрах защо е била принудена да избяга от брачния си обет. При нормални обстоятелства би трябвало да има само един изход, но след разговора ми с Джим и всичко, което научих, смятам, че момчето също трябва да каже мнението си.

- Той е твърде малък, за да има собствено мнение - каза рязко дамата.

- Разбирам загрижеността ви, мисис Лойд-Джоунс, но въпреки това ще задам някои въпроси на младия Луи насаме, ако нямате нищо против.

После пасторът го отведе през вратата в градината и двамата седнаха на пейката до розовия храст. Разпита го за всичко, което помнеше от „Руби Крийк“, и защо са напуснали фермата. Луи му показа белезите по краката си. Пасторът поклати глава.

- Шокиращо!

Попита го какво си спомня за Шотландия и какво иска да прави по-нататък. Нима все още не знаеха какво иска той?

- Искам тя да си отиде - каза момчето.

- Защо? С какво те е обидила?

- Тя иска да се върна и аз няма да... - Той обърна гръб на стареца, докато говореше.

- Но тя е истинската ти майка. Тя те е родила на този свят.

Луи не му обърна внимание.

- Леля Джеси ми е майка сега. Искам да остана с нея и Джим.

- Знаеш, че това ще разстрои силно Каролайн Джоунс. Тя е изминала дълъг път, за да те намери. И те обича много.

- Все ми е едно, накарайте я да си отиде.

Луи остана на пейката, тръскайки глава, докато гледаше как старецът се връща обратно в салона, където всички го очакваха.

Веднага след като преподобният мистър Мичъл се върна в стаята, атмосферата вътре се зареди с напрежение и другите напуснаха бързо. Останаха само Кали и Джеси да седят там в мълчание. Пасторът стоеше с гръб към камината и местеше поглед между тях двете.

- Каквото и да кажа сега, ще нараня едната от вас. Може би трябва да се обърнете към адвокат, за да се провери правното положение, преди да продължите нататък... преди Луи да каже мнението си. Той е корав дребосък и има ясно мнение.

- Какво каза? - Кали не можеше да чака нито миг повече.

- Той би предпочел да остане тук, където си е, така мисля. Беше много категоричен.

- Това е абсурдно. Той е мой син. Трябва да дойде с мен. Само мисълта за него ми помогна да запазя разума си и да оцелея в лагера. Не мога просто да го оставя само защото той мисли, че мястото му е с нея.

Почти не можеше да понесе да погледне Джеси.

- Моите уважения, мисис Джоунс, но за чии нужди мислите вие, за неговите или за своите? - Думите на пастора я удариха като камшик. - Искате го при себе си, за да сте добре вие, или ще помислите за доброто на едно момче, което е имало една-единствена опора през живота си - мисис Кейн?

- Можем да си го поделим... Ще дойда да живея тук и той може да прекарва известно време с всяка една от нас - предложи отчаяно Кали, вкопчена във всяка възможност. - Това вече е правено и преди, сигурна съм.

- В дългосрочен план няма да се получи, в един момент ще поискате да го вземете със себе си в Шотландия - заяви Джеси.

- Трябва да се получи. Не съм ти позволявала да го вземаш Той е бил с теб достатъчно дълго. Сега е мой ред. - Кали воюваше за всеки шанс, опитваше се да не се паникьоса.

- Не става така... няма решение „или тя, или аз“ - намеси се пасторът. - И двете обичате детето, така че то е на първо място и най-важно е това, което то иска.

- Нима ни карате да изберем помежду си коя от нас ще се откаже от него? - попита Джеси. - Не съм избирала да го вземам или да го обичам като свое собствено. Той беше моя отговорност. Беше моя работа, бях негова бавачка, но с времето го обикнах и той ме обикна. -Тя се обърна към Кали и я погледна натъжено. - Вие познавате много добре това чувство...

Съжалявам, че не бяхте тук и се наложи аз да поема тази роля. Не съм искала да открадна детето ви - проплака.

- Но го направи. Открадна сърцето му и аз сега съм непозната за него и винаги ще бъда такава...

- Не е задължително. Сигурен съм, че има начини да участвате в бъдещето му. Бъдете негова леля - предложи пасторът.

Това бе най-погрешното нещо, което можеше да каже. Кали усети как косъмчетата по врата и ръцете й настръхват.

- Също като майка ми, която прикриваше факта, че ми е майка, и се преструваше на моя леля? Никога! Ако си тръгна, ще бъде завинаги. Няма да забърквам същата каша. Дезмънд се нуждае от стабилност, а аз мога да му предложа единствено любовта си. Дори аз разбирам, че това няма да му е достатъчно, но няма да си тръгна, без да го попитам лично.

Никой не проговори. Никой не се обади. Кали тръгна към вратата, която водеше към градината, докато оправяше измачканата си рокля.

- Къде е той сега?

Пасторът посочи към градината. Тя бавно слезе по стъпалата на верандата. Думите на пастора я бяха наранили дълбоко. Да, беше дошла от любов, но и от чувство за вина, отчаяно нуждаеща се да си върне Дезмънд, за да си върне и нормалния живот. Завръщането му щеше да осмисли и оправдае всички жертви, които бе направила. Щеше да бъде изцелена в мига, в който той отново й каже „мамо“.

Мъжът бе прав - тя се нуждаеше от него повече, отколкото той от нея. В съзнанието на детето то вече си имаше майка и баща, които чакаха да го прегърнат и да започнат живота си в тази дръзка и красива млада страна.

„Трябва ли да жертвам желанието му да остане тук, за да имам с него живота, за който винаги съм мечтала? Да жертвам своето собствено щастие, за да има той живота, който заслужава и който познава вече тук? Как може някой да ме моли да направя това? Да се откажа от него - това ли е цената, която трябва да платя, задето го оставих? Как мога да живея, ако той отново ме отхвърли?“

- Луи - повика го тя. Той риташе топка по тревата, без да й обръща внимание, преструваше се, че не я вижда. - Чуй ме, моля те. Знам, че си говорил с пастора, но трябва да се уверя сама. Ще дойдеш ли с мен на големия кораб, за да се върнем в нашата голяма къща, където има коне и кокошки?

- Не. Мразя кокошки - отвърна той, без да поглежда към нея.

- Тогава какво искаш?

- Искам да живея с леля Джеси и чичо Джим завинаги.

- Защо?

- Не знам... Сега те са моето семейство. - Той се втренчи в нея с големите си сини очи.

- Предполагам, че е така - въздъхна Кали, приведе се, за да се изравни с него, и протегна ръка. - Но аз никога няма да спра да бъда твоя майка. Мога ли да ти пиша? А ти да пишеш на мен?

Той сви рамене.

- Ако искаш, но аз мразя да пиша. - Продължи да рита топка, сякаш тя не беше там, без да обръща внимание на протегнатите й ръце.

- По-добре да се сбогуваме тогава. - Кали преглътна сълзите си, изпиваше с поглед лицето му. Искаше й се да падне на колене и да го умолява да я обича. После момчето протегна ръка за сбогом, но тя не можа да я приеме, обърна се и избяга от ужасяващия ад на отхвърлянето му, като хлипаше от мъка.

Когато Луи се върна в салона, дамата бе изчезнала. Той знаеше, че тя няма да се върне, и се почувства важен, задето бе успял да я отпрати. Сега още веднъж щеше да има Джеси само за себе си и повече никой никога нямаше да говори за станалото. Той просто знаеше, че това е тайна, която не бива да се споделя с други хора. Когато Луи си легна тази вечер, продължи да чува плача на дамата, докато тя си тръгваше, и да вижда сълзите в очите й, когато коленичи пред него.

Спомни си как се бе разплакал, когато Боб уби малката кокошка, която го бе накарал да избере. Усещаше парфюма на дамата и изведнъж видя градината от снимката, пътечката, където розите гъделичкаха лицето му, и я чу да пее в съня му Пееше песента, която винаги го натъжаваше. Когато се събуди, бе подмокрил леглото, а Джеси бе нацупена, но Луи не разбираше защо. Знаеше само, че никога няма да говорят за това посещение. И колкото по-скоро забрави за дамата в розовата градина, толкова по-добре щеше да бъде. Никой никога не го нарече отново Дезмънд. От сега нататък името му бе Лу

5 Orlando (The Marmalade Cat) - поредица детски книжки от Катлийн Хейл, публикувани между 1938 и 1972 г. - б. пр.

39

Кали седеше в бара на хотела, стиснала в ръка питие. Беше загубила бройката на чашите, които бе изпила, но все още не бяха достатъчно, за да заличат спомена за лицето на сина й в градината. Тя се опитваше да забрави онзи предизвикателен и победоносен поглед в очите му. „Правилно ли постъпих, като го оставих? Защо не се борих повече, за да си го взема? Какво правиш? Никоя истинска майка не дава детето си на друга просто ей така.“ Чувстваше се ужасно объркана от своите постоянно променящи се емоции. „Дали е по-добре да дам шанс на детето да бъде щастливо тук, където се чувства защитено, или да го завлека, докато рита и се противи, в чужда страна, която вече не помни? Как мога да му причиня това?“ Сърцето й плачеше, но умът й имаше отговор.

Не можеш да купиш чувствата на едно дете, да го накараш да изпитва нещо, когато не желае. Трябва да го оставиш да живее живота си с тези добри хора, с това сплотено семейство. Как можеш да се сравняваш с тях? Коя си ти, просто една развалина, изхвърлена на брега, очукана от житейските рифове, напълно сама, без човек, който да те подкрепи в решението ти? Ти си нищо, провали се във всичко, което някога си правила. Избра погрешен съпруг, ако въобще е бил такъв. Взе погрешното решение да се включиш в опасна мисия, която се провали още преди да е започнала, и остана твърде дълго далеч от детето си. Заслужила си абсолютно всичко, което ти се случи...

Кали се отпусна на бара.

- Още едно. Нека да е двойно - извика тя, но барманът не й обърна внимание.

- Мисля, че пихте достатъчно, нали? - каза сервитьорът. - По-добре си вземете такси до дома.

- Никога няма да има достатъчно питиета, за да заличат това, което току-що сторих -тросна се Кали. - Двойно!

- Хайде, мила. Прибери я, Джеймс - каза барманът. - Тя е от хотела. Изпроводи я по стълбището до стаята й, става ли?

Заведоха Кали в стаята й и тя се просна на леглото.

- Къде да се прибера? Къде е домът ми? Къде да отида сега? - проплака тя сред тишината на нощта.

Мима окачваше новите завеси в детската, когато пристигна писмото. Бяха освежили стаята със сини раирани тапети и купиха завеси с кораби за прозорците. Всички детски играчки бяха прибрани, сложили бяха училищно бюро и етажерка със стари книги. Всичко беше готово за завръщането на Дезмънд. Фийби донесе писмото, за да сподели новината с Мима, но марката я озадачаваше. Сигурно бяха спрели на някое екзотично място. Тя седна и се опита да го прочете, но не можеше да види много без очилата.

- Прочети ми го, моля те - помоли тя икономката.

Както можеш да видиш от пирамидите на картичката, вече не съм в Австралия.

Реших, че е по-добре да те предупредя, че Дезмънд няма да се върне в Далраднор - нито сега, нито когато и да е в бъдеще.

Намерих Джеси и Дезмънд в Аделаида, добре устроени. Семейство Бойд им предлага чудесна среда. Бракът на Джеси е бил катастрофален, както толкова много други подобни връзки, и заради безопасността на сина ми тя се е преместила при Бойд, с чийто син са се запознали по време на пътуването им до Австралия. Те са взели сина ми под своя закрила. Дезмънд сега се нарича Луи и много харесва приятеля на Джеси. Следва го навсякъде като питомно агънце. Направих му няколко снимки. Ще ти ги изпратя скоро.

- Трябва ли да го чета нататък, мис Фей? Много лично е...

- Чети - нареди й Фей.

Беше решено (не от мен, разбира се) да позволя на сина си да избере сам бъдещето си. Както всички ме предупреждаваха, той е бил толкова дълго време разделен от мен, че предпочете да остане там, където си е, с Джеси. Отначало изобщо не ме разпозна и ме държеше на разстояние. След толкова много промени в краткия му живот кой може да го вини?

Излишно е да казвам, че не можех да остана там. Увериха ме, че ще ме информират за развитието му и ще мога да поддържам връзка с него. Можем да го посещаваме, когато поискаме, и цялата кореспонденция от Бойд ще идва в Далраднор Лодж.

Ето, това е положението. Всичко, което планирах, стана на прах и отлетя между пръстите ми. Вече не ме интересува какво крие бъдещето за мен. Можех да остана и да вдигна скандал или да приема всичко за свършен факт и да изчезна. Качих се на кораб за Порт Саид. За какво да се връщам в Англия, където ме очакват единствено мрачното сиво време и купонната система? Ето защо отседнах за известно време при старата си приятелка Моника Батърсби в Кайро. Посещаваме някогашните свърталища и си припомняме щастливите времена - две вече не толкова весели вдовици. Кой знае, някоя вечер може да се натъкна на моя блуден съпруг в мизерен бар и да изпитам удоволствието да му разбия физиономията, както му се полага. А може би не.

Нямам намерение да се връщам в Далраднор без сина си, така че не очаквай посещение в скоро време. А може би и никога.

Каролайн

- О, мили боже! - Мима подаде картичката обратно на Фийби, която я притисна до сърцето си.

- Моето клето, клето дете - проплака тя. - Какво ще стане с теб?

Фийби усети как горчивите думи я изгарят, всички тези неизречени обвинения. Чу тъгата и отчаянието зад тях, докато се сриваше на леглото, осъзнала, че никога вече няма да види дъщеря си.

- Мис Фей, добре ли сте?

Фийби не помръдна, едва си поемаше дъх, докато леденият студ на осъзнаването я пронизваше като кама в гърдите.

- Каролайн... Съжалявам.

Това бяха последните думи, които успя да изрече, преди тъмнината да я погълне.

Трета част

Мелиса

2002 ГОДИНА

Знам къде отивам и знам кой ще дойде с мен.

Ти си този, когото обичам, но бог знае за кого ще се омъжа...

Британска народна песен

40

„Има нещо магическо в неделните сутрини в Лондон“, мислеше си Мелиса Бойд, докато подритваше падналите листа по тихите улички на път за Блумсбъри. Чуваше църковните камбани сред влажния въздух, трафикът бе лек, хора седяха отпуснати пред кафенетата, свели глави към неделните вестници. Песента „Леко, като в неделя сутринта“1 звучеше в главата й. Докато се спускаше по просторните улици, които вече познаваше толкова добре, сърцето й се разведри. Първата вълна на носталгия по Аделаида бе отминала.

И как можеше да не е така, когато бе погълната от натовареното студентско ежедневие в Кралската музикална академия - консерваторията, оставила такава следа в историята на музиката? Човек няма време за депресии, когато трябва да научи толкова мащабен репертоар, да посещава курсове не само за вокално изпълнение, но и за сценично поведение, италианско произношение... Свикваше да се движи из града с автобус и метро, да посещава обществени събития в колежа, организирани за чуждестранните студенти. С каква смесица от талантливи творци работеше...

Мелиса се хвърли в дълбокото, когато един студент не дойде на първия им майсторски клас с гостуващ преподавател - певица, която помоли тя да пее вместо отсъстващия й колега. Нямаше шанс да откаже. Това бе смисълът на обучението й тук: да забрави притеснението, което би могло да парализира дишането и думите й пред публиката, и да се учи от една от най-великите сопрано певици в света, докато внимателно й предлагат съвети и я насърчават. Толкова много имаше да учи.

Жилището, което си бе взела под наем, бе близо до Мерилбон хай стрийт, недалеч от колежа и Риджънтс парк. Разходката там в есенните сутрини й напомняше за всички паркове в родния град. Само ако родителите й можеха да разберат колко се вълнува, че е тук, в града, който никога не спеше. Но вече й бе останала само Пати, най-добрата й приятелка в Австралия. Пишеха си имейли и тя бе обещала да й дойде на гости.

Не бе забравила странното писмо на баща си, нито молбата му да разбере повече за ранните му години, но през първия семестър бе толкова заета, че това бе отишло на заден план. Сега, стиснала картичката, за пръв път отиваше на сбирка на колекционерите на пощенски картички в един хотел в Блумсбъри, където й бяха казали, че редовно се провеждат панаири за такива ентусиасти. Това щеше да бъде началната точка на издирването й, ако Мелиса изобщо стигнеше дотам. Всичко в Лондон бе по-далеч, отколкото изглеждаше на картата й, но в прекрасната утрин това изобщо не я притесняваше.

Не очакваше такова множество от щандове и посетители в изложбената зала, където се продаваше само едно нещо: пощенски картички. След освежаващата разходка Мелиса се гмурна в тълпата и започна да се оглежда за евентуални източници на информация.

Имаше всякакви видове пощенски картички: дръзки морски картички, снимки на стари улици и кораби в пристанища, чужди градове, снимки от войните, ръчно оцветени снимки, бродирани сувенири и траурни картички, картички на кралски особи, картички на кораби... Всички бяха странни и прекрасни, прилежно подредени в кутии с цени и етикети. Но откъде да започне? Сигурно някъде имаше специалист по театралните картички, но в тази суматоха бе трудно да намери необходимия щанд. Скоро застина на място, зашеметена от врявата.

- Мога ли да ви помогна? - попита я една продавачка. Тя седеше и плетеше, като оглеждаше небрежно лутащите се между редиците хора.

- Търся информация за това. - Мелиса й показа картичката с жената с шапката.

- Аха, нужен ви е Марк. Той е специалист по филмите и театрите от началото на двадесети век. - Посочи й един мъж по риза, който подреждаше стоката си. - Елате с мен.

Мелиса я последва, за да я представят.

- Марк, тази млада дама се нуждае от помощ - засмя се приятелски жената. - Не мисля, че е виждала нещо подобно преди там, откъдето е... Нова Зеландия?

- Австралия - поправи я с усмивка Мелиса. Британците никога не можеха да направят разликата. - Благодаря, но не искам да купувам. Аз съм просто бедна студентка. Исках някой да погледне тази картичка и да ме насочи. - Подаде картичката на високия млад мъж, който я погледна внимателно и отпред, и отзад.

- Началото на ХХ век, това е едно от „веселите момичета“ - момичетата от театър „Гейети“. Според подписа й... мисля, че е Фийби Фей? Не е от висшата лига, но определено е била красавица за времето си. - Погледна към Мелиса и след това снимката. - Имате ли роднинска връзка?

- Ласкателството ще ви помогне навсякъде, но не съм тук, за да купувам. Нямам представа коя е тя, но баща ми я е намерил преди години и имаше чувството, че може да е важна за него. Бих искала да разбера повече за нея.

- Няма да е истинското й име, разбира се. Сценичните им имена са били внимателно подбирани. Имам една кутия с „весели момичета“ някъде, но не мисля, че разполагам с нещо друго за Фийби Фей. Правели са стотици от тези картички за своите фенове. Мисля, че не е много ценна.

- Това няма значение - каза Мелиса. - Просто обещах, че ще разбера защо е изпратена, както и една друга, с някакъв кораб. Името на гърба дори не е името на баща ми, или поне не е това, което той използваше. Дезмънд звучи малко старомодно сега, нали? Всичко е голяма мистерия, но ви благодаря за отделеното време. - Тя се обърна, за да си тръгне.

- Чакайте - повика я мъжът. - Сещам се за човек, който знае повече за това време. Аз се занимавам основно с театър и филми от тридесетте и четиридесетте години. Искате ли кафе...? Има един мъж, когото никога няма да намерите, ако не ви запозная лично с него. Аз съм Марк Пенроуз, между другото.

- Мелиса Бойд.

Ръкуваха се сърдечно. Той имаше добри очи и характерно лице.

- Прегледай тази кутия под щанда, докато аз помоля Бен да се погрижи за масата ми - каза й вече по-фамилиарно. - Възможно е да има и нещо друго. Забравям какво съм натрупал.

- Това ли работиш? - полюбопитства Мелиса.

- Мили боже, не! Това е хобито ми - по-скоро манията ми, откакто ми дадоха албума с пощенски картички на моята прабаба. Аз съм адвокат, признавам си без бой, а ти?

- Уча в Кралската музикална академия, следдипломна специализация със стипендия от Аделаида.

- Еха, музикант. Сигурно си добра. Какъв инструмент?

- Вокално пеене... - Изчерви се от неговия интерес.

- Оперно?

Мелиса кимна.

- Обичаш ли опера?

- Как може да не ми харесва... Любимата ми е „Тоска“. Тогава защо не репетираш ариите си, а бродиш из тази лудница?

- Имам задача от покойния си баща. Обещах му да разбера кой е той... кой е бил. Тази картичка е част от една кутия с улики. Имам чувството, че е важна. Трябва да открия тази жена.

- Бен, ще наглеждаш ли масата ми... Трябва да заведа моята приятелка до Хъмф... Петнадесет минути? - провикна се Марк на мъжа до себе си. - О, и внимавай за онзи там в синия анорак... само да мигнеш и отмъква нещо.

Марк я прекара през тълпата до най-отдалечения ъгъл на залата, до щанд, покрит с театрални програми, плакати, пощенски картички и автографи. Една двойка седеше зад него.

- Хъмф, това е Мелиса. Знаеш ли нещо за Фийби Фей, едно от „веселите момичета“?

- Може и да се сетя нещо срещу една бира - засмя се той.

Съпругата му го избута да стане.

- Отърви ме от него за малко, докато оправя тази бъркотия. Той не може да се раздели с нищо... Отидете и поговорете петнадесетина минути, докато аз, за разнообразие, се опитам да продам нещо.

Тримата си намериха едно ъгълче в кафенето. Мелиса слушаше, докато Хъмф разказваше всичко, което знаеше, за тази музикална звезда.

- Била е една от хубавите пеперудки на своето време, едно от момичетата по пощенските картички, но е дала своя принос за страната в Първата световна война - участвала е в концертните турнета, които са разведрявали войските ни във Франция. След това не се е изявявала много, направила е филм или два. Участвала е в един с Айвър Новело. Или май беше с Лили Елси? Виж, тя е голяма звезда. Подписана нейна картичка ще струва някой шилинг, даже повече. - Той отпи от кафето си и се усмихна на Мелиса. - Имах снимка на Фийби в армейска униформа, но я продадох на колекционер на предмети, свързани със суфражетките. Никой не ме беше питал за нея от години, а сега двама души за един месец.

Имената не говореха нищо на Мелиса. Това бяха истории отпреди близо сто години.

- Омъжвала ли се е?

- Не мога да ви кажа. Трябва да намерите некролога й някъде в архивите. Била е дребен играч, но сигурно е била добра актриса. Джордж Едуардс, импресариото, е подбирал внимателно момичетата за театъра си. Много от тях са били от скромно потекло, но са имали потенциал - добър външен вид и добри гласове. Доста са се омъжили за аристократи. Помогнах ли ви?

- Благодаря, някакво начало е. - Мелиса стисна ръката на Хъмф, докато той се изправяше, за да се върне на щанда си. - Къде да намеря некролози? - попита тя Марк. Докато отпиваше от кафето си, усети, че потъва все по-надълбоко в живота на Фийби Фей.

- Можеш да започнеш с Британската библиотека - предложи Марк. - Там има архив на всички вестници, но трябва да знаем кога е починала. Това ще означава първо разходка до Центъра за семейна документация, за да погледнем регистъра на раждания и смърт. Трябва да е някъде там - освен ако е още жива - добави той.

Мелиса се почувства обезсърчена и все пак някак развълнувана. Фийби се превръщаше в реална личност, вече не беше само красиво лице от една снимка.

- Не мисля, че ще имам време да обикалям Лондон. Имаме репетиции скоро, но все пак благодаря.

- Ако се нуждаеш от помощ... - предложи любезно Марк. - Разпали любопитството ми -защо едно момиче идва чак от другия край на света, стиснало в ръка картичка със снимка на отдавна изгубена родственица.

- Не сме сигурни, че е така - каза Мелиса и се вгледа по-внимателно във Фийби.

- Имам своите подозрения - засмя се Марк и я изгледа. - Тя е била певица, ти си певица. Тя е била хубавица, ти също...

- Благодаря... - Мелиса го стрелна с очи и забеляза интереса в погледа му.

- Виж, сериозен съм. Ето визитката и имейла ми. Наистина съм заинтригуван и ако ти не я потърсиш, аз ще го направя. А сега отивам да прегледам колекцията си, в случай че съм пропуснал нещо.

Тя го последва обратно до щанда му. Не знаеше какъв трябва да бъде следващият ход от нейното издирване, но бе сигурна в едно: искаше да разбере малко повече за Марк Пенроуз, любител на операта, адвокат и маниак на тема картички.

Мелиса беше толкова погълната от репетициите си през следващата седмица, че се изненада, когато получи картичка с надпис: „Да се срещнем в сладкарница „Валери“ следващата събота, около единадесет. Имам новина. Марк Пенроуз.“

Тя не се нуждаеше от убеждаване, за да посети френската сладкарница с кафене на Хай стрийт, тъй като вече бе установила пристрастеността си към техните tarte aux framboises^2 Беше впечатляващо, че Марк бе спазил обещанието си да издири още пощенски картички, но се надяваше, че той не очаква нищо друго освен чаша кафе.

„Не се интересувам от емоционални връзки. Ще имам достатъчно време за това, когато си спечеля име в музикалния свят. Тук съм, за да развия кариерата си, а не да се разсейвам, помисли си тя. Но ще бъде приятно да го видя отново.“

Нищо от обичайните й дънки и пуловери не й стоеше добре тази съботна сутрин. Трупаше всичко на купчини на пода, докато обмисляше кое съчетание ще създаде правилното впечатление: не прекалено раздърпано, но и да не изглежда, че е положила специални усилия за него. Външният вид, който търсеше, бе това, което приятелките й наричаха „небрежно елегантно“, а нейните обеци - образци на аборигенското изкуство, й придаваха екзотична нотка.

Беше толкова заета да се гласи, че за малко да закъснее. В събота Хай стрийт винаги бе оживена от купувачите, дошли за уикенда, и от просто мотаещи се хора. Махна за поздрав на някои колежки, докато бързаше към срещата си. Беше един от онези лениви дни в края на есента, в които във въздуха се усеща мирис на пушек. Първият й семестър в академията вървеше добре и тя се чувстваше чудесно, вече като част от това място.

Марк седеше на една от външните маси на тротоара. Изправи се, определено изглеждаше стилно в сакото си от туид и дънките. Беше по-висок и по-впечатляващ, отколкото тя помнеше.

- Здравей - усмихна й се той и я въведе вътре. Носеше папка, която изглеждаше обнадеждаващо. Намериха място в задната част на кафенето и се настаниха. Той се наведе и тя усети полъх на скъп афтършейв. Явно и Марк бе положил усилия за срещата им.

- Много мило от твоя страна. Не очаквах толкова бърз напредък, след като аз самата нямах никакво време да направя каквото и да било - каза тя.

- Няма проблем, ще ми се реваншираш... Имам мач по ръгби по-късно.

- Талантите ти нямат ли край? Картички и ръгби - какво съчетание - разсмя се Мел.

- Не се подигравай. Това е само странично занимание, но ме поддържа във форма. Тайната на живота е балансът, обичаше да казва баба ми - и беше права.

- Това същата баба ли е, която те е запалила по пощенските картички? Познавах само една от бабите си и тя почина, когато бях на десет, а малко след това и майка ми... Семействата са загадка за мен.

Внезапната смърт на майка й все още бе болезнена тема за нея

- Съжалявам. Може би това ще те развесели. Ето... какво ще кажеш за този некролог? -Марк й подаде копие на страница от „Дейли телеграф“.

- Как го откри?

- О, ние, адвокатите, си имаме начини - усмихна се той. Зад очилата очите му бяха сиво-зелени, изпъстрени с кехлибарени точици. - Това съобщение ни казва всичко, което трябва да знаем за Фийби. Истинското й име е Фийби Ани Бордман, родена в Лийдс, починала през 1948 година след дълго боледуване. Не се е омъжвала, но е била сгодена през Първата световна война. Има малко информация за участията й в концертиращата трупа на Лена Ашуел... за филмовата й кариера... но тази кратка част в края може да те заинтересува. Имала е племенница, Каролайн.

Мелиса прегледа бързо текста, докато той говореше. Над некролога имаше снимка на елегантна жена на около тридесет години с къдрава коса, прибрана на нисък кок.

- В онези дни „племенница“ е било кодово име за дъщеря - продължи Марк. - Било е като начин да се избегне срамът заради дете, родено без брак. Пише, че Фийби е починала в село близо до Глазгоу. Това може да ни даде още информация. Какво мислиш?

Мелиса изведнъж си спомни разказите на майка си, че баба Бойд е била шотландка...

- О, чудесно. Много ти благодаря. Искаш да кажеш, че тази Каролайн може да е жената, изпратила картичката? Не се ли изхвърляме прекалено с това предположение?

- Удостоверението й за раждане би ни било полезно. Ще се изненадаш колко може да се научи от него. Място на раждане, трите имена, родители, освен ако не е кратко удостоверение. - Той замълча и поклати глава. - Ако е така, какво е трябвало да се прикрие?

- Но ние не знаем рождената й дата.

- Трябва просто да вземем за начална точка военния период от 1914 до 1918 година и да търсим Каролайн Бордман. Ако е законородена, трябва да е дете на един от двамата братя на мис Фей. Тя не е имала сестри. Всичко е само догадка, знам, но след това, с пълното й име, можем да потърсим брачното й свидетелство или смъртния й акт. Ако няма такъв, има шанс все още да е жива... Дъщерята на Фийби Фей. Тя е ключът към всичко това... нашата единствена следа.

Отпиха от кафето си в мълчание, докато Мел осмисляше пороя от факти. Беше й приятно, че той каза „нашата единствена следа“, сякаш бе част от това.

Чудеше се дали е наистина свързана с тези две жени. Можеше ли да има друго семейство тук, за което никога не бе подозирала? Намирането на Фийби беше просто нещо, за което бе дала обещание на Лю, но Марк бе възприел всичко много сериозно. Дали не й помагаше, защото се интересуваше от нея? Как би могла да му се отблагодари, без да го насърчава прекалено?

- Виж, искам да ти благодаря за това. Мога ли да ти дам билети за коледния ни концерт? Можеш да вземеш някого със себе си - усмихна се тя, с надеждата, че той ще схване намека.

- Много ще се радвам. С удоволствие ще аплодирам изявата ти, но трябва да продължиш издирването. Тези стари дами имат навика да ни напускат внезапно и тогава кой ще отговори на въпросите ти? Следващата задача е Центърът за семейна документация. Какво ще кажеш да дойда с теб? Два чифта ръце ще се справят по-бързо от един.

- Не съм сигурна. Не мога да отнемам повече от времето ти, а и в момента съм затънала до уши в репетиции. Не дойдох в Лондон, за да си играя на Шерлок Холмс.

Поколеба се, усетила колко грубо са прозвучали думите й.

- Съжалявам. Наистина оценявам помощта ти, но това търсене трябва да мине на заден план... Разбирам намека ти, че Каролайн сигурно е много възрастна вече, но сега разполагаме с тази информация, а и с другите снимки от кутията на баща ми...

- Разкажи ми повече за тях.

- Всъщност е само една снимка на две ученички, на гърба й има написано нещо, но не съм я разглеждала по-внимателно.

- Почеркът същият ли е като на картичката?

- Трябва да проверя...

- Наблизо ли живееш? Нека да ги сравним. - Марк скочи на крака, като погледна часовника си. - Имам достатъчно време.

Мелиса си представи апартамента си, всички дрехи, разпръснати по пода. И все пак, ако той имаше някакви идеи за съблазняване, един поглед към състоянието на стаята й щеше да угаси устрема му

- Точно до Уелс стрийт.

Марк отиде до бара, за да плати и да поръча куп лакомства за вкъщи.

- Сара ще ги хареса - каза той, докато сервитьорката пълнеше кутия с това, което бе избрал.

Значи си имаше приятелка. Мел бе в безопасност, но защо това я накара внезапно да се

почувства глупаво? Защо бе предположила, че е свободен? Толкова добре изглеждащ мъж нямаше начин да е свободен, освен ако не е гей, а тя бе усетила още от самото начало, че не е. Имаше Сара в живота си, може би също адвокат.

Искаше й се да го попита, но не можа да се накара да го направи, докато вървяха към апартамента й.

- Извинявам се за бъркотията - предупреди тя, докато пъхаше ключа в ключалката. - Успах се - излъга. - Сега, къде, по дяволите, сложих кутията на татко? Може още да е в куфара.

Дърдореше ненужно, знаеше, че я е пъхнала под леглото, където събираше прах.

Почистването още не й бе станало навик.

- Ето. - Разчисти място за кутията на масата за хранене. Остави писмото настрани - то не беше за споделяне - и започна да рови из снимките, за да открие онази с ученичките. - Ето я...

Марк взе некролога със снимката на Фий и го постави до снимката на високото момиче с дълги руси плитки.

- Тези двете определено са роднини. Има прилика във веждите и формата на носа. Малката има страхотна коса.

На гърба на снимката пишеше: „Прими и аз.“

И двете момичета бяха облечени в типичните за тридесетте години спортни костюми, а на заден фон имаше подобна на замък сграда, вероятно училище.

- Може да е навсякъде. Предполагам, че Прими е съкратено от Примула или Примроуз. Какво име само... - усмихна се Мелиса. - Приличат на малки хулиганки.

- Можеш ли да видиш какво пише на значките на туниките им? - Марк се загледа през очилата си. - Ако го разчетем, можем да разберем кое е училището.

Мелиса се засмя.

- Естествено, зоркото око на правосъдието ще забележи това. Прическите им са от двадесетте или тридесетте години. Девическото училище може да е навсякъде.

- Значките биха могли да са от полза. Удобно ли е да взема снимката?

- Не мога да ти позволя да се занимаваш повече с тези неща. Трябва да го направя сама -отвърна Мелиса, защото не желаеше да го ангажира още, но той като че ли имаше повече свободно време от нея.

- Не се притеснявай, ти ще свършиш цялата работа, свързана с личните посещения, сама, по-късно, през ваканцията си. Нека ти дам някакъв старт. - Марк прегледа кутията и вдигна медала. - Прилича на Croix de guerre. Става все по-любопитно. Какво ти е разказвал баща ти за това?

Мелиса се поколеба за миг. О, по дяволите, Марк можеше да прочете писмото. Нямаше смисъл да крие от него вече.

- Прочети това - каза тя, като го бутна в ръката му, и седна мълчаливо, докато той четеше бавно. От време на време спираше, за да я погледне със загрижено изражение.

- Съжалявам. Това е лично - заяви той и й го подаде обратно. - Благодаря ти, че ми се довери. Сигурно си прочела между редовете. Баща ти те е обичал. Подарил ти е нещо много важно.

- По странен начин показва любовта си - тросна се тя, усетила как чувствата отново я завладяват. - Защо трябваше да изчака почти до края, малко преди да умре, за да ми го каже? Не е честно.

Марк посегна да я прегърне.

- Знам, че не е честно, но виж какво постигна само за няколко седмици. Откри името на жената от снимката и разбра за семейството й. Всичко това е свързано по някакъв начин с баща ти и ако искаш да разбереш как и защо... удостоверенията за раждане и училищните значки, и цялото това проучване на снимките ще те приближат до целта ти.

Марк погледна часовника си.

- Трябва да тръгвам, за да търча подир една топка. - Запъти се към вратата. - Ще се чуем. Не се натъжавай, ще получиш отговори на въпросите си.

И си тръгна.

- Не забравяй сладкишите за Сара - извика Мелиса след него и се спусна по стълбището с кутията.

- Благодаря. Приятен уикенд - усмихна й се той.

Мелиса затвори вратата. Чувстваше се самотна след неговото тръгване и изпитваше странна завист към Сара и нейната кутия със сладкиши.

Минаха три седмици, преди да се чуе отново с него. Марк се свърза с нея чрез една от картичките си с тайнствено послание: „Провери в интернет девическо училище „Сейнт Маргарет“ в Арброат, Шотландия. Може да е полезно да се свържеш с тях. Марк.“

Мел познаваше добре близкото интернет кафене, защото често пишеше на приятелите си у дома и им разказваше за живота си в Лондон, така че веднага отскочи дотам и издири името на училището. Марк бе прав. Пред очите й беше подобната на замък сграда от снимката, както и изображение на герба на училището с девиза „Напред и нагоре“, плюс хвалебствена история. Но как да отдели време, за да посети дивата пустош на Шотландия, когато репетициите й бяха в разгара си?

Имаше адрес в Челтнъм^3 на секретаря на Асоциацията на алумните^4 на училище „Сейнт Маргарет“. Мрежата за връзки на старите момичета би трябвало да знае кой къде е, надяваше се Мелиса. Струваше си да пробва. Най-малкото така можеше да каже на Марк, че е положила усилие.

Между пробите за костюмите успя да състави кратко писмо с молба за информация за местонахождението на две бивши ученички на училището: Каролайн и Примроуз, като даде и приблизителните дати, когато би трябвало да са го посещавали, и го прати на секретаря на асоциацията. Не очакваше да получи отговор преди Нова година, но той дойде мълниеносно бързо.

Уважаема мис Бойд,

Благодаря ви за вашето запитване. Следващата седмица ще идвам в Лондон. Може ли

да се срещнем за обяд в четвъртък? Вашето писмо ме заинтригува твърде много и имам

информация, която може да ви бъде полезна. Да кажем, един часа в „Джон Люис“ на

Оксфорд стрийт?

С уважение, мисис Елизабет Стюард.

П.П. Аз ще бъда с кариран шал.

Мелиса избра една от остроумните картички на Джаки Флеминг^5 , за да съобщи на Марк за успеха си. Малко по малко може би се доближаваше до истината за мис Фей и племенницата й. Какво ли бе това, което искаше да й каже мисис Стюард? Какво бе толкова важно, че бе отговорила незабавно и бе пожелала специално да се срещне с нея?

1 Easy Like Sunday Morning - песен на Commodores от 1977 г Популярен е и кавърът на Faith No More. - б. пр.

2 Плодов сладкиш с малини (фр.). - б. пр.

3 Град в графство Глостършър, Югозападна Англия. - б. пр.

4 Абсолвент от висше училище или подобна образователна организация, както и стипендиант на спонсорираща организация. Понятието идва от латински език и означава „възпитаник“. - б. р.

5 Джаки Флеминг (1955 г) - известна британска карикатуристка, феминистка. - б. пр.

41

Мелиса си проправи път през пазаруващите за Коледа и нагоре по ескалатора, където една жена, увита в кариран шал, се взираше в тълпата. Беше на около петдесет години, с ефектна къдрава коса, боядисана в цвят патладжан.

- Мисис Стюард? - попита Мелиса, като пристъпи бавно към нея.

- Мис Бойд... Не мога да повярвам, че това се случва... боже мой... Запазих ни маса. Мелиса - какво хубаво име. Мило момиче, като си помисля, че си изминала целия този път, за да разбереш за Кали...

- Не точно. Дойдох тук, за да уча. - Мелиса не искаше да се получават недоразумения и докато се промъкваха между масите в претъпканата зала и прескачаха пълни пазарски чанти, се опита да обясни ситуацията.

- Изумително съвпадение. Отказах се от поста си на секретарка преди няколко месеца, но някак си твоето запитване бе препратено към мен, не към новата секретарка. Просто е трябвало да се срещнем.

Жената седна с облекчение и стовари чантите си на пода.

- Винаги идвам в града за малко коледно пазаруване и за да видя украсата... Тъжно е, нали? Аз съм Либи...

- Познавате ли ги? - Мелиса извади от чантата си пощенската картичка и снимката. - Един мой приятел успя да открие значката от тази снимка - обясни тя и я протегна към жената, за да я види и тя. - След като баща ми умря, не знам каква е връзката му с тези неща, но вече съм наясно, че това е мис Фей, а това е племенницата й.

Либи порови за очилата си и разгледа снимката с усмивка.

- Това е майка ми - въздъхна тя. - Примроуз Макалистър. Двете са се срещнали в първия си ден в „Сейнт Маги“, ужасни пакостници, винаги са били в синини. Кали е била най-добрата й приятелка.

- „Била“? Да не би и двете...?

- Мама почина преди пет години, беше невероятна жена... Е, жените от онези военни времена са били такива! - Тя се умълча. - Що се отнася до Каролайн, не знам. Мама е била радистка в Блечли парк, всичко било свръхсекретно, а след войната се омъжила за Ралф, баща ми. Кали беше загадка.

- Мислите ли, че може все още да е жива? - Мелиса не можеше да повярва на ушите си.

- Възможно е, но никога няма да я намериш... странна жена.

- Срещали сте я? - Мел затаи дъх.

- Само веднъж, когато бях на седем, след като тя се върна от Суецкия канал през 1956 година. Помня, че беше висока и много руса, със загоряла от слънцето кожа. Донесе на брат ми играчка камила и египетска кукла за мен, но тя дойде да види мама, а не нас. Донесох албума на майка ми, но няма кой знае какво след онзи период.

Поръчаха обяд и си поприказваха за училището, докато преглеждаха албума. Либи разказваше за „Сейнт Маргарет“ и за приятелството на майка си и Кали.

- Знам, че Каролайн е била омъжена по някое време и е живяла в Кайро, но мама никога не говореше за това. Бях твърде малка, за да разбирам тогава. Детето вижда само от своята детска перспектива, но дори и аз забелязах, че Кали е много по-различна от другите приятелки на мама.

- Как?

- Скъпа моя, около нея се носеше особен аромат - цигарен дим, странен мирис от дъха й. Малко се боях от нея, беше така висока и елегантна. Мама казваше, че тя също е участвала във войната, но не бях особено щастлива, когато дойде да остане при нас.

- Да остане?

- О, да, да остане...

Ноември 1956 година

Кали се бе надвесила над перилата и гледаше как въжетата отхлабват хватката си, докато корабът им излиза от пристанището на Александрия. Беше облекчение, че успяха бързо да напуснат Египет, след като избухна Суецката криза и улиците се напълниха с войници. Вече не се чувстваше в безопасност в града и усещаше, че негодуванието срещу британците се надига. Моника Батърсби се бе постарала да си намерят билети за Англия при първа възможност.

Приятелството им бе обтегнато след историята със Сесил Мейсън, новия партньор на Моника след смъртта на Кен. Той бързо стана другарче по чашка на Кали. Сесил познаваше всички добри местенца покрай реката, хубавите джаз клубове и нощните свърталища. Моника вдигаше големи скандали заради шумната тълпа, която те водеха със себе си в къщата в късните часове. Тя бе остаряла, ставаше все по-раздразнителна. Не понасяше добре смъртта на Кен и Сесил беше нейна утеха, докато Кали не привлече вниманието му.

Моника не разбираше защо й харесва бляскавата му компания, шумните барове, оживените разговори - всичко, което й пречеше да мисли как Дезмънд живее без нея в Аделаида. Писмата, които пишеше, получаваха кратки отговори от Джеси, но нищо от сина й - дори едно „благодаря“ за коледните подаръци. После всичко спря и писмата й се връщаха неотворени. Бяха се преместили, бяха продължили напред и я бяха оставили зад себе си.

„Защо не настоявах за правата си“, питаше се горчиво тя отново и отново, но се боеше, че вече е твърде късно и твърде сложно. Имаше и финансов проблем. Парите й изчезваха между банката и баровете. Моника, изглежда, ревнуваше от активния й социален живот и двете почти не се срещаха в една компания. Сега, на връщане към дома, дори не споделяха една и съща каюта.

Кали се взираше в синевата и в топлата мъгла, мислеше как ще се сблъска със сивите облаци, студените зими и празнотата в Далраднор сега, след като Фий бе мъртва. Новината за смъртта й пристигна при нея твърде късно, за да се върне за погребението дори със самолет. Имаше купчина с лични писма на Фий, които Мима й бе изпратила, защото не знаеше какво друго да прави с тях. Беше ги пъхнала в кутията си за шапки, заедно с писмото от адвоката, който я информираше за завещанието на майка й и за неговото съдържание, но когато погледна пак, не можа да го открие - явно го бе забутала някъде в бързината по заминаването.

Не искаше нищо от Фийби, със сигурност не и писмени извинения за ужасното й поведение. Тази част от живота й бе приключила. Не се нуждаеше някой да й напомня за нея.

Докато гледаше как корабът бавно излиза от пристанището, Кали не изпитваше никакви угризения, никаква вина... всъщност напоследък не изпитваше почти никакви чувства. Животът в пашкула на приятните забавления в Кайро помагаше, за да се престориш, че нищо от миналото ти не се е случило. Сега идилията свърши и тя трябваше да се върне към суровата реалност - че бе сама четиридесетгодишна жена в края на пътя си.

Само джинът й помагаше, отнемаше страха, болката и срама. Докато получаваше редовната си доза от него, можеше да оцелее, да се плъзга по повърхността в елегантна мъгла. Можеше да забрави Дезмънд. Той нямаше да я познае сега и така бе най-добре. Стореното бе сторено. И все пак...

Синът й беше там, в сънищата й, тичаше по брега на езерото, но после се издигаха бараките от лагера и големият валяк се спускаше към нея, за да я премаже. Чуваше как кучетата разкъсват човешка плът и виждаше замръзналите трупове, висящи от бесилката като ледени блокове. Само смъртта щеше да я освободи от болката на тези образи, но се бе заклела в духа на скъпата си Селин, че никога не би я потърсила сама. Животът бе безценен дар за някои и мъка за други. Тя нямаше да поеме по лесния път, но бавно, бавно можеше да се отрови с алкохол. Костите й нямаше да остареят.

Вярната Примроуз й пишеше и следеше състоянието й от разстояние, освен това й предложи да отседне при нея, докато се установи отново в Лондон. Все още имаше някои приходи и малка войнишка пенсия, с които можеше донякъде да се издържа. В противен случай перспективите й бяха мрачни. Кой би наел на работа съсипана ветеранка от войната, без друга квалификация освен тайните умения да се крие, преструва и убива? Тя бе пълен провал във всяко отношение. Не можеше да задоволи никой мъж в леглото. Мъжете се възползваха от тялото й, но никога не се докосваха до душата й. Тя не изпитваше никакъв срам, защото не чувстваше нищо, когато правеха секс, но поне имаше някой в леглото й и това бе по-добре от празнотата, когато се събуждаше сама. В Кайро нито веднъж не бе отишла на място, което би могло да й напомни за любовта на Феран.

„Не мога да понасям повече живота. Само ако можех да изпълзя в някое тихо ъгълче и да намеря покой. Сърцето ми е празен чувал, тъмно пусто пространство.“

По средата на пътуването извади писмата на Фийби от кутията, за да ги изхвърли зад борда - последен акт на неподчинение. Щом трябваше да се върне в Англия, не искаше да й се напомня за миналото. Изправи се и протегна ръка над палубата на лунната светлина, готова да ги разпръсне в четирите посоки на света, да остави хартиена следа, плуваща по вечерната пяна след кораба. Но след това забеляза, че почеркът на писмата бе чужд, не на майка й, и на плика имаше военни печати. Обзе я любопитство и тя намери шезлонг и лампа до него, за да седне и да ги разгледа по-задълбочено.

Това не беше обикновена кореспонденция, а писма от баща й, Артър Сетън-Рос.

Колкото и да мразеше постъпките на майка си, не можеше да обвини баща си, че я бе напуснал. Най-малкото му дължеше да прочете тези писма. Това бе всичко, което й бе останало от него.

Мило момиче,

Беше истинско чудо да те видя как вървиш в униформата си към мен в офицерската столова в Булон, толкова красива, колкото и първия път, когато те видях на сцената и се влюбих в теб завинаги. Как ми се искаше да мога да остана по-дълго, но след като знам, че ще се видим отново в Лондон, всичко си струва, дори умората на войната.

Онези последни няколко дни, докато лежах в обятията ти и те притисках така близо до себе си, бяха прекрасни. Не мога да повярвам, че боговете погледнаха към мен толкова благосклонно.

Кали не можеше да чете по-нататък. Имаше чувството, че подслушва как те се любят, а баща й звучеше точно като Феран в неговите писма до нея. Бръкна в джоба си за следващото. То беше написано с почерка на майка й.

Благодаря ти за най-прекрасните три дни и нощи. Беше ми трудно да те оставя да си тръгнеш, след като знаех, че отиваш към студената землянка, докато аз съм на топло и спокойно място... Скъпоценният пръстен, който ми даде, е на сигурно място под възглавницата ми. Ако го нося, всички ще разберат и ще ми забранят да служа във Франция. Мис Ашуел и Християнската асоциация настояват само момичета, които нямат близки служещи, да преминават Ламанша. Искам да имаш моя снимка, на която съм облечена в специалната ни униформа. Чувствам се толкова горда, когато я нося. Моля те, прати ми списък с неща, които ти трябват: книги, мастило, топли дрехи. Искам само две неща от теб - твоя снимка и да се пазиш, да не рискуваш прекалено. Сега, след като те намерих, няма да понеса да те загубя...

Кали се втренчи в писмото и преглътна тежко. Тя самата би писала такива думи на Феран. Това бяха двама млади влюбени по време на война, каквито бяха и те с Феран. Беше толкова тъжно. Не можеше да изхвърли любовта им в морето. Сега не успяваше да се откъсне от писмата, търсеше датите, за да ги прочете в правилната последователност.

15 май 1916 година Сърце на сърцето ми,

Съжалявам, че ти пиша съвсем кратка бележка в отговор на твоята картичка. Боя се, че няма никакъв шанс да си взема отпуск от този ад. Предстои голяма офанзива (не трябва да казвам това, тъй като сам цензурирам пощата си). В последното си писмо ми се стори притеснена, сякаш нещо тормози мислите ти. Съжалявам, че не можа да прекосиш Ламанша, както искаше, а ви изпратиха на нова обиколка из страната.

Радвам се, че сестра ми Верити реши да учи за медицинска сестра и познава приятелката ти Кити. Опитвам се да накарам татко да свикне с мисълта, че ще се оженим веднага, щом се прибера вкъщи. Още нямам отговор от него. Ще се омъжиш ли за мен, ако ме лиши от наследство и остана без пукната пара?

Пиша ти на остатък от свещ в землянката, докато моят адютант хърка по-мощно от

Дебелата Берта^6...

Кали се сви трепереща на стола на палубата, защото предчувстваше какво предстои за обречените любовници. Датата показваше, че Фийби вече е знаела, че е бременна, и е била отчаяна, ако се съди по смачканото писмо с печат „Върнато“...

Толкова съжалявам, че те натоварвам с това, но трябва да споделя с теб новината, която изпълва уплашеното ми сърце. С теб сме на път да донесем нов живот на света. Лекарят каза, че в края на септември вече няма да сме двама, а трима, с божията воля.

О, върни се, за да споделим този важен момент заедно. Ако Бог ме благослови със син, той ще носи безценното ти име. Той трябва да се роди сред любов, а не в срам.

Твоя любяща съпруга и майка на детето ти...

Кали се вцепени, с болка осъзнала, че се е родила с грешния пол. Затова ли Фий я беше изоставила? Поне бе имала смелостта да пише на любовника си, което бе повече от това, което самата тя бе направила. Феран бе умрял, без да знае, че има син, за когото да живее. „Как съм могла да проклинам собствената си майка за нещо, което аз дори не направих? Защо никога не сме говорили за тези неща?“ Имаше кратка телеграма, пъхната в плик: МИЛА, ПОЛУЧИХ НОВИНАТА, ЩЕ ПИША. ВСИЧКО ЩЕ БЪДЕ НАРЕД. АРТЪР.

Поне бе разбрал за бебето, но защо не бе дошъл? Погълната от историята на родителите си, Кали отвори следващото писмо.

Поисках отпуск по важни семейни причини. Ще си дойда на 19 септември, така че бихме могли да се оженим на 20-и. Писах на семейството си и можем да се възползваме от нашата къща в Шотландия за кратък меден месец. Далраднор е любимото ми място и искам да го споделя с теб. Подходящо е, така ще бъдеш далеч от мръсния въздух на града. Не мога да си представя по-добро място да родиш нашето дете.

Новината ти повдига духа ми. В разгара на такава касапница си мисля как ще се роди красивото ни дете и се моля на Бог то никога да не познае ужаса на окопите и на войната.

Лека нощ, скъпа моя.

Кали вдигна глава, загледана в кървавочервеното слънце, което се издигаше над морето като знамение. Усещаше как сълзи на облекчение избликват от очите й при мисълта, че Артър е знаел за нея и че тя е била желана от него. Колко жалко... за пръв път усещаше вълнението на Фийби и после горчивата й скръб, задето е била оставена сама да се справя с последиците от тяхната любов. Далраднор беше нейното убежище и Артър бе прав. Тя самата също бе обичала живота си там с Дезмънд...

Имаше още две писма, но се боеше да ги прочете, защото знаеше какво ще се случи. Слънцето беше почти изгряло, тя трепереше и се нуждаеше от питие, но някаква сила вътре в нея й пречеше да помръдне от стола на палубата.

Намери писмо от непознат, който разказваше за края на Артър.

Изправяхме редиците си след поредния удар, борехме се с упоритите остатъци от съпротива близо до село Лебьоф, но врагът не пускаше оръжието си въпреки всичките ни усилия. Артър поведе малък взвод напред, за да разузнаят, но бяха простреляни. Те спасиха живота ни с предупредителен огън, но с цената на собствения си живот...

Хората му го погребаха в района с цялата церемония и грижа, които можеха да отделят в този момент, като се има предвид опасността, на която бяхме изложени.

Сложихме знак на мястото, където бе повален...

Кали си спомни разораната земя във Франция, която бе посетила толкова отдавна с Фий -пустото поле с обелиска. Ако знаеше всичко това тогава... но поне вече бе наясно колко смел е бил Артър и колко са го уважавали. Радваше се, че той никога няма да разбере каква каша е забъркало в света нейното поколение, че жертвата му е била краткотрайна и че тя също е трябвало да пожертва своя любим пред глутницата на войната.

Това обаче не е било утеха за „леля й“, докато се е готвела да роди сама.

„О, Феран, не знам къде си погребан. Нямам никакви твои писма, които да предам на сина ни, само един медал.“

Фийби се бе вкопчила в тези писма през целия си живот, а сега те бяха нейни и Кали за малко да ги изхвърли в морето. Как може да се хвърля една любов зад борда? Последното писмо беше с почерка на баща й. Нямаше сили дори да го погледне, но знаеше, че трябва. Това бе всичко, което бе останало от него.

Ако по някаква злощастна причина не дойда за сватбата ни, няма да е защото съм променил решението си или сърцето ми вече не изпитва същото, а защото съдбата ни е лишила от шанса да бъдем щастливи заедно.

Направих някои постъпки в случай на такова събитие по единствения начин, който знам. Няма да бъдеш лишена от средства. Обещавам ти. Предприех спешни мерки за това, защото от известно време имам лошо предчувствие, налегнали са ме тежки мисли, че нещата могат да не се развият така, както ги планираме. Усещам, че няма да изживея живота си както ми се иска - заедно с теб и детето ни.

Имахме толкова малко време заедно, толкова малко време, за да изпитаме обикновените неща от брачния живот в мирно време. Войната ни лиши от тази радост.

Не се огорчавай. Живей, както винаги си живяла - независима и решителна. Дай на моето малко съкровище всички възможности да израсне като достоен гражданин с добро и смело сърце. И своевременно намери някой, който да даде на детето ни име, така че да не бъде хвърлено петно нито върху теб, нито върху него. Обществото може да бъде жестоко към неомъжени жени с деца, затова вярвам, че ти ще закриляш нашето съкровище в живота така, както аз ще го сторя в смъртта.

Не съм обичал никога никоя друга освен теб. Кураж, мое смело сърце. Бъди щастлива в живота си и разкажи на детето ни за любовта на баща му към него...

„Как ми се иска да съм познавала този човек, разплака се Кали - думите му я караха да се срамува. Майка ми се постара да ме защити по единствения начин, който намери, а аз се борих с нея до края на живота й. Имаше пропаст между нас, океан от неразбирателство, пропуснати възможности, а сега вече е твърде късно. Каква глупачка съм била. Защо не мога да направя нищо правилно? Нищо чудно, че съм сама. Колко разочарован би бил Артър, ако знаеше в какво съм се превърнала“.

Кали събра писмата и избяга в каютата си, за да удави мъката в алкохол и да заспи.

Когато корабът навлезе във водите край Саутхемптън, всички излязоха на палубата, за да се насладят на прохладната английска сутрин. Имаше дюдюкания и сирени, сякаш бяха герои, които се връщат от война, а не изгнаници, претърпели унизително поражение. Бомбардировките и нападенията срещу Порт Саид бяха прекратени, преди изобщо да започнат - американците и руснаците се бяха погрижили за това, - така че защо бе целият този дух ала Дюнкерк? Дрехите на Кали бяха неподходящи, костюмите от коприна и памук не я защитаваха от вятъра и дъжда и я бележеха като външен човек, но някъде на доковете на пристанището Примроуз чакаше да я прибере и да я вземе със себе си. Кали трябваше да й покаже своята благодарност.

Раздели се с Моника и знаеше, че никога повече няма да я види. Кали бе опитала да се реваншира, като я покани на специална вечеря, и се постара да й обясни глупавото си поведение през последните години. Бе разочаровала Моника, както и всички други хора в живота си, но благодари на приятелката си за това, че й бе намерила място на кораба и че бе търпяла настроенията й. Моника беше любезна, но резервирана. Не се уговориха да се срещнат някъде след време.

За щастие, Прим бе там и чакаше Кали, за да я посрещне - напълняла бе като кастриран петел, а славната й грива се бе прошарила под дебелата филцова шапка. Двете се прегърнаха и Кали усети как ръцете на приятелката й опипват леко костите й.

- Трябва да те охраним малко. Какво си преживяла само с всички тези войници и бомби. Радвам се, че те виждам отново, Кали. Мина твърде дълго време.

„Нуждая се от питие“, помисли си Каролайн, като се надяваше, че не вони твърде силно.

- Благодаря ти за предложението да отседна у вас, но трябва да си намеря хотел.

- Глупости, идваш при нас... - скастри я Прим. - Трябва да се срещнеш със своята съименничка Елизабет Каролайн, но тя отговаря само на Либи, и с Питър. Той е почти на четири години вече. Те направо умират да се запознаят с теб.

Последното нещо, от което Кали се нуждаеше, бе къща, пълна с деца, за да й напомнят за детето, което е изгубила.

- Не съм сигурна... не съм много добра компания, а и децата явно не ме харесват.

Прим я погледна.

- Съжалявам. Знам, че сигурно е трудно да изминеш целия този път, но Либи няма търпение да се срещне с теб, а и имаме толкова много да наваксваме. Поддържах връзка с майка ти и отидох на погребението й. Всички стари момичета от „Гейети“, хористките от недалечното минало, се появиха в целия си блясък - от главата до петите в кожи. Мисля, че Далраднор никога не е виждал нещо подобно. Жалко, че ти не... Няма значение, сега ще видиш с очите си къде е погребана.

„О, Прим, знаеш как да ми натриеш носа. Едва стъпих на родна земя и ти не пропусна да ми напомниш за недостатъците ми“, въздъхна Кали, но не каза нищо, докато се качваше в просторната кола на Примроуз и потегляха към Лондон. Изведнъж почувства, че това ще бъде посещение, което трябва да издържи, а не да му се наслади.

Прим и Ралф живееха в покрайнините на града, недалеч от гарата, в самостоятелна къща с голям двор, имитираща стила „Тюдор“ и разположена на булевард с много дървета. Прим имаше прислужница и градинар и прекарваше времето си в ръководене на момичешката скаутска организация в Женската доброволческа служба към църквата. Кали се опита да се впечатли от бляскавия дом и новите екстри вътре, но животът на Прим бе безкрайно чужд на всичко, преживяно от нея. Децата бяха хубави и учтиви, но Питър я изнервяше, защото бе на възрастта, на която бе и Дезмънд, преди да го изгуби. Той бе любознателен и жив. Добре, че имаше провизии в куфарите си, иначе Кали щеше да полудее и да разочарова всички. Беше ужасно да осъзнае, че и Прим е надраснала детското им приятелство. Тя бе всичко, което Кали не беше: надеждна и доволна от съдбата си, малко самовлюбена. Ралф беше мил и не им се пречкаше. Кали беше отегчена и се опита да си намери извинение, за да се изнесе.

- Но вече е почти Коледа. Трябва да я прекараш с нас. Дай си време да свикнеш със средата, преди да се отправиш към Шотландия - каза Прим една сутрин на закуска.

- Защо трябва да ходя там?

- Далраднор Лодж е твоят дом.

- Вече не. Казах им да го дадат под наем. Не мога да понеса снега там, особено след слънцето на Египет.

- Но ти винаги си била толкова щастлива там. Би било жалко... - Прим млъкна, осъзнала, че е казала твърде много.

- Не си спомням да съм била щастлива по време на последното си посещение там... или си забравила?

- Това беше ужасно недоразумение, Фийби беше много разстроена. Тя никога не се възстанови от шока. Имаш ли новини за Дезмънд?

Това беше първият път, когато споменаваха името му. Кали се напрегна. Какво можеше да каже?

- Да, той е добре - излъга тя. - Справя се отлично в училище, а и въздухът в Австралия се отразява прекрасно на децата. Ходят боси... постоянно пише за спортните си занимания.

Как бе успяла да измисли това? Но пък и историите винаги бяха силната й страна, когато трябваше да си измисля прикритие по време на специалното им военно обучение. Надяваше се това, което е казала, наистина да е вярно.

- Заета ли си днес? - каза внезапно Прим. - Днес следобед трябва да се погрижа за цветята в църквата. Би ли завела Питър в парка и да прибереш Либи от училище в четири часа? Заведи го да се полюлее на люлките.

Кали кимна. Това беше най-малкото, което можеше да направи, а така щеше да има възможност да се отбие в магазина за алкохол, за да попълни запасите си, да купи цветя за благодарност на Прим, както и цигари. След това щеше да си тръгне, да си намери някакво извинение, за да напусне това уютно гнезденце.

Декемврийското слънце бе слабо, но небето беше светло. Беше се загърнала в едно от саката от туид на Прим. Питър подскачаше по пътя, нямаше търпение да отиде на пързалката и на въртящата се платформа в парка. Кали се опитваше да се преструва, че е просто още една майка, излязла навън с малкото си момченце, но с червената си коса и лунички той бе миниатюрно копие на Прим.

Хубаво беше да усеща мириса на свеж въздух след праха и горещината на пустинята, но тя беше жадна, а все още имаше цял час до края на училището на Либи. И тогава забеляза на оживеното кръстовище изискан хотел с чайна към него. Биха могли да влязат вътре на топло и да си поръчат препечени чаени кексчета, а тя щеше да си вземе чаша коняк, за да изкара до вкъщи. За да бъде сигурна, че ще изпълнят поръчката й, отиде в салона за гостите на хотела.

- Дали е възможно да получа прилично питие? - попита тя сервитьорката.

- Все още сме в извънработно време, но ще попитам управителя - бе отговорът.

- Бъдете така добра. Току-що слизам от кораба от Суец и костите ми са в истински шок от времето...

- О, колко ужасно. Ще видя какво мога да направя, мадам.

Другите гости се усмихнаха на Питър, изразиха съчувствие за тежкото й положение и поискаха да узнаят историята й. Тя им разказа за Насър и арабските протести. След това някак си питиетата потекоха едно след друго.

Питър я подръпна за ръкава, защото искаше да отиде до тоалетната. Сервитьорката го заведе и тогава Кали погледна часовника си. Боже мили, вече бе пет и половина и се бе стъмнило. Беше забравила за Либи! Скочи на крака, но стаята се завъртя около нея. Трябваше да плати сметката и да намери такси. Не беше в състояние да се прибере в къщата. Питър я хвана за ръката и я поведе надолу по стъпалата, сякаш беше сляпа.

Повикаха такси, но тя бе толкова объркана, че не можеше да си спомни адреса.

- Живея в къщата със зелената врата на Портланд авеню - каза момчето на шофьора.

Когато пристигнаха там, една полицейска кола чакаше на алеята. Прим излетя през вратата

и притисна Питър до себе си.

- Къде, по дяволите, беше с детето ми?

- Съжалявам.

- Съжалението ти не е достатъчно. Остави Либи пред училището да чака, обляна в сълзи, а сега и това. Къде си го водила? - Помириса дъха на Кали с отвращение. - Ти си пияна.

- Съжалявам.

- Завела си малкото ми момченце в кръчма и си се напила като свиня, забравяйки за времето. Как можа да ми го причиниш?

- Много съжалявам. Разговарях с хората... Не беше кръчма... Това няма да се повтори.

- Бъди сигурна, че няма. Не можеш да останеш в този дом, щом излагаш децата ми на риск. Как можа да паднеш толкова ниско? Какво ти става? Не мисли, че не сме забелязали, че никога не си трезва... все се промъкваш на горния етаж да си пийнеш. Стегни се, Кали. Нищо чудно, че Бойд са искали Дезмънд да остане с тях, щом си способна единствено на такива неща.

Прим не можеше да й нанесе по-тежък удар от това обвинение.

- Казах, че съжалявам.

Видя, че Либи я гледа с широко отворени от смайване очи.

- Искате ли да повдигнете обвинения, мадам? - попита полицаят, който бе видял всичко. -Да се напиеш, докато отговаряш за непълнолетен, е престъпление.

- Не. Нищо лошо не е станало и няма да има възможност да стане. Просто я изведете от дома ми. - Прим отново се разпали. - Ако не внимаваш, няма да ти останат никакви приятели. Ние всички трябва да живеем с това, което войната причини на семействата ни. Аз загубих брат си. Спри да се самосъжаляваш и направи нещо полезно, иначе с това темпо скоро ще свършиш в канавката. Съжалявам, но трябва да си тръгнеш. Не мога да позволя децата ми да бъдат излагани на вредно влияние.

Кали приготви куфарите си в пълно мълчание, внезапно напълно изтрезняла. Искаше да се махне възможно най-далече от това задушаващо предградие и от изражението на лицето на

Прим.

Полицаят я остави пред гарата със загрижен вид.

- Имате ли къде да отидете, мис?

- Ще се оправя, полицай - отвърна тя. - Ще си намеря хотел за през нощта.

- Пазете се - каза той, махна й с ръка и потегли, като я остави сама на студа, в мрака.

6 Оръдие от Първата световна война, разработка на „Круп“ - б. пр.

42

Либи затвори албума с въздишка.

- Мама никога не заговори отново за нея. Мисля, че тогава пътищата им се разделиха. Всичко е било свързано с войната и с нещо, което се е случило в Далраднор, къщата в Шотландия, където тя е живяла с Фийби. Мама казваше, че е била прекрасна къща, пълна с щастие, преди да дойде войната.

Замълча, докосна с ръка кожения албум и въздъхна.

- Трябва да осъзнаеш, че това поколение не вдигаше шум около личните си дела, хората задържаха в себе си емоциите. Била съм свидетел на тази сцена, но си спомням само вонята на алкохол върху дрехите й и униформения полицай. Когато попитах по-късно, мама ми каза единствено: „Сърцето си има своите причини.“ Не го разбрах тогава, не го разбирам и сега. Надявах се, че Кали ще се появи на погребението на мама. Беше обявено във вестниците. Опитах се да я открия сред хората, но тя не беше там. Така че не мога да ти помогна с по-нова информация.

- Не съм сигурна, че искам да знам повече за тази Каролайн. Струва ми се, че е била неприятна личност.

- О, не, не говори така. Мама казваше, че е преживяла много по време на войната, била е в концентрационен лагер, така че трябва да я разбереш, и ако е дъщеря на Фийби, а не просто нейна племенница, трябва да продължиш да я търсиш. Може да е още жива.

- Но не и ако е била алкохоличка. Тогава със сигурност е починала отдавна.

Мелиса се чувстваше неловко от тази тема.

- Но ти не знаеш какво е преживяла. Не бива да съдим човек, ако не сме били на негово място.

Мел остави рязко чашата с кафе на масата.

- Но аз знам какво е да живееш с алкохолик. Знам какво причини алкохолът на родителите ми.

- И баща ти ли е страдал от това бреме?

Мел кимна.

- Казаха ми, че пристрастеността може да се предава по наследство. Опитвам се да внимавам какво пия, а и без това не е добре за гласа ми. Не мога да преживея всичко това отново.

Бе чула достатъчно от Либи Стюард и нищо от историята й не звучеше окуражаващо.

- Благодаря ви за срещата и за това, че ме ориентирахте в ситуацията.

- Не съм сигурна, че помогнах много, но нека поддържаме връзка. Ще се радваме да те чуем как пееш. Често ходим на концерти в Уигмор хол, когато сме в града. Имала съм привилегията да чуя дебюта на някои невероятни млади певци там. Може би скоро и ти ще си сред тях.

Мелиса се надигна от масата и се опита да привлече погледа на сервитьора.

- Да не си посмяла да платиш и пени - настоя Либи. - Аз те поканих.

Стиснаха си ръцете и си обещаха да се чуват, после Мелиса излезе бързо от претъпкания магазин на свеж въздух. От затворените пространства и дългите разговори гърлото й се свиваше. Искаше да се разходи и да се наслади на коледните светлини в магазините и на прекрасните витрини на „Селфридж“. После зави по малките улички, за да осмисли цялата информация, която бе научила.

Каролайн Лойд-Джоунс бе алкохоличка, Лю също бе такъв. Чисто съвпадение ли беше, или имаше и нещо друго? Поне сега Мелиса имаше името й по мъж и адреса на къщата в Шотландия. Ако тази жена е имала дете, подписът й щеше да е в свидетелството за раждане и Мел можеше да свърже нещата. Имаше ли някъде там една стара дама, която може би й беше роднина, и ако бе така, не трябваше ли да я потърси?

След това, което току-що бе чула от Либи, вече не беше сигурна, че тази мисия си струва усилията. Всичко бе толкова объркващо. Стигна до края на Хай стрийт и спря на тротоара, за да пресече улицата. Именно тогава нещо трепна у нея и тя изпита странно усещане, сякаш чу съвсем ясно гласа на баща си, който й прошепна в ухото: „Продължавай, Мел, продължавай.“

43

1965 година

Кали се разхождаше из красивите пътеки на Котсуолд и се наслаждаваше на аромата на кафявата разорана земя и на първата свежа пролетна зеленина по живия плет. През последните осем години обикаляше баровете на градските хотели и спокойните кръчми из провинцията. Ту имаше постоянна работа, ту се хващаше временно на случайни места в отдалечени райони, където клиентите бяха щастливи с пая си и халба бира в ръка. Наливаше бира, приемаше бакшиши и това й стигаше, за да посреща насъщните си нужди. Не беше животът, който си бе представяла, но все пак бе някакъв живот.

Разходката и унесът й бяха прекъснати от викове, които идваха иззад плета. Чуваше ругатни и крясъци, така че се затича към вратата и се втурна към полето, за да види какво става. Фермерът, когото познаваше като един от редовните клиенти на „Каруцата и конете“, биеше овчарско куче с пръчка, а лицето му бе почервеняло от гняв. Животното се свиваше и квичеше от болка, подвило опашка между задните си крака. Беше старо и много слабо за пастирско куче.

Кали се вбеси.

- Какво си мислиш, че правиш, Тед Флечър? - извика тя с най-властния си тон.

- Гледай си своята работа. Разкарай се и си отивай в кръчмата.

- Да не си посмял да се държиш с кучето си по този начин!

- Това е моят звяр, моята непокорна кучка!

- Изглежда ми полумъртва от глад - продължи Кали, като пристъпи напред. Фермерът размаха сопата си във въздуха, за да я предупреди от разстояние.

- Не ми прави тия женски префърцунени номерца, Кали, сякаш си много важна дама. Ти си една кръчмарска фльорца, прибирай си се в „Каруцата“. Ако си знаеш интереса, ще се разкараш оттук.

Кали видя заплахата в очите му. Той беше един от онези постоянно висящи на бара простаци, но тя никога не го бе окуражавала.

- Изглежда зле наранена. Позволи ми да видя как е.

Кали не се боеше от побойници като него. Беше видяла твърде много и от съвсем различно ниво в лагера как размахват бухалки и камшици. Изведнъж сякаш се пренесе отново там, обратно на плаца, стоеше предизвикателно изправена, но все пак се опитваше да не мърда, за да не я пребият. Това бе сцена, която от години изплуваше пред очите й, сякаш я гледаше на филмов екран. „Не съм се борила за свободата си, за да намеря побойници на прага си“, каза си тя, докато се опитваше да огледа свитото от страх създание. Фермерът Флечър й препречи пътя. Беше нисък, но набит, с косми, които излизаха от ушите и носа му като свинска четина.

- Пусни ме да мина - нареди тя.

- Ти и твоята армия ли? - подигра й се той. - Това е моята земя и ти си нарушител.

Вдигна тоягата си по-скоро заплашително, но инстинктът й от далечните дни на военното обучение проговори у нея и тя се отдръпна мигновено. Изненада го, грабна пръчката със сила, подхранвана от яростта й, и я стовари върху раменете му с трясък.

- Сега ти ще разбереш какво е чувството - каза тя и продължи да го бие без милост, докато той се сгърчи от болка. Кали усещаше силата на гнева си. Наказваше всички онези насилници, всички служители, които мачкаха жертвите под краката си. Тоягата се спускаше надолу и надолу, докато фермерът се сви на кълбо на земята. Кали спря да си поеме дъх, осъзна къде се намира и какво става, но не чувстваше нищо друго освен презрение към хленчещия мъж.

Измъкна кучето изпод плета и остави Тед да лежи там. Той все още дишаше, задъхваше се от болка. Щеше да живее, но никога нямаше да причини повече болка на това треперещо куче, ако зависеше от нея.

Взе кучето на ръце и го занесе до караваната зад кръчмата, която изпълняваше ролята на летния й дом. Кучето бе изключително леко.

- Хайде, момиче, да видим какви са щетите. - Кали погледна в очите на уплашеното животно и видя само болка, недоверие и страх. - Знам как се чувстваш - сподели тя. Изведнъж откри, че плаче. Колко ли време това клето създание е било подложено на тормоза на Флечър? - Никога вече няма да преживееш това. Сега ти си моя приятелка - каза тя и я погали нежно.

Кучката бе само кожа и кости, покрита с бълхи и рани. Въпреки очевидно ужасното отношение, което бе търпяла, Кали знаеше, че ще трябва да се пребори, за да я задържи. Фермерите имаха права над своите пастирски кучета, но това бе нещо друго.

- Доли, така ще те наричам - каза тя. Сложи вода в чайника да заври. Първо почисти раните, а после превърза старото момиче. Щяха да са нужни много грижи, преди Доли да започне новия си живот.

Кучето показа признателността си, като се изака на пода на караваната.

- Така значи, а? Ще те вържа, за да мога да почистя. Няма да те нараня. Получила съм достатъчно удари по гърба си, за да не желая никой друг да изпитва същото... освен собственика ти.

Три часа по-късно караваната и кучето миришеха на чисто, а Кали се приготвяше за работа, когато на вратата й силно се потропа. Двама полицаи стояха отвън и настояваха да влязат. Тя позна полицай Хари (две бири и порция свински пръжки всяка вечер, когато не бе на смяна) и му се усмихна.

- Това твоето куче ли е? - попита полицаят.

- Вече е - отвърна Кали, без да се притеснява. - Видях Доли в полето, отнасяха се ужасно зле с нея, биеха я. Освободих я от собственика й.

- Затова сме тук.

- Дадох на Тед Флечър доза от собственото му лекарство, получи си урока.

- От твоя „урок“ целият е в синини. Не можеш да вземаш закона в свои ръце, Кали - каза селският полицай. - Той се оплака, че си го нападнала.

- Разбира се, че го направих, когато замахна с тоягата си към мен. Беше пребил горкото създание до безсъзнание. Вижте белезите й, оставена е да умре от глад.

- Тя е пастирско куче, а не домашен любимец.

- Сега Доли е моят домашен любимец. Аз я спасих и се надявам, че Тед Флечър ще се замисли как се държи с безмълвните си работници.

- Не е толкова просто, Кали. Той те обвинява в нападение. Ще трябва да отговориш на някои въпроси в участъка и ще вземем показанията ти. Кучето идва с нас...

- Ще я върнете, за да понесе още жестокост? Познавате човека - проявете милост... Ще я откупя от него, ако се наложи, но няма да се върне там. Тя е една стара дама, добрите й дни отдавна са минали, всеки може да го види.

- Това е друга тема. Не можеш просто да ходиш и да пребиваш хората.

- Странно, но в живота си съм виждала много хора да правят точно това.

- Но не и у нас. Хайде, ела, и ще уредим всичко.

- Мога ли да доведа Доли като доказателство? Не можем да я оставим сама.

Кучето се взря в тях, сякаш в знак на съгласие. То накуцваше, беше жалка гледка, но се придържаше близо до Каролайн.

- Човек ще каже, че тази животинка знае къде ще й е добре - промърмори полицай Хари, като намигна на Кали.

Малко по-късно Кали се яви пред мировия съдия и се призна за виновна за нападение над фермера, след като е била обзета от гняв при вида на неговата жестокост.

- Исках той да почувства болката, която причинява, и не съжалявам за действията си -призна тя.

- Преминали сте границата, мисис Джоунс. Той ходи с патерици и си иска кучето обратно.

- Настоявам първо да я прегледа Кралското дружество за превенция на жестокостта към животните^7 - заяви решително Кали, която нямаше намерение да се предава.

Никой не отговори и след това съдията отново се обърна към нея.

- Това, което ме озадачава, е как мъж с неговото телосложение е позволил една барманка да го просне на земята. Той каза, че сте изпаднали в ярост и сте му крещели на чужд език.

- Така ли? Опасявам се, че на моменти паметта ми изневерява. - Беше време да изиграе коза си и да предизвика съчувствие. - Последния път, когато видях мъже в бричове, въоръжени с тояги, те биеха жени и деца, събаряха ги на земята и пускаха злобни кучета да ги довършат. Това не се забравя.

- Не в тази страна, надявам се? - Съдията се наведе напред, целият в слух.

- Не, в лагер, който наричаха „Равенсбрюк“, в Германия, както и в други лагери. Искате ли подробности?

- Били сте в концлагер?

- Да, бях. И не искам никога да виждам такива неща отново. Борихме се за свобода, за да не допускаме такова отношение. Не очаквах да намеря същата жестокост в едно английско поле. Казват, че тиранията започва с малките жестокости, пред които си затваряме очите. За да се случи злото, е необходимо само добрите хора да не правят нищо, беше казал някой.

- Точно така - отговори съдията. После настъпи тишина, докато той обмисляше възможностите.

- Каролайн Джоунс, тъй като това е първото ви нарушение, ще ви отправя официално предупреждение. Не трябва да се повтаря подобно насилствено поведение, дори и да е добронамерено. Разбирате ли?

- Да, сър. Мога ли да запазя Доли?

- Това е въпрос от компетентността на Кралското дружество, не на този съд. Моля, не спасявайте всяко угнетено същество, което пресече пътя ви. Това е всичко. Може да си вървите.

- Благодаря. Ще отида и ще намеря Доли.

Отиде в града и потърси зоомагазин за нова каишка и нашийник, за продукти за козинката й и препарат против бълхи. Едва когато се върна в караваната, осъзна, че не е пила цял ден.

Собственикът я чакаше в кръчмата с документите й.

- Събирай си багажа. Не мога да те оставя да тормозиш редовните ми клиенти с твоя нрав. Почисти всички бутилки изпод буса - могат да предизвикат пожар - и разкарай оттук тази бъхлясала торба с кокали. Не ми искай препоръки. Ти създаваш проблеми.

Кали сви рамене.

- Хайде, Доли, знаем кога не сме добре дошли. Сигурна съм, че има много странноприемници, които искат добра барманка и куче пазач.

Кали не се притесняваше за бъдещето. Това беше най-добрият й работен ден от години.

Не беше лесно да си намери работа в района, и то с куче, което вървеше заедно с нея. Бе плъзнал слухът, че е нападнала клиент, така че вратите на кръчмите понякога се затръшваха пред нея. Тя не можеше да пие и да храни кучето, но с Доли до себе си нуждата да се опиянява започна да отслабва. Тялото й не хареса тази промяна и отначало Кали се събуждаше трепереща, обляна в пот, като си представяше как пазачите от лагера я преследват из боровата гора. В някои мотели и пансиони не приемаха кучета, но беше разгарът на лятото и като пастирско куче Доли бе свикнала да спи навън.

Имаше трудни моменти, преди Кали да получи войнишката си пенсия, и се наложи да спят под звездите и тя да използва обществените тоалетни, за да се освежава. Кали осъзна, че постоянната работа със сигурен покрив над главата й се изплъзва и е все по-малко вероятно да си осигурява постоянни доходи, но трябваше да се задоволи с това, което можеше да намери. За щастие, имаше достатъчно ферми за плодове в района на Устършър, където търсеха сезонни работници за бране на ягоди и дребни плодове, а и фермерите не възразяваха срещу Доли.

Кучето чакаше търпеливо, докато Кали превиваше гръб заедно с другите берачи. Тя разбра, че има ферми, които се нуждаят от работници чак до есента, така че щеше да изкара достатъчно, за да си осигури прехрана и покрив над главата до зимата. Това я обнадежди и окуражи, въпреки че тайно се питаше колко време още ще може да се справя с работата. Хубаво беше да бъде с тези групи млади туристи, облечени в ярките си тензухени ризи и поли, но гърбът й бързо отмаляваше, а и очите й се уморяваха и тя не виждаше добре дребните плодове по земята. Имаше нужда от очила - без тях бе установила, че й е трудно да поддържа темпото на другите. Средната възраст се прокрадваше неумолимо към нея. Тя знаеше, че не е в състояние да издържи на този начин на живот още дълго.

Тайфата имаше свой начин на живот в стари фургони и каравани около импровизирани палатки, които наричаха „Лагера на залеза“. Там седяха край лагерния огън, пушеха хашиш и готвеха яхнии от зеленчуци и всичко, което успяваха да отмъкнат.

Това напомни на Кали за времето, когато с Мари и Мади бягаха през гората. Когато разбраха, че е бездомна, й предложиха да се присъедини към тях и тя не се поколеба.

- Изглеждаш като човек, който се нуждае от доста яхния - засмя се едно момиче, което се казваше Петал, и й подаде димяща купа.

Имаше и други вързани кучета, които Доли обикаляше и душеше, както и босоноги малки деца със сплъстена коса, които тичаха из целия лагер - за тях се грижеха млади момичета с дълги поли и спуснати коси.

Пътуващите бродяги бяха мили и деляха с Кали това, което имаха, приемаха я, без да й задават въпроси. Говореха за пътуванията си и за местата, на които се приютяваха в студените месеци: изоставени отдалечени къщи, затворени празни имения, в които можеше да се влезе и да се използват. Някои заминаваха за Франция за vendange - гроздобера - или на север, за да берат картофи. Това беше един нов свят за Кали, живот като на циганите - в керван от едва движещи се таратайки. Имаше и по-възрастни двойки, които водеха простичък живот, без да се интересуват от напредък в кариерата. Говореха за мир и любов, и медитация, някои практикуваха йога и слушаха индийска музика; разказваха за гурута, които проповядват правилата на близкия до природата живот. Дадоха й импровизирана палатка и една черга. Всички допринасяха с пари за общата прехрана и за бензин.

В тази хаотична на вид общност за пръв път от години Кали се почувства в безопасност, а с Доли като спътничка тя никога не беше сама. Всички наоколо бяха приятелски настроени. В това общество всъщност имаше определен ред, имаше правила за неприкосновеност на личния живот, за споделяне и подпомагане. Хората идваха и си отиваха, имаше спорове и лични конфликти, но някак беше по-просто да ги обсъдиш сред мъглата на наркотичния дим.

Кали знаеше, че не може да продължи да живее на път още дълго и че скоро, преди зимата да дойде, трябва да намери по-постоянно място за себе си и за Доли. И все пак се боеше, че ако се захване отново да работи в кръчма, изкушението ще я надвие. Какво друго обаче можеше да върши сега?

Една сутрин увиваше ябълки в стар вестник, за да ги запази по-дълго, когато едно заглавие привлече погледа й. Разопакова ябълката и изпъна хартията, като примижа, за да фокусира поглед - отвикнала бе да чете, а и още нямаше очила. Политик на име Айви Нийв лобираше в парламента за пълно обезщетяване на жертвите от концентрационните лагери. Един милион паунда бяха заделени за оцелелите от Германия и депутатът искаше да бъде сигурен, че хората ще получат това, което им дължаха. Тя със сигурност щеше да се класира, нали? Сгъна вестника в джоба си, за да го препрочете по-късно. Може би щеше да попита Петал и другите какво мислят по въпроса.

Беше твърде късно за Селин да си поиска дължимата компенсация, но не и за нея, реши Кали. Еднократната сума щеше да й помогне да си стъпи на краката. Но за да я поиска, трябваше да напусне общността и спокойствието на Лагера на залеза, да се върне в света на костюмите и бюрокрацията и да се регистрира в Лондон. Получаваше военната си пенсия, но с течение на годините се бе отдалечила от мястото, където трябваше да си я взема. Все още имаше войнишка книжка и документи, които доказваха коя е. Всичко останало беше забутано или забравено някъде. Вече не притежаваше паспорт. Сякаш почти не съществуваше на този свят.

Кали нямаше нужда от огледало, за да знае, че прилича на клошарка с рошава коса, нахлузен импровизиран гащеризон и със забрадка. Официалните й дрехи бяха намачкани и натъпкани в една чанта, но едно хубаво изпиране можеше да ги докара в достатъчно приличен вид, за да мине оценката на комисията.

Как ли щеше да се чувства Доли, вързана на тротоара, затворена по цял ден, докато господарката й си търси работа и стая? Доли я бе спасила от пиенето и кръчмите и й бе дала нов живот. Може би щеше да е по-добре да я остави тук, където децата си играеха с нея. Тя беше напълняла и бе загладила козинка. Как можеше Кали да я върне обратно в един свят, където кучетата не бяха желани?

Кали седна и погали старото момиче. Знаеше, че това, което Доли й бе дала, беше безценно: абсолютна лоялност и безусловна обич, а в замяна всичко, което искаше, бе уважение и препитание. Доли я бе върнала отново към живота, като й бе помогнала да се почувства отговорна за някого другиго освен за себе си. Тази стара овчарка бе космат заместител на Дезмънд. Кучето заслужаваше да изживее достойно дните си, да се установи на спокойно място. Напоследък Доли спеше много, като че ли бавно се бе запътила към последната си почивка. Да я накара да броди отново по улиците, щеше да бъде жестоко спрямо нея. Годините лошо отношение и спане по студените каменни подове й бяха причинили артрит.

- Не мога да те отведа оттук, без значение колко ще ми липсваш - изхлипа Кали. - Ако тръгна, трябва да съм сама.

Беше мъчително, истинска агония да вземе това решение. Отчасти знаеше, че е време да се върне отново във външния свят. Може би все още имаше шанс да бъде полезна. Сега беше трезва и виждаше нещата много по-ясно. Ето я, криеше се тук и ближеше раните си, както Доли ближеше своите. Бяха от една порода, но тя все още бе достатъчно млада, за да си намери някаква цел. Част от училищната дисциплина в „Сейнт Маргарет“ никога нямаше да изчезне от сърцето й. „Напред и нагоре“ бе девизът на училището. Тя бе жива, докато много други, които познаваше, не бяха. Заради тях трябваше да продължи напред, дължеше им го. Никога не е прекалено късно за втори шанс, тя го знаеше, но къде и кога, щеше да зависи от следващата част на пътешествието й.

„Защо трябва да оставям след себе си всичко, което обичам, проплака Кали. Защо винаги трябва да продължавам сама?“

Пооправи се за пътуването до Лондон, изрови от багажа си черна пола и сако, бяха доста старомодни, в стила на петдесетте, но вършеха работа. Петал боядиса посивелите й коси руси, след което Кали повдигна косата си на френски кок. Изтегли пенсията си, за да си купи билет за влака и да плати за стая за през нощта. Знаеше, че трябва да отиде в старите офиси на Военното министерство и да попълни формулярите, но не бе сигурна какво да прави, когато се завърне в онзи свят.

Изведе Доли за една последна разходка по брега на реката. Опита се да й обясни защо заминава и че докато се установи някъде, тя трябва да живее тук, в лагера.

- Щом намеря подходящ дом, ще се върна веднага за теб, обещавам - прошепна й. Още докато говореше обаче, имаше чувството, че това е тяхното последно сбогом.

Увереността и решителността не я напуснаха през цялото пътуване след Глостър, но когато пристигна на гара Падингтън, краката й се разтрепериха от шума и суматохата, от многото хора, които се бутаха пред нея. Изпоти се, искаше да избяга от оживената улица, от шума на клаксоните и рева на мощните двигатели на колите. Как бе могла да забрави колко забързан и натоварен бе трафикът тук? Чувстваше се като странник в чужда земя, притеснена от множеството хора около себе си. Спомени от Лайпциг нахлуха в главата й, изгуби представа къде се намира, искаше й се да избяга.

Не беше нужно да бърза към Уайтхол. Нямаше никаква енергия и сила, за да се придвижи по някога познатите улици. Нуждаеше се от нещо, което да я ободри, от едно питие. След като се сгрееше с чаша коняк, щеше да бъде в състояние отново да се изправи пред света. Нима не заслужаваше награда за въздържанието си през последните месеци? Ето, за късмет наблизо имаше някакво заведение. Кали отвори вратата и влезе вътре.

7 Royal Society for the Prevention of Cruelty to Animals (RSPCA) - най-старата и най-голяма подобна организация в света. - б.пр.

44

„Какво правиш тук?“ Мелиса се взираше във водите на Лох Далраднор, опиваше се от чистия пролетен въздух, загледана във вълните, потрепващи в сребристо и златисто под слънчевите лъчи. „Какво общо има това място с мен? Защо пропилявам великденската си ваканция, за да дойда толкова далеч на север, какъв беше този внезапен каприз?“ Това бе мястото, за което Либи Стюард бе казала, че може би държи ключа към наследството на Лю. Абсолютно налудничаво пътуване, как бе могла да тръгне, когато имаше да учи за устните изпити?

Хонорарът от участието й в „Сътворението на света“8 бе причината да може да си позволи тази екстравагантност.

Да, страната бе красива, въздухът беше свеж и прохладен, гледките - зашеметяващи, но това не бе целта на посещението й. Тук беше, за да задава въпроси, но откъде да започне?

Не гореше от желание да предприеме това пътуване. Може би бе грешка, че отново отказа предложението на Марк за помощ, но след като вече бе стигнала дотук, по-добре беше да се постарае разходите, които бе направила, да си струват.

Скоро той щеше да разбере намека й и да загуби интерес към мисията, но настойчивостта му бе объркваща. Не беше свикнала някой да й помага така, особено мъж. Сила и Анджи, приятелките й от колежа, смятаха, че е сладък, и й бяха предложили да я „спасят“ от него. Той определено беше ерген и необвързан, установи Мел. Споменатата Сара беше голямата му сестра, с която живееха в един апартамент, за да си поделят сметките. Защо приятелките й не разбираха, че колкото и да го харесва, той не се вписваше в бъдещите й планове?

- Курсовете ни са толкова тежки - опита се да им обясни тя. - После идват репетициите и представленията. Трябва ми и допълнително обучение.

- Оправдания, оправдания... Влязъл ти е под кожата и ти си уплашена - присмя й се Сила, уцелила точно в десятката, както обикновено. Защо трябваше да отхвърля предложението на Марк и да идва тук сама? Нямаше кой знае какви планове освен смътната идея, че трябва да намери гроба на Фийби Фей, да се отбие в една къща и да обиколи набързо долината Тросак. И без това едва ли щеше да й остане време за нещо друго.

Марк бе намерил краткия вариант на удостоверението за раждане на Каролайн. Мел се изненада, когато разбра, че е родена на съседната улица, близо до апартамента й на Мерилбон стрийт. Какво странно съвпадение? И как така Фийби бе отишла да живее в дивите земи на Шотландия?

На главната улица в селото имаше само една пощенска станция и смесен магазин. Жената в магазина не беше местна и не знаеше нищо за мис Фей, но насочи Мел към странноприемницата „Раднор“, която бе сгушена сред боядисаните в бяло къщи. Мел си поръча сандвичи и питие.

- И какво води едно австралийско момиче по тези краища? - намигна й собственикът, докато й сипваше халба сайдер.

- Търся информация за една актриса от миналото, Фийби Фей, и семейството й заради едно проучване. Чудех се дали някой не си ги спомня - отвърна Мел.

- Не мога да ти помогна, но познавам човек, който може... Уили Маки, ето там, той е нашият човек, който знае всичко за миналото. Хей, Уили, ела и разкажи на младата дама за твоите книги за историята, дето ги пишеш.

От ъгълчето се изправи един старец с щръкнала и рядка бяла коса и се запъти към нея.

- Да... И коя си ти, млада госпожице? - протегна й той ръка.

- Какво може да ми кажете за Далраднор Лодж и Фийби Фей? - попита тя направо.

- Сега е просто вила за почивка. Някога имението принадлежало на фамилията Сътън-Рос, използвали са я през ловния сезон. После бе на мис Фей, чийто годеник бил убит по време на войната. Тя имаше племенница, но от години не сме я виждали, нито сме чували нещо за нея.

- Това сигурно е Каролайн Бордман?

- За нея трябва да питаш Нета във фермата, старата къща на Диксън. Тя ще знае всичко, каквото те интересува. Имаш ли кола? Мога да ти покажа пътя.

Мел погълна набързо обяда си, предложи бира на стареца и докато се усети, вече караше човека нагоре по стария път към фермата и се опитваше да му обясни неясната си връзка с мис Фей.

- Едно от момичетата на Диксън отиде в Австралия след края на войната, за да се събере със съпруга си. Тя така и не се върна, но в онези дни малцина можеха да го направят. Омъжи се за един летец, но не знам името му Нета е най-малката сестра, остана да се грижи за фермата с родителите и братята си. Нея трябва да питаш.

Фермата бе дълга бяла сграда с пристройки за кравите. При пристигането им кучетата се разлаяха и една жена с престилка излезе да ги посрещне.

- Здравей, Изабел. Довел съм ви мис Бойд - ей я, дошла е чак от Австралия. Опитва се да научи нещо за хората от Далраднор Лодж отпреди войната. Мисля си, че леля ти може да й разкаже някои неща.

- Нета е пълна с истории от миналото. Никога не знам кое е вярно и кое са просто нейни фантазии - отвърна Изабел. - Ела и виж сама, мис...?

- Благодаря, аз съм Мелиса Бойд.

- Да имаш някаква връзка с Джеси?

- Джеси Бойд е била моя баба - кимна Мел и се усмихна. - Но никога не съм я виждала.

- Боже мой, изчакай само да кажа на леля Нета. Трябва да викаш, като говориш с нея, слухът й вече не е това, което е бил, но винаги ще дочуе някоя хубава клюка.

Поведе ги по коридора към гостна, която очевидно служеше и за спалня, със запален в камината огън.

- Нета, тази млада дама е от Австралия. Роднина на сестра ти, Джеси.

Стара дама с бухнала като глухарче бяла коса седеше на стол и с невероятна скорост плетеше одеяло. Тя огледа Мел от главата до петите.

- Не е Диксън, ако се съди по вида й. Седни, изминала си дълъг път, пиленце.

Мел се опита да обясни коя е, как баща й бе умрял и й бе оставил онова писмо. Извади пощенската картичка.

- Всичко, което знам, е, че Джеси е държала тази картичка скрита. Татко смяташе, че има нещо общо с него, но не знам кой е Дезмънд.

Нета се втренчи в надписа на гърба.

- Дезмънд? Това е момчето, което Джеси взе със себе си на кораба. Беше сирак, или поне така си мислехме. Тя беше негова бавачка и когато баба му се разболя, на нея й щукна да го вземе със себе си. Нещата с мъжа й не потръгнаха добре и тя се разведе. Мисля, че мъжът й тормозел момчето. Тогава тя се премести и се омъжи повторно, но никога не прекрачи отново прага на дома ни.

- И този Дезмънд е бил от селото?

- О, божке, стана голяма каша. Майка му се върна късно от войната и откри, че го няма. Обвини за станалото мис Фей. Двете се скараха. Хората казват, че шокът я е убил.

- Момичето пита за този Дезмънд, Нета - напомни Изабел и повдигна нетърпеливо вежди.

- Той беше от голямата къща, малкото момченце на мис Кали. Съпругът й не беше в картинката, доколкото знам. Дълго време беше живяла в Египет. Записа се в армията и участва във войната. Никой повече не я видя. Джеси не пишеше писма, само пращаше по някоя картичка за Коледа. Мисля, че се срамуваше, че се е развела... Не мога да ти помогна повече, мила. На всички ни беше много жал за мис Фей. Тя беше добра душа, такава си беше. Племенницата й така и не дойде за погребението...

- Имате ли снимки на някого от тях?

Мелиса знаеше, че трябва да се възползва от момента, докато Нета е на вълната на миналото.

Изабел започна да рови в стенния шкаф.

- Може да има някоя в старата кутия с документи. Все се каним да подредим старите й снимки и да я накараме да напише имената на хора на гърба, преди да ги забрави.

Нета остави куките си встрани и прегледа фотографиите с костеливите си пръсти.

- Ето една от сватбата на Джеси.

Мел се втренчи в булката в красива рокля и в младия мъж в униформа на Военновъздушните сили, снимани на верандата на църква. Имаше и друга на същата жена като по-възрастна, с прибрана назад коса, която стоеше до дете, несъмнено момче, с къси панталони. Мел възкликна с вълнение:

- Това трябва да е баща ми!

На гърба й бе написано:

- Луи. „Руби Крийк“. Коледа 1946 година.

- Бих искала да направя копие на тази снимка. Нямам негови снимки като дете. Това определено е той.

Беше изумително - да се взира в тази невинна закачлива усмивка. Познаваше отлично тази негова усмивка, беше я запазил дори в последните си дни. В това лице имаше очарователна невинност, но и вътрешна сила.

- Можеш да я вземеш, Мелиса. Ясно е, че ти си дъщеря на Луи. Не зная какво е станало с малкия Дезмънд - въздъхна Нета и продължи с плетивото си.

- Възможно ли е да са едно и също момче? Малко е далечна връзката, но има едно място, от което можеш да научиш повече - предложи Уили. - Винаги можеш да погледнеш енорийските архиви.

Останаха да пийнат чай, Мелиса им разказа за успешния строителен бизнес на семейство Бойд в Аделаида. Нета сподели още някои неща, които знаеше за мис Фей и семейство Сетън-Рос.

После се върнаха в селото и отидоха до къщата на свещеника. Уили я представи на пастора, който извади регистъра и започна да прелиства страница след страница, изписани със стари имена, които Мел не познаваше, докато стигна до 1939 година и страницата с кръщенета. Позна името веднага, особено след това, което й бе разказала Нета. Ето го доказателството черно на бяло: „Дезмънд Луи Лайънел Лойд-Джоунс. Кръстен на Великден 1939 година. Майка: Каролайн Рослин Лойд-Джоунс. Баща: Тобайъс Лоуд-Джоунс (починал).“

- Мисля, че имаш отговор на въпроса си - усмихна се Уили.

- Струва си да го отпразнуваме - отвърна Мел. - И съм изключително признателна на всички ви.

Сега можеше да си тръгне, след като вече бе разкрила истинската самоличност на Лю и бе разгадала загадката за рожденото му семейство. Вече можеше да се върне към своя живот. Нямаше какво повече да търси, нали? Но въпросите продължаваха да я преследват. Какво бе направила Каролайн, че Джеси е решила да отведе сина й със себе си толкова далече? И защо, ако тя бе ходила до Австралия през 1947 година, се бе върнала у дома с празни ръце? Как бе могла да остави малкото си момче в Австралия, когато е знаела, че той е нейно дете и трябва да е с нея? Защо никой не бе казал на баща й кой е всъщност? Всички тези странни въпроси все още се нуждаеха от отговори.

Не беше достатъчно само да знае голите факти. Трябваше да стигне до дъното на тази история. „Няма смисъл да оставям всички тези загадки да висят във въздуха“, въздъхна Мел.

Беше почти тъмно, когато се озова пред портите на Далраднор Лодж, загледана през алеята към високата къща със стъпаловиден покрив. Чуваше как някакви деца крещят, докато играят навън в здрача, а след това един глас ги повика да се прибират. Ако това бе наследствената къща на Каролайн, защо тя така и не се бе завърнала тук? О, по дяволите! Това забързано посещение не беше краят на нейната мисия, а - както Чърчил бе казал някога - „краят на началото“. За да отговори на измъчващите я въпроси, трябваше да намери Каролайн. Ако все още бе жива.

8 Оратория от Хайдн. - б. пр.

45

1966 година

Кали се събуди на пейка в безлюден район, не знаеше къде се намира, нито как се е озовала тук. Помнеше, че е в Лондон, но къде беше Доли? После се сети, че кучето й е в Лагера на залеза, в безопасност. Беше вкочанена от спането навън, езикът й бе обложен, а ръцете й трепереха. Всичко й бе като в мъгла. Гадеше й се, тресеше я, не можеше да се съсредоточи, тялото й бе отслабнало, сякаш я бяха смачкали. Полата й беше мръсна и мокра. Какво бе направила? Как се бе докарала до това състояние, без да помни нещо друго?

Имаше тълпи и трафик, и страх, че ще я задушат... Да, мъглата се проясняваше... Нуждаеше се от питие, за да успокои нервите си. Последното нещо, което помнеше, бе как седи в един бар.

Огледа се наоколо и я обзе страх, защото не познаваше мястото, където се намираше, но поне чантата беше в скута й. Дали бе стигнала до министерството? Спомни си високите бели каменни сгради, извисяващи се над нея, докато тя слиза с препъване от автобуса и тръгва нагоре по стъпалата към фоайето. Имаше един човек в униформа, който попита дали има уговорена среща, но тя го подмина.

- Отведете ме до проклетия изменник, който ни предаде...

Чуваше ехото от обувките си по каменните стъпала, мълчанието на служителите около себе си, докато крещеше. Трябваше да е някакъв кошмар, нали? Беше ужасяващо, че не помни нищо друго. Почувства се замаяна и слаба, докато се надигаше предпазливо.

- Аха, ето те и теб.

Една жена в костюм от туид тръгна към нея по перона.

- Вече си будна, готова ли си да тръгваме?

Коя беше тази жена, надвесила се над нея? Какво бе направила? В безопасност ли беше?

- Коя, по дяволите, си ти? - попита Кали.

- О, не започвай отново. Знаеш коя съм аз, Шарлот - отвърна тя безцеремонно.

Защо я наричаше Шарлот?

- Аз не съм Шарлот.

- За мен си. И да знаеш, на харизан кон зъбите не се гледат. Ще пийнем малко чай и ще те отървем от тези отвратителни дрехи. Изглеждаш нелепо.

„Сънувам ли“, помисли си отново Кали, вгледана в жената, която бе малко по-възрастна от нея, с мека шапка с перо, килнато на една страна. Имаше нещо познато в нея, но тя бе твърде объркана, за да се сети къде се бяха срещали преди.

- Къде сме? Не си спомням нищо.

- Литъл Брайърли Холт, най-близката до нас гара. Слязохме от влака. Реших, че е по-добре да се наспиш, преди да те заведа да видиш момичетата. Боже мой, Шарлот, ама и ти знаеш как да се дъниш с гръм и трясък - допълни тя и й протегна ръка. - Мадж Котслоу, но ти ме познаваш като Марсел, признавам си без бой. Марсел... Шарлот... Абатството Больо преди толкова много години. Аз бях онази, която се оплете сама във въжетата на мрежата по време на курса за оцеляване в Арисейг...

- Арисейг?

- Точно така, май стопли вече... Ти продължи към славата, а аз се провалих зрелищно... Изкараха ме от играта до края на войната. Доколкото разбирам, ти си изтеглила най-лошия билет.

Кали изведнъж се почувства смутена и притеснена от това, което щеше да последва.

- Дойде в Генералния щаб, да кажем... в малко лошо състояние. Казаха ми да се уверя, че няма да те прегазят на улицата. Имала си тежък период, предполагам. Но нищо, всичко това е в миналото. Реших, че е по-добре да ти намеря място за престой, какъвто нямаш, съдейки по състоянието ти. Цивилният живот не ти ли допадна? Май си водила доста суров живот.

- Къде ме водиш? Отвлечена ли съм? - попита Кали, когато Мадж я напъха в един направо древен „Морис“, тип комби.

- Зависи от гледната точка. Трябва да изкараме отровата от тялото ти и да прочистим мисълта ти. След това ти ще решиш какво да правиш. От теб зависи.

Кали седеше мълчаливо и гледаше с притворени очи. Не беше в състояние да скочи от колата, а и тази луда жена беше бивш агент от специалните части също като нея, така че знаеше всичките й трикове. По-добре да се отпусне и да се примири с това, което й бе подготвила съдбата.

Мадж живееше с партньорката си Алфи в занемарено имение в средата на нищото. Бе заобиколено от ниви, навеси и обори. Алфреда беше бивша армейска медицинска сестра, която хвърли един поглед на новодошлата и я прати директно в банята, за да се измие и преоблече в чисти дрехи - гащеризон и работна риза. Сервираха обилна закуска, която Кали се опита да изяде, но успя да се справи само с една препечена филийка.

- Сега е време да се срещнеш с момичетата и момчетата... - каза Мадж и я отведе в полето, където две понита и едно магаре се втурнаха да ги посрещнат. - Запознай се с Пул, Нина и малката Бела.

Кали беше объркана.

- Това училище за езда ли е?

- Определено не. Това е старчески дом за стари дами и господа, които са преживели тежки времена. - Мадж замълча, после я погледна. - Малко като теб, както ми се струва. Ти като че ли се нуждаеш от отпуск от армията, така да се каже, за да си починеш и възстановиш, а аз не бих отказала допълнителен чифт ръце. Алфи се възстановява от сериозна операция и не може да върши тежка работа. Можеш да си заслужиш прехраната, но първо по-важните неща. Шарлот ли да те наричам?

- Това беше кодовото ми име. Аз съм Каролайн, Кали. Не бях пила от месеци, преди да дойда в града и да сляза от влака. Съжалявам, всичко е като бяло петно в паметта ми.

- Е, тук няма пиячка. Не мога да си я позволя. Всичко отива за конете. Опасявам се, че ще се наложи да си трезва. Кожата ти е доста загоряла. Явно си работила на открито, като съдя по вида на ръцете ти?

- Малко овощарство, работа по кръчмите. Не ме е страх от черна работа.

- Добре, защото състоянието, в което пристигат някои от нашите гости, изисква огромна съобразителност и сила, за да се справиш с тях. Работила ли си с коне?

- Много отдавна.

- Човек никога не забравя основните неща: почистване на тора, разресване на гривата, обичайното... Добре дошла във Фермата за утеха на животните - засмя се Мадж. - Просто карай ден за ден и ще се оправиш. Сблъсквала си се и с много по-лошо.

- На Доли ще й хареса тук...

- Доли?

- Моето куче.

- Съжалявам, още нямаме кучета. Някои от нашите пациенти се плашат от тях. Къде е тя сега?

- В безопасност там, където я оставих, в един лагер сред приятели. Няма да я махна оттам и да я лиша от всичко, което познава.

Кали се огледа колебливо.

- Има ли много неща за учене? Аз не съм медицинска сестра.

В какво се бе забъркала?

- Всичко, от което момичетата и момчетата се нуждаят, са обичайните грижи, почивка и уважение към това, което са преживели. Трябва да заслужим доверието им.

- Съжалявам, ако съм се държала като пълна глупачка в министерството - въздъхна Кали. -Нямам представа какво съм казала.

- Доста красноречиво и гръмко показа, че за някои хора войната никога не свършва. Стоеше в подножието на стълбището и крещеше така, че всички да чуят: „Ще ми каже ли някой кое е копелето, предало моето прикритие? Кой е пращал фалшиви съобщения и ги е представял за истински? Никой ли не се е усъмнил...“ После те вкараха доста бързо в една стая, но ти вече бе стигнала до кулминацията на моралното си обвинение. За малко да те арестуват. „Защо, откакто се върнах, никой не казва истината? Никой не иска да узнае какво съм преживяла. Взехте показанията ми, но никой не попита какво е чувството да откриеш, че си загубил детето си, бъдещето си, любимия си. Оставихте ни да гнием в тишина, да се разбием като стар кораб на брега на морето, да се превърнем в жалки отломки... Как може да ни компенсирате за кошмарите и скритите белези?“ Красноречието ти бе впечатляващо и разтърси някои от онези костюмари, изтри поне за миг самодоволните им физиономии.

- О, боже, толкова зле ли е било?

- Изобщо не. Много впечатляващо и съвсем на място. Всички усетихме, че се нуждаеш от помощ, и по случайност се навъртах наблизо. Не се притеснявай, гостите ни тук не знаят биографията ти. Просто ги остави да те научат на това, което трябва да знаеш.

По-късно същата вечер, докато седеше край пасбището с Алфи и Мадж и отпиваше от какаото си, Кали си даде сметка, че ще бъде доста странно да живее заедно с лесбийска двойка сред полета, пълни със спасени коне, но за пръв път от месеци насам се почувства в пълна безопасност. Това бе втори шанс, за да обърне нещата веднъж завинаги в правилната посока, но щеше да бъде трудно. Нямаше я Доли, за да я пази да не се отклонява от избрания път; разполагаше само с решимостта си да открие някаква цел и смисъл за себе си и някой добър самарянин, който да разбере какво е преживяла.

Кали не можа да повярва в какво състояние слезе от конския вагон малкото женско магаре, което нарекоха Джъмпи. Козината му бе сплъстена, копитата се бяха извили. Бяха го оставили в една барака, до коленете затънало в собствените си изпражнения, и то бе гризало дърво, за да не умре от глад. Мадж бе получила обаждане от ветеринаря - да отиде и да види животното с очите си. Собствениците му го бяха зарязали да умре. Мадж и Алфи имаха лошо предчувствие за Джъмпи, а Кали я изгледа с натежало сърце. Тя приготви едно отделение в конюшнята с легло от прясна слама и вода, доведе и едно от кончетата наблизо, за да прави компания на новата гостенка и да я върне към живота. Магарето се сви, когато Кали го докосна, сякаш очакваше да го бият. Гледаше я с подозрение, докато тя подхождаше странично към него, както я бе учила Алфи, говореше й спокойно и не се взираше втренчено в нея. „Говори й като на дете, с успокояващ глас.“

През тези седмици я хранеха добре, подрязаха и оформиха копитата й и разресаха козината й, така че Джъмпи се излекува физически, но бе белязана психически, затова постоянно риташе и бягаше. Кали се зае да спечели доверието й.

Старото пони Пул, което бе назначено за неин спътник, започна да се доближава до нея в полето, но когато усетеше, че е разстроена и се вълнува, просто се отдалечаваше встрани. Постепенно Джъмпи започна да търпи присъствието на Пул и го оставяше да я приближава все повече и повече, докато в един момент дори го последва от разстояние. Сутринта, когато Кали я видя да подтичва в тръс след новия си приятел, бе невероятна. Щом поклати кофата с храна, Джъмпи дойде да при нея пред портата. Кали се разплака, когато тя й позволи да й помогне да се пребори със страховете си, а после дойде и великият ден, когато Джъмпи я подуши с обич. Бяха нужни месеци за този успех, но си струваше всички усилия.

Магаренцето толкова много приличаше на нея самата, усмихна се мислено Кали -подозрителна, дистанцирана, изгубила доверие в хората, и все пак двете заедно бяха постигнали тази победа. Едва тогава Кали осъзна, че е намерила нещо смислено в живота си, че вече не е жалка алкохоличка, а полезен човек, достоен за уважението на своите питомци.

За да се поддържат конете и убежището, бяха нужни доста солидни суми. Кали знаеше, че ще се наложи да използва пенсията и компенсацията си, за да помогне. Трябваше да изкарат повече средства и да получат дарения от спонсори, иначе скоро нямаше да имат и пукнато пени в банката.

В един от отворените дни, които организираха във фермата, за да набират средства, представиха Кали на ветеринаря Том Ренард, пенсионирал се наскоро, но все пак готов да преглежда техните питомци срещу минимално заплащане. Беше се преместил в района след смъртта на жена си и явно имаше желание да участва в тяхната дейност.

- Постигнали сте невероятни неща тук - каза той и стисна ръката на Кали. Тя забеляза, че дланта му е на петна - и бели, и пъстри, сякаш слънцето бе пекло върху някои части на кожата му, а други бе пропуснало.

Той се усмихна, любопитството й бе очевидно.

- Просто малък подарък от Далечния изток. Бях гост на японците в ,Чанги“.

Не беше нужно да казва нищо повече. Японските военнопленнически лагери бяха прословути. Кали усети, че той бе човек, загубил някога свободата си, но успял да се върне невредим у дома, и се почувства много по-спокойна в негово присъствие. Разведе го на обиколка из убежището, показа му сградите им.

Алфи, на която винаги й хрумваха практични идеи, предложи Том да идва на техните организационни сбирки. Той от своя страна предложи да направи из целия окръг представяния от тяхно име пред някои от местните бизнес групи и общности, за да се съберат средства за убежището. На Алфи й беше лесно, защото бе правила това години наред, но след операцията се затрудняваше да обикаля из целия Херефордшир.

- Кали може да дойда с теб, ако искаш - предложи тя. - Мадж е прекалено заета.

Мисълта да говори пред група граждани, бе твърде страшна за Кали и й бе трудно да я

осмисли без голям джин в ръка, но за нея това вече не бе вариант. Том можеше да се изправи и да говори без бележки, но тя трябваше да напише речта си и да я изрепетира пред огледалото. Скоро обаче се отпусна и си създаде топъл и приятелски стил на представяне, който очароваше публиката. Беше скачала с парашут в Белгия и се бе борила с нацистите -нямаше как изправянето пред групичка заможни бизнесмени да я уплаши, нали?

Една вечер Том трябваше да изнесе реч пред дамите, част от обществото на „Кръглата маса“9, но гласът му падна, така че се наложи Кали да се изправи и да говори сама. Тя не се поколеба. Аудиторията й бе запленена от искрената й история за възстановяването на малката Джъмпи и нуждата от финансиране, която изпитваше убежището, за да се спасят и други животни, пренебрегвани като нея. Аплодисментите бяха ентусиазирани.

- Това беше дяволски добро - каза Том, пляскайки разпалено, докато Кали слизаше от подиума в църковната зала. - Трябва да го публикуваш. Изпрати го на някое списание заедно с няколко снимки. Не може да навреди.

Мадж и Алфи бяха въодушевени от тази нова идея.

- Просто го направи - заяви Мадж. - Не заради себе си, а заради Джъмпи, Пул и всички останали.

Окуражена от реакцията им, Кали преработи речта си и я изпрати до женското списание „Лейди“. За нейна изненада, я приеха. Списанието изпрати фотограф да направи снимки на основателите на убежището за животни и на техните питомци, за да илюстрират статията на Кали. Мадж и Алфи бяха готови на всичко, ако това щеше да помогне за набирането на средствата, от които така отчаяно се нуждаеха, и предложиха места и пози за безброй снимки със спасените животни.

Статията щеше да излезе след два месеца и Кали осъзна, че се нуждае от псевдоним за новото си литературно амплоа. Вече не беше Кали Джоунс или Бордман. Колеба се цяла сутрин, докато решеше Нина и Джъмпи и чистеше тора. Разбира се... Просто щеше да използва и двете си имена - и така тя стана Каролайн Рослин, име, което според нея имаше подходящо звучене за новия й живот.

Каролайн Рослин бе свободна да каже това, което старото й Аз не можеше, и Кали скоро откри, че има много неща за споделяне с хората.

С помощта на Том започна да разширява тематиката си. Скоро пишеше статии за това как животът със спасени от жестокостта на хората животни й е помогнал да преодолее болката от собствените си трагични военновременни преживявания.

- Мисля си - каза Том, докато четеше първата й такава статия, - че си напипала нещо тук, има някои интересни паралели. Кой знае, това може да повлияе на развитието на взаимна терапия - и за хора, и за животни.

Темата на Кали бе подета от националната преса и я помолиха да напише статия за приюта.

Всичко това й даде кураж да пише отново на семейство Бойд и да поиска да види Дезмънд;

прати му някои от статиите си с надеждата, че ще го накарат да се гордее с майка си. Нямаше никакви новини от него от години, но никога не беше се отказвала от надеждата.

Единственият положителен ефект от мълчанието, последвало писмото, бе осъзнаването, че вече не й е нужно да дави мъката в джин. Вместо това описа разочарованията си в силна статия, която излезе в пресата и им спечели щедър спонсор от Бирмингам.

9 „Кръглата маса“ (Round Table) - социална мрежа и благотворителна организация за мъже между 20 и 40 години, основана в Норуич през 1927 г. През 1932 г. се включват и жени в т.нар. Дамски кръг - б. пр.

46

Минала бе цяла година от смъртта на баща й, а и краят на курса й почти наближаваше, даде си сметка Мелиса. Месеците сякаш бяха ускорили хода си и в един момент се бяха превърнали в хаотична и неразличима мъгла от писмени и устни изпити и финални рецитали.

Сега актуалната тема бе коя от концертните си рокли да облече за годишния бал. Щеше да помоли Марк да й бъде партньор - дължеше му го след цялото проучване, което бе направил за медала на баща й. Мел почти го бе забравила, докато той не й го напомни по време на вечеря.

- Показах го на един експерт по медалите. Той е военен историк и участва в телевизионно предаване за оценяване на антики. Каза, че е белгийски, а не френски, дава се за храброст и може да бъде проследен. Всъщност той ми се обади по-късно, за да ми каже, че е намерил на кого е принадлежал. Името му е Луи-Феран ван Грутен, преподавател, екзекутиран, защото е бил член на белгийската Съпротива. Произлиза от знатната фамилия Ван Грутен. И така, какво ще кажеш за това?

- Сещам се за кръщелното на баща ми, в което той е кръстен Дезмънд Луи. Възможно ли е да има някаква връзка? Либи спомена, че Каролайн е ходила в специална школа за маниери в Белгия. Докъде ще ме доведе това, Марк?

- Наистина трябва да намериш тази Каролайн, докато е все още жива. Тя е доста над осемдесет сега. Не разбирам защо се бавиш.

- Направих това, за което ме бе помолил татко. Ако тази жена го е оставила в Аделаида и никой никога не я е споменавал пред него, сигурно е имало основателна причина. Не мисля, че е добър човек.

- Няма как да го знаеш - напомни й Марк.

- Тя е била алкохоличка. Разказах ти историята на Либи. Ако Луи-Феран е свързан по някакъв начин с баща ми, предпочитам да разбера от него, а не от нея. В момента обаче трябва да взема други решения, и то важни. Да отида ли на прослушване за назначение в операта, или да продължа да участвам в рецитали и да давам уроци, за да изкарвам някакви пари за своето собствено обучение? Едно нещо е сигурно - не съм готова да се върна в Аделаида, все още не.

Мел едва бе усетила атмосферата на английската среда, а и имаше толкова много неща от лондонския живот, които изобщо не бе видяла.

- Може би една ваканция ще ти помогне. Време е да видиш малко от Европа. Бихме могли да проверим Ван Грутен, да обиколим някои битпазари - предложи Марк. - Можем да вземем моя голф.

За пръв път Мел не отхвърли веднага идеята му. Марк щеше да бъде добра компания, а може би бе дошло време да се поотпусне малко. Двамата се бяха сближили през лятото и тя вече трудно устояваше на ухажването му.

- Значи това ще бъде оправданието ти, за да си купиш още пощенски картички. Не са ли ти достатъчно? - пошегува се тя.

- Никога не са достатъчно - целуна я той нежно. - Нека да отидем. Просто ние двамата. И ще вземеш решение, когато се върнем.

„Защо не“, помисли си тя. Беше разгарът на лятото, толкова горещо, колкото изобщо успяваше да стане в тази част на света, и много приятно. Може би бе време да се позабавлява, да отпразнува успеха от изпитите си, да забрави всички колебания, свързани с неизвестната майка на баща й, които замъгляваха хоризонта. Тя бе напуснала живота му, така че защо сега Мел трябваше да губи ценно време, за да я издирва?

1986 година

- Как си преодолял всичко, през което си преминал в затвора ,Чанги“ през войната? -попита Кали една вечер, докато се връщаха с Том от сбирка за набиране на средства. Предната вечер двамата бяха гледали документален филм за Япония след конфликта.

Том трябваше да има някаква тайна, нещо, което тя не знаеше и по тази причина продължаваше да живее, преследвана от чувство за вина и кошмари. Тя все още бе дълбоко огорчена от загубата си и копнееше да узнае тайната му.

- Как да простя на враговете си? Не разбирам... - въздъхна Кали. - Не мога да забравя това, което причиняваха в лагерите на невинни жени и деца. Никога няма да забравя или да простя.

Том се закашля, от седмици го тормозеше тежка кашлица. Алфи и Мадж също бяха болни, ту се оправяха, ту се влошаваха. „Нещо става тук“, мърмореше Алфи и се бореше с болестта, доколкото можеше.

- Аз също не съм забравил - отвърна Том. - Не съм светец, но мисля, че всички ние сме способни да извършваме ужасни жестокости. Всички изпитваме омраза и при съответни обстоятелства бихме извършили убийство... Виж на какво сме свидетели във фермата, какво причиняват обикновените хора на животните, жестокостта, с която се отнасят към безпомощни създания. Но мисля, че ако живеем с омраза, тя ни изгаря отвътре, унищожава доброто в нас. Не можем да живеем без любов и мечти.

- Иска ми се да знаех как да намеря своя вътрешен мир - каза Кали.

- Когато съм имал тежка нощ, на следващата сутрин отивам в градината и се оглеждам наоколо - усмихна се Том. - Просто си седя и гледам, и слушам, и се наслаждавам на момента. Много дзен, не мислиш ли? - засмя се той. - Открих, че дребните нещица са тези, които ме изненадват: чучулига, политаща в небето, смехът на децата, люлеещи се на люлка в парка. Наречи ме романтичен стар глупак, ако щеш...

- Не, и аз се чувствам по същия начин, когато Джъмпи идва да ме поздрави - отвърна Кали. Беше забелязала влиянието на възгледите на Том върху себе си в някои дребни неща. Понякога, в края на смяната, обикаляше из полето, за да се наслади на дивите цветя и да отгатва имената им, както бе правила с Марта преди толкова години. Купи си касети със суинг - музиката, която някога бе харесвала и която й напомняше за едни по-щастливи дни.

- Трябва да се свържеш със сина си, нали знаеш, да отидеш и да го потърсиш

- Не мога. Твърде късно е.

- Никога не е твърде късно да се изградят мостове между хората.

- Той никога не си направи труда да ме намери.

- Това не е извинение.

- Ще си помисля - отговори тя, но знаеше, че е прав. Въпреки това не направи нищо повече по въпроса.

Кашлицата, от която страдаше Том, не изчезна. Всички онези години в ,Чанги“ бяха отслабили здравето му и изведнъж той наистина се влоши много. Като че ли това не бе достатъчно, но и Алфи започна да отпада - малки сривове, забравяне - и мисълта Кали да напусне Англия, за да намери Дезмънд, си отиде. Имаха толкова допълнителна работа за вършене сега, когато бяха останали само двете с Мадж.

- Нека духът на стария специален отряд да надделее - казваше Мадж, докато двете се захващаха да чистят торта в студените тъмни утрини.

- „Напред и нагоре“ - винаги отговаряше Кали, но сърцето й се свиваше, когато виждаше, че Мадж също става все по-слаба и разсеяна. След смъртта на Алфи и Том тя накуцваше наоколо самотна, но след това загубата на паметта й се превърна в деменция и Кали трябваше да намери старчески дом, в който я настани и където се грижиха за нея до смъртта й.

Фактът, че вече трябваше да се бори сама, беше страшен удар. Кали се опитваше да опази мястото с помощта на доброволци, но бе към края на силите си. Имаше толкова много бюрокрация и попълване на формуляри, както и хора, които й късаха нервите с постоянното напомняне за „написаното с дребен шрифт“. Тя знаеше, че приютът има дългове, а и къщата се разпадаше около нея. Фермата убежище бе неин дом повече от тридесет години. Тя си беше сама началник и единствен подчинен, но й беше все по-трудно да поддържа фронта.

Красотата на Литъл Брайърли винаги успяваше да я разведри, а радостта от гледката на клетите животни, които се връщаха към живот, й бе най-голямата награда. Комитетът, който надзираваше благотворителната дейност за финансирането на фермата, основа фонд „Мадж Котслоу“, за да защити убежището, къщата и прилежащите й полета, а доброволците спасяваха положението засега. Далновиден отговорник по пробациите предложи някои от неговите подопечни да се възползват от работата с животни, надяваше се, че това ще им се отрази добре.

През годините Мадж бе направила чудеса с някои от тези мързеливи хулигани и ги бе превърнала в отговорни млади мъже, готови да се изправят пред света. Виж какво бе сторила някога с Кали, толкова отдавна...

Тази сутрин беше ред на Джоди да почисти тора и да среше питомката си. Отначало беше дошла нацупена във фермата, с подигравателно извити устни, очакваше да язди из полето като една от любимите си знаменитости, Джордан. Нуждаеше се от сериозен ритник и изпита острия език на Кали, когато един ден се промъкна в задната част на конюшнята и метна фаса от цигарата си в сламата.

- Разкарай това! - изкрещя Кали. - Ако излезеш и сламата се запали, какво мислиш, че ще стане с малкото магаре? Кой ще чуе писъците му, докато то изгаря до смърт? Как може да си толкова глупава? За разнообразие помисли малко и за другите!

Видя ужаса, изписан на лицето на момичето, когато сънливият й мозък най-накрая осъзна връзката между действията й и последствията от тях. Резултатът бе смайващ. Сега Джоди бе най-добрата й ученичка и искаше да си намери работа като коняр в някоя състезателна конюшня, когато свърши пробацията й.

В убежището идваха и деца с увреждания, които работеха със специално определени за тях коне. Беше чудесно да ги наблюдава как изграждат връзка с друго живо същество, което не ги отхвърля и не забелязва недостатъците им, а приема тяхната грижа. Не всички от тях се справяха с буйните коне, но единствено страхът ги възпираше, той бе причината понитата също да се напрягат. Кали откриваше с радост, че страховете на децата и страховете на животните могат да се преодолеят с едновременна работа в двете посоки.

Научила бе толкова много от това място. Тук бе открила увереност в себе си, за да се справи със собствения си страх, работата я бе запазила трезва, беше й помогнала да преодолее болката от миналите неуспехи и й бе дала богат и пълноценен нов живот - много по-смислен, отколкото си бе представяла. Сега вече нейното време бе като взето назаем. Всяка сутрин, в която се събуждаше, бе подарък от живота и тя искаше да се бори до последно и да осигури бъдеще за фонда.

Кали застана пред вратата на кухнята с чаша кафе в ръка, заслушана в граченето на враните във високите дървета, което огласяше утринната тишина... Черпеше сила от красотата на зелените поля и ливадите с цветя, за да се раздвижи. Беше средата на лятото и тя усещаше уханието на розите.

„Хайде, старо момиче, тръгвай. Няма кой да свърши работата вместо теб...“

47

- Ето това се нарича живот - усмихнато промърмори Мел на Марк, докато се отпускаше в масивната спалня на хотел „Шато Грутен“, загледана в украсения таван. - Лесно бих могла да свикна с тези неща.

- Мечтай си, кукло. По-добре започни да пееш, за да си изкарваш прехраната като Катрин Дженкинс - подигра й се той, като намекна за една от съвременните оперни певици, която бе подписала мегадоговор със звукозаписна компания. Целуна я и тя се сгуши в обятията му

Пътуването с Марк се оказа забавно. Отидоха в Париж, обикаляха антикварните сергии, за да може той да се попазари за френски пощенски картички с Жозефин Бейкър и Едит Пиаф, ровиха из кутиите под масите в търсене на скрити съкровища.

Париж в края на лятото беше всичко, което пишеше в туристическите справочници: уютни кафенета по тротоарите в Монмартър, художествени галерии, улични музиканти пред

Операта. Именно тук, в хотел „Крийон“10, бяха повлияни от страстната атмосфера на града и станаха любовници.

Обиколиха Версай, както и историческите бойни полета от Първата световна война, търсеха годеника на Фийби Фей, Артър Сетън-Рос, и един от прачичовците на Марк. След това тръгнаха към Белгия, където питаха за Грутен и откриха замъка на фамилията, възстановен в целия му блясък. Изглеждаше добра идея да прекарат няколко четиризвездни нощи там, за да могат да проучат по-добре района.

Това може и да беше някогашният дом на Луи-Феран, но от оригиналния замък бе останало много малко. Хотелът се извисяваше на брега на красиво езеро. Сега с величествената си трапезария беше прочут конферентен център и предпочитано място за сватби. Мелиса изпрати картичка на приятелката си Пати, за да й покаже къде се е настанила. Посетиха Брюж, пробваха различни видове шоколад и разгледаха музея в Брюксел, където попитаха за героите от войните и показаха на уредника медала. Това, което чуха за онова време, ги шокира: предателства на нелегалните мрежи, арестувани агенти, изтезания и след това екзекуции. Посещението бе отрезвяващо и след него те се върнаха сред спокойствието и тишината на „Грутен“, зачудени как това би могло да бъде свързано с Лу

- Ако открием гробището, може би ще научим повече за семейство Ван Грутен - реши Мел.

Една от камериерките в хотела им предложи да говорят със стария свещеник, а не с младия, който ръководел сега енорията.

- Отец Карел е в старчески дом в момента. Някога това е бил неговият дом. Той може да ви разкаже историята на мястото. Загубил е цялото си семейство през войната.

Мел сграбчи ръката на Марк.

- Трябва да говоря с него, но не знам френски.

- Не ме гледай, четири пъти ме късаха на изпита.

Както винаги ставаше в малките населени места, оказа се, че някой познава някого, който може да помогне, и скоро ги упътиха към maison de retraite - старческия дом, където в момента живееше отец Карел. Мястото представляваше комплекс от малки къщички, построени около вътрешен двор, а в центъра му се намираше административната сграда, където Мел и Марк помолиха да се срещнат със свещеника. Управителката говореше добър английски и предложи да им превежда, ако се налага.

- Отец Карел има и добри, и не толкова добри дни. Умът му често блуждае из миналото, но той обича посетители.

Поведе ги по коридора и Мел си припомни последните дни на баща си в болницата и миризмата на болест, която ароматизаторите за въздух не можеха да прикрият.

Старецът лежеше в леглото си и се взираше през прозореца в окосената морава. Движеше пръсти, сякаш свиреше мелодия на въображаеми клавиши. Управителката му обясни накратко защо са тук и за интереса им към Луи-Феран, неговия брат.

- Клетият ми брат - каза той на добър английски. - Какво мога да кажа за него? Най-достойният мъж, живял някога.

Марк побутна Мел.

- Покажи му медала - прошепна й той.

Тя го извади от малкото си портмоне.

- Имам ето това.

Лицето на Карел се промени, щом видя медала, погледна ги внимателно и предпазливо.

- Откъде имаш това? То не е твое! - Впери в нея очи изненадано и гневно.

- Беше на баща ми, Лю... Луи, от Австралия. Даде ми го, когато почина. Не знаеше защо е у него.

- Но аз го дадох на Каролин да го предаде на сина на Луи-Феран преди години, когато тя дойде тук да го търси... Казваш, че е на твоя баща. Имаш ли снимка на този Луи?

Слава богу, все по-пълната папка със снимки и документи, които трупаха през изминалата година, бе на сигурно място в чантата й. Сред всички пощенски картички, писма и снимки имаше и семейна снимка на баща й със Сандра, майка й, малко преди да загине в катастрофата.

Карел ги грабна всичките.

- Да, да, това е той, такъв го помня. Той беше най-големият хубавец от трима ни, приличаше на маман. - Лицето му светна от изненада.

- Не, това е баща ми заедно с майка ми, преди тя да почине в автомобилна катастрофа. Тук е на около четиридесет години.

Старецът се загледа в снимката, сякаш бе от друг свят, отминал свят на по-щастливи времена, ако се съдеше по усмивката на лицето му.

- Тогава изобщо не подозирахме как всичко може да бъде унищожено за един кратък миг. Как е Каролин? Тя също страда много през войната в онези ужасни лагери, изгубена и забравена, надяваща се, че Феран е все още жив и я чака. Аз й казах, че е загинал, и видях как светлината изчезва от очите й. Тогава тя ми даде надежда, като ми разказа за сина си, който е в безопасност в Англия, сина, който се бе надявала да покаже на баща му. Писахме си известно време и след това вече нямах никаква вест от нея. Толкова прилича на баща си. Бих искал да се срещна с него.

Мел усети как очите й се насълзяват, докато преглъщаше тежко.

- Баща ми почина миналата година. Той искаше да открия повече за детството му. Всичко, което знам, е, че е дошъл в Австралия с бавачката си, а майка му е дошла по-късно след него,

но той е останал там. Не знам нищо друго.

- Mais oui, точно това ми писа Каролин в последното си писмо. Каза ми, че са й взели детето. Тя никога нямаше да изостави момчето си. Мисълта за него я бе крепила жива в лагера. Всичко, което искаше, беше да се върне при него, за да бъдат заедно. Сега ти дойде и спази обещанието й да се върне някой ден при мен. Благодаря ти, дете... А дори не знам името ти.

- Мелиса Александра Бойд. Луи бе мой баща, но никога не съм познавала Каролайн, нито пък той нея.

Мел почти не можеше да говори, завладяна от емоциите си, когато Карел протегна ръка към нейната.

- Понякога цикълът се затваря от тези, които идват след нас. Мислех, че родът Ван Грутен е изчезнал, но след това разбрах, че Каролайн има син, а сега - че блудният син има дъщеря. Ето как колелото се завърта, мила моя. Моят цикъл е стигнал до своя край, а ти си в самото начало.

Старецът спря, за да си поеме дъх, изтощен от усилието да говори.

- Благодаря ти, благодаря ти. Ти ме дари с покой. Каролин също ще бъде много горда да разбере всичко това.

Мел се обърна към Марк. Как би могла да обясни на стария свещеник, че Каролайн не е играла никаква роля в живота й и че дори не си е направила труда да я потърси?

- Изморихме ви с всички тези въпроси - каза вместо това.

Карел се обърна към Марк с блясък в очите.

- Грижи се за моята праплеменница. Виждам мама в красивото й лице: инатлива, но силна, нали?

Марк кимна.

- Mais oui, exactement, monsieur.11

- Ще ми пратиш снимка на Каролайн и ще й предадеш моите най-добри пожелания, нали? Никога не забравих тъжното й лице и колко бе смела. Тя сигурно е колкото мен на години, а ние, възрастните, имаме нужда младите да ни помогнат да завъртим докрай колелото, да завършим цикъла си. Бъди благословена, Мелиса, и твоето пътуване. Нека Бог те пази.

Оставиха го усмихнат да реди мълчаливо своята благословия.

- Трябва да я намериш сега дори само за да й кажеш, че си открила чичото на Луи. Ще проверим в архивите дали е все още жива. Може би и тя е в старчески дом, но ще я има в избирателните списъци. Пенсии, данъчни декларации, всичко може да се проследи днес, а и интернет сигурно ще ускори търсенето. - Марк обмисляше на глас вариантите им. - Ние сме толкова близо и все още толкова далеч.

- Защо използваш това „ние“? Издирването е мое, не твое - изтърси недоволно Мелиса.

- Защо винаги ме отблъскваш, когато ти предлагам помощта си?

- Свикнала съм да правя всичко сама.

- Но не е ли по-забавно, когато обичаш някого, да споделяте преживяванията си? - Марк се опита да хване ръката й, но тя я отдръпна.

Двамата вървяха замислено през моравата към хотела.

- Вече не е забавно, а сериозно, и предпочитам да продължа сама. Това е моето семейство.

О, не гледай така... Много съм ти благодарна за всичко, което направи, но когато се върнем, трябва да взема важни решения. Дали да се заема с преподаване, или да си намеря агент и да се опитам да си изградя кариера - тук или у дома...

- Какво общо има това с намирането на Каролайн? Току-що научи най-добрата новина за нея, а сега искаш да се втурнеш обратно и да мислиш за други неща. Канех се да те питам дали искаш да се преместиш при мен, след като Сара напусна Лондон...

- За да си делим разходите? Надявам се, че не очакваш от мен да гладя дрехите ти - засмя се Мел, но на Марк явно не му бе до смях.

- Какво ти става? Просто ми хрумна. Имахме такава чудесна ваканция... - Той спря на място, за да я накара да поговорят сериозно.

- Не съм готова да се преместя и да живея с някого. Трябва да остана близо до колежа, да си намеря добър корепетитор. Няма да ти се слуша денонощното ми разпяване. Нека да оставим нещата такива, каквито са.

- Да не чувам уговорката „Не ме търси, аз ще ти се обадя“. Добре, без условия, без ангажименти, схванах намека ти. В Лондон е скъпо да се живее сам. Просто си мислех...

- О, не се цупи така. Нека да забравим този разговор...

Мел не искаше да приключва така този важен ден. Защо винаги правеше това, защо винаги държеше приятелите си на разстояние? Отец Карел й бе дал толкова много неща, върху които да разсъждава. Може би Каролайн не беше ужасна майка, както си бе мислила. Той бе говорил за нея с толкова нежност и любов, за смелостта й и за нейната загуба. Сега мислите на Мел се щураха в различни посоки, тя осмисляше цялата информация и точно тогава Марк се появи с това нелепо предложение...

Знаеше, че трябва да му е признателна за всичко, за помощта и подкрепата, но чувстваше единствено страх. Беше твърде млада за сериозно обвързване. Защо не можеха да оставят нещата така, по-свободни, без ангажименти?

Докато седяха на терасата с аперитивите си преди вечеря, тя видя разочарованието в очите му По-добре, че всичко стана сега, дори това да означаваше, че пътищата им ще се разделят.

Мел се загледа в здрача към езерото и въздъхна. Дали Каролайн е седяла тук с любимия си? Дали баща й е бил заченат на това място? Знаеше, че трябва да намери баба си - и да го стори сама, но какво щеше да прави, ако се окаже, че тази жена вече не е жива?

Вечеряха в мълчание и си легнаха по-рано. Мел не можеше да заспи, чувстваше първите признаци на студенина между тях и знаеше, че ваканцията им е свършила. Нямаше представа какво ще стане в Лондон. Понякога това, което човек не казва и не прави, говори повече от всичко друго. Тя имаше нужда да бъде сама, да обмисли бъдещето си и да направи един последен опит да намери баба си, преди да е станало твърде късно.

Търсенето на Каролайн отново стигна до задънена улица, когато Мел се опита да открие нещо от агенцията за недвижими имоти, която отдаваше под наем Далраднор Лодж. Оттам й дадоха името на някаква адвокатска кантора в Лондон, с която да се свърже - тези адвокати били единствените представители на фонда на Далраднор. Мел се чувстваше като Шерлок Холмс, докато се опитваше да се ориентира сред многото фалшиви следи, а времето й изтичаше. Наистина й се искаше Марк да е с нея, за да й помага, но след ваканцията си се бяха видели само веднъж, когато отидоха заедно на театрална пиеса, за която отдавна си бяха купили билети. Беше обещал да дойде на първия й рецитал извън града, но тя не му напомни и той не се появи.

Имаше нови студенти на етажа й, точно срещу нейния апартамент, но тя не се занимаваше с тях. Анджи си бе намерила място в един оркестър, а Сила бе заета да кандидатства за хора на Националната опера в Лийдс. Скоро всички щяха да се разпръснат. Постепенно Мел бе осъзнала, че не желае да става оперна дива. Откри, че предпочита соловата работа с хорове, но хонорарите бяха скромни и бе важно да намира време и да преподава.

Аделаида изглеждаше толкова далече - твърде далече, за да се върне за Коледа, - а и искаше да изживее поне още една зима с коледни концерти, разходки в парка, пантомима и разбира се, сняг. Другите австралийски студенти от колежа щяха да организират новогодишно парти за повдигане на настроението, но не беше същото като да си у дома.

Уреди си среща с адвокатите „Бенсън, Харлоу и Форд“ след учебните занимания. Единственото, с което разполагаше, бяха устни разкази, снимки и копие от кръщелното на баща си, както и акта му за раждане от Главната регистрационна служба на Шотландия. От него за пръв път намери потвърждение за истинската му рождена дата. Джеси се бе погрижила той да празнува рождения си ден на вярната дата. Луи-Феран не беше посочен като негов баща, а както бе и в кръщелното, което бе видяла в Шотландия - баща бе съпругът на Каролайн, Тобайъс, отбелязан като починал.

Когато обясни мисията си на намръщената секретарка, тя я въведе в един кабинет и й каза да изчака.

- Мис Бордман - каза едно младо момиче (приличаше на ученичка), което се появи след пет минути с папка в ръка, - или мисис Лойд-Джоунс, доколкото ни е известно, е единственият наследник на имота според последната воля на мис Фей. Двете са били отчуждени и според правилата на bona vacantia^12 , ако не успеем да намерим законен наследник на имота, Далраднор Лодж ще бъде прехвърлен в собственост на държавата. Не разполагаме с удостоверение за законен брак между Каролайн Рослин Бордман и Тобайъс Лойд-Джоунс, но вие ни предоставихте достатъчно доказателства, че сте законен наследник.

- Наследник е Дезмънд Луи, баща ми.

- Да, знаем това, но казвате, че той е починал, което прави вас наследник... освен ако Каролайн е още жива...

- Не съм дошла тук за наследство. Просто искам да я намеря.

- Както и всички ние, но се оказва, че е много трудно да бъде открита, дори и с това необичайно второ име. Според проучването ни обаче няма доказателства, че е починала.

Ако тези специалисти не можеха да я намерят, как щеше да го направи Мел? Имаше само още един шанс - военният архив. Карел й бе казал, че тя е от оцелелите в концлагерите. Сигурно в армията имаха сведения, но как можеше да заобиколи бюрокрацията? Марк щеше да й помогне, ако му бе разрешила, но тя нямаше намерение да го използва само за да получи информация по заобиколните канали. Трябваше да има и друг начин.

Сила я посъветва да провери в интернет и тя се опита да открие нещо полезно.

Беше изумително колко много хора отговориха на запитването й - имаше някои много странни идеи и предложения за услуги, които нямаха нищо общо с издирването й. Някои от смислените идеи бяха да потърси в архивите на военните армейски подразделения, но това беше мащабна задача.

Никой не се сещаше за Каролайн Бордман или Лойд-Джоунс дори когато споменеше училище „Сейнт Маргарет“. Задачата й ставаше все по-трудна, но тя чувстваше някаква вътрешна нужда да продължи. Баща й се появяваше в сънищата й, усмихнат и къдрокос, махаше й с ръка, но Мел никога не можеше да чуе какво й казва.

Следващото й хорово изпълнение бе „Месия“13 и тя удвои репетициите с вокалния си учител, за да бъде готова навреме, така че бе твърде заета, за да довърши издирването си. По едно време обмисляше да наеме частен детектив, но не можеше да си го позволи. Освен това й се появи абсцес на един зъб и болката бързо стана толкова нетърпима, че нямаше избор и си записа час при зъболекар.

Докато седеше в чакалнята и гледаше мрачните лица на другите пациенти, Мел се опита да се отпусне. Взря се в аквариума със златни рибки, после започна да прелиства списанията на масичката - всички бяха много стари, с измачкани краища и попълнени кръстословици. Имаше обичайните жълти списания за знаменитости, „Филд“, „Кон и хрътка“ и опърпан екземпляр на „Лейди“. Разгърна страниците му просто за да прави нещо, но една статия за убежище за стари коне привлече погледа й. Имаше сърцераздирателни снимки на понита и магарета преди и след възстановяването им, информация за благотворителни организации, работещи за хуманно отношение към животните, както и специална статия за фонда „Мадж Котслоу“ в Херфордшир.

Мелиса не можа да си обясни какво я накара да погледне към края на страницата, където се намираха адресът и името на автора на трогателния материал: Каролайн Рослин.

- Не може да бъде! - ахна тя толкова високо, че всички се втренчиха в нея тъкмо в момента, в който извикаха името й по уредбата. - Намерих те! - прошепна Мел, притиснала списанието към гърдите си със задоволство. - Трябва да си ти.

10 Исторически луксозен хотел, отворен през 1909 г. в дворец от 1758 г. - б. пр.

11  Да, точно така, господине (фр.). - б. пр.

12 Bona vacantia „имущество без собственик“ (лат.) - юридически принцип в британското право, според който имоти без явен собственик преминават в собственост на държавата. - б. пр.

13 Творба от Хендел. - б. пр.

48

Постоянно й беше студено. Кали се чувстваше слаба, изтощена и не във форма. Сигурно бе заради студа и скрежа на късния ноември и заради всички тези мрачни сутрини, когато трябваше да подготвя кофите с храна за животните в конюшнята. Конете бяха на сигурно място вътре, но водата замръзваше. Тя нахлузи ботушите, загърна се във вълнения шал и водонепропускливото яке, но не можа да се стопли.

Печката бе загаснала. Резервоарът с гориво бе празен, но имаше самонагряващ се чайник, в който да си кипне вода, и чиния с топли закуски, въпреки че не се чувстваше гладна.

- Бъди разумна, старо момиче, и приключвай с това. Много топли напитки... и къде ти е шапката? - каза си тя. Знаеше отлично какви са опасностите от хипотермията, но защо за всяко действие й бяха нужни такива усилия?

Животните бяха на първо място. Вера и Роджър Хейс, които живееха в село Литъл Брайърли, щяха да дойдат по-късно, за да разходят конете - беше от полза, макар да правеха само няколко обиколки на двора. След това трябваше да провери заслона на магаретата в полето. Ако внимаваше, можеше и сама да се погрижи за тях. Чистият въздух можеше да я ободри и да раздвижи вкочанените й крака. Само ако успееше да се отърве от това ужасно главоболие. Трудно й беше да се повдигне от стола.

Можеше да отиде и до пощенската кутия в края на алеята, за да провери за още дарения за фермата. Парите продължаваха да идват, капка по капка, но не бяха достатъчно, за да ги поддържат още дълго. Ако този дефицит продължеше още няколко месеца, щеше да се наложи да премести конете другаде, но всички убежища, за които знаеше, бяха препълнени.

- Не се тормози сега за това - укори се сама, задето се отчайваше така. - Просто се заеми със задачите си, размърдай се. Нямаш време да се излежаваш.

Домъкна се до кухненската мивка и завъртя кранчето. Нищо не потече. О, по дяволите, тръбите бяха замръзнали и дори не можеше да си направи топла напитка, освен ако не бе останала малко преварена вода в стария чайник.

Загледа се в бутилката вино на рафта в шкафа. Събираше там прах от години, за да й напомня, че само една чаша я дели от възможността да стане отново алкохоличка. Но дори бутилката не я привличаше в тези ранни часове.

- Хайде, побързай. Какво би си помислила Мадж, ако види такива страхливци в редиците ни?

Тежестта на дебелото яке и на ботушите сякаш изцеждаше цялата сила от краката й, докато се отправяше навън през кухненската врата. Вдигна желязната лопата, за да разбие повърхността на леда в коритото, но точно в този момент внезапна болка стегна гърдите й и тя се преви, изненадана от силата на тази неочаквана атака.

- О, по дяволите! Не сега, не тук... - извика Кали, но само конете се размърдаха, когато чуха гласа й. Опита се да пропълзи обратно към спасението и телефона. Имаше чувството, че е изминала повече от километър по калдъръма, най-дългото пълзене в живота й.

- Браво, справи се, момиче - въздъхна с облекчение, но в следващия миг се отпусна безпомощно на изтривалката, докато я заливаше поредната вълна от болка.

49

Мел напусна Лондон в петък следобед и се отправи на запад, като пълзеше през трафика от коли, бягащи от града за уикенда, и се чудеше дали да се върне още преди да е тръгнала. Беше си взела дисковете с музика за упражнение, за да може да репетира и пътуването до Херефордшър да не е пълна загуба на време. Прогнозата беше за хладни, но слънчеви дни, а и Мел беше проучила пътната карта, за да намери най-бързия път до абатство Брайърли.

Това беше единственият й свободен уикенд и трябваше да го направи или сега, или никога. Дали се разкарваше напразно, или инстинктът й бе верен и тя бе права, че това не е просто съвпадение на имената? Вътрешното й чувство бе прекалено силно, за да го пренебрегне. Гузна беше, че не е споделила новината с Марк, но той не бе спазил последната им уговорка да се видят за малко като приятели, а само й бе оставил съобщение по телефона, че има много работа. Подобно нещо не би трябвало да я засегне, но по неясна причина тя се бе ядосала и за отмъщение реши да скрие от него невероятната новина.

Спомни си ваканцията им в Париж и Белгия, всички онези опияняващи нощи, когато се бяха любили. „Той е доста атлетичен“, въздъхна с усмивка, но моментът не беше подходящ и Мел предпочиташе да направи тази последна част от издирването си сама.

И все пак трябваше да признае, че още един шофьор щеше да бъде полезен за това пътуване. Защо продължаваше да се дърпа, щом наистина го харесваше? Всичките й връзки завършваха по този начин - тя не се доверяваше напълно на мъжа до себе си. По-добре да бъде сама, отколкото да се разочарова. Нямаше нужда от терапевт, много добре знаеше, че причината за това бе Лю, който непрекъснато бе разочаровал майка й с неспазените си обещания. Защо тогава се отклоняваше от пътя си, за да върви по неговата следа? Защо си бе направила труда да проследи миналото му в Шотландия и Белгия, а сега и до границите на Уелс? Защо той не го бе направил сам?

„Хайде, татко, какво става тук? Защо вися в този ужасен трафик в чужда страна и върша твоята проклета работа, а не своята? Това няма нищо общо с мен. Каролайн, или каквото там й е името сега, може и да е част от моя генофонд, но това е минала история.“

Спори на ум с баща си, докато градът премина в предградия, а после отстъпи място на магистралата. Тя се раздели в две платна, след това премина във виещи се пътища и второстепенни шосета. Това не бе най-добрият начин за прекарване на уикенда - търсене на евтин мотел и опит да заспи на силния звук от телевизора в съседната стая. Отмъсти си на следващата сутрин, когато стана рано, за да упражни гласа си, и стресна малоумния си съсед. После бързо се изниза за закуска и си тръгна, преди той да се е оплакал. Оперният глас можеше да бъде полезен за много неща.

Когато пристигна в Литъл Брайърли, бе доволна, че си е взела купища пуловери и шалове. Беше малко селце - една главна улица, пощенска служба, улици без имена, кръчма и красива златиста каменна църква, обозначена като абатство Брайърли.

После видя табела, която сочеше към приюта за коне „Мадж Котслоу“, и започна криволичещото си пътуване с колата по ветровитото платно. Над него надвисваха дървета, вече напълно оголени, и протягаха костеливите си пръсти към покрива на колата, а на места я драскаха. Имаше порта и трябваше да слезе, за да я отвори, след това - пътека, но в далечината се виждаше конски вагон и паркиран автомобил.

Откри, че трепери от вълнение. Пред нея се издигаше красива златиста каменна къща с прозорци, разделени с мулиони^14, и сламен покрив. Изглеждаше поне на няколко века. „Мисията е изпълнена“, въздъхна Мел и се облегна назад, облекчена, че е намерила това отдалечено място. Видя една жена в бричове и зелени галоши да излиза от голяма, подобна на навес сграда. Мел изскочи от колата с усмивка. „Падна ли ми“, помисли си.

- Каролайн Рослин, предполагам... - опита се да направи остроумно представяне, въпреки че вътрешно цялата се тресеше. Докато крачеше напред, се изненада колко млада изглежда ездачката за своите осемдесет години.

- Мога ли да ти помогна, мила? Мис Рослин не е тук. Аз съм Вера Хейс. Ако става дума за настаняване на кон, трябва да ти откажем. Съжаляваме, но не можем да приемем повече животни в момента. Навярно скоро ще се наложи да се местим.

Мел се разочарова.

- Не, не, исках да се видя с мис Рослин. Изминах целия път до тук от Лондон. Аз съм Мелиса Бойд. Къде мога да я намеря?

- Страхувам се, че си закъсняла...

- О, не, тя не е... О, по дяволите. Надявах се да говоря с нея. Съжалявам.

- Тя е в болница, положението е сериозно. Открихме я вчера паднала... От доста време ужасно пренебрегва здравето си. Сърцето й е болно, така че обикновено ние упражняваме животните. Някога работата вървеше много добре, двамата с мъжа ми я вършехме с удоволствие. От доста време обаче на мис Рослин й е трудно да поддържа фермата. Да не би да искаш да пишеш статия за фонда?

Мел тъжно поклати глава. Беше дошла твърде късно, както Марк я бе предупредил, че ще стане.

- Съжалявам, но... Просто съм още в шок. Толкова се надявах да се запозная с нея. Става дума за семеен въпрос. Искаше ми се да я попитам за доста неща.

- Влез тогава, ще сложа кафе. Донесох бутилка, че водата е замръзнала. Вътре е голяма бъркотия, но Кали никога не си е падала по домакинската работа.

Ето го доказателството, от което Мел се нуждаеше. Кали - това беше името, с което Либи Стюард я наричаше.

Вера не се шегуваше. Голямата кухня бе отрупана с купчини дрехи, списания за коне, празни опаковки и неизмити съдове. Миришеше на сено и конски тор. Жените се настаниха предпазливо на столовете. Стаята бе студена и влажна, определено не беше място за една стара дама.

- Тя не може да продължава да си причинява това, но е ужасно упорита. А теб какво те води сред пустошта, защо я търсиш?

Мел виждаше, че жената е любопитна, но не искаше да споделя твърде много.

- Баща ми поръча да я намеря, когато дойда в Англия. Не беше лесно да я открия. Той я познаваше като мисис Лойд-Джоунс. Търсих я на доста неподходящи места.

- Кали е много затворена. Тя пази личния си живот. Посвети се на спасяването на коне и магарета. Всичко, което знам за нея, е, че живееше тук с Мадж Котслоу и нейната партньорка, дълго преди ние да се преместим в градчето. Предположих, че винаги е била самотница... - Вера млъкна и се огледа из стаята. - Както вече казах, тя никога не говори за миналото си, но съм сигурна, че ще иска да се запознаете, особено след като си дошла чак от Австралия.

- Всъщност аз уча в Лондон. - Мел разказа на Вера за Кралската академия и за кариерата си.

- Ще останеш ли? Ще попитам дали може да приема посетители. Опасявам се, че къщата не е много уютна, но съм убедена, че Кали би ти предложила гостоприемството си... Или можеш да пренощуваш у нас, ако тук не ти се струва подходящо.

- Ако нямаш нищо против, Вера, ще остана тук. Мога да ти помогна. Като дете обичах да яздя. Майка ми беше запалена по конете.

- Ще ти донеса няколко бутилки с вода и ще запаля огън в другата стая. Старите тръби, които доставят вода от кладенеца, са твърде близо до повърхността и трябва да бъдат разкопани и поставени по-надълбоко. А електрическата инсталация... Това е прекрасна къща за пощенска картичка, но не и за живеене в двадесет и първи век. Не знам как Кали свързва двата края през цялото това време само с пенсията си, а сега се тревожи и за друго - изтича срокът за наема на мястото. Не може да спре да мисли за това - добави Вера.

Поведе Мел към горния етаж и й показа стаите от двете страни на коридора. Само една се използваше, но и в нея цареше пълен хаос и неразбория. Имаше и още една стая в дъното, под стряхата - беше влажна, със застоял въздух, но поне се нуждаеше само от проветряване и забърсване на праха с парцал. За една вечер щеше да свърши работа.

Двете жени приведоха кухнята в известен ред, след това Вера показа на Мел конете и магаретата. Отскочи до своята къща и се върна с тенджера гъста супа, хляб и малко мляко.

- Тази вечер ще хапнеш с нас и това е заповед. Ще ни разкажеш повече за баща си и за музикалната си кариера.

По време на вечерята в къщата им на главната улица Вера съобщи на Мел важните новини.

- Звъннах в болницата и ги поизлъгах малко. Те мислят, че ти си роднина на Кали от Австралия, така че можеш да я посетиш за петнадесет минути утре следобед, ако всичко е наред. В противен случай аз или жената на викария ще отидем да я видим, а съм сигурна, че тя би предпочела да се срещне с теб.

- Явно много държиш на нея - каза Мел.

- Не е трудно да я харесваш. Кали има толкова щедро сърце. В своите добри дни тя помогна на мнозина, вкара ги в правия път - особено някои от младите нехранимайковци от нашия град. Някак си умееше да им печели доверието, като им даваше втори шанс в живота. Всеки заслужава втори шанс, не мислиш ли?

Разговаряха до късно през нощта за фонда и историята му, за Мадж и Алфи, странната двойка, която бе основала убежището, и за слуховете, че Кали се е занимавала с тайна дейност през войната.

- Тя никога не е казала и дума за подвизите си. Никой не може да я накара да говори за миналото си, но Мадж веднъж се изпусна, че е била в концентрационен лагер. Мисля, че е прекрасна жена.

Мел се чувстваше странно в старинната къща - дъските по пода скърцаха, когато стъпваше по тях, прозорците тракаха от вятъра и дълбоката тишина нарушаваха само звуците на нощта отвън. Нямаше шумни сирени и движение по улиците. Разгледа гостната с ниския таван с открити греди, с къта край камината и снимките по стените. Беше й трудно да открие следи за тази нова Каролайн. Тя явно не беше такава, за каквато я бе мислила. Очевидно обичаше да чете, ако се съдеше по многото книги на лавиците. Вкусът й за музика бе старомоден: няколко класики, но основно оркестри от четиридесетте. Имаше снимки на коне, магарета и хора, които Мел нямаше откъде да познава. Камината беше затрупана с прашни награди от конни състезания и сертификати отпреди години. Имаше снимка в сребриста рамка на две жени, които говореха с младата принцеса Ан^15. Това беше стая, която не се използваше. Кали сякаш живееше само в кухнята и конюшните. Това натъжи Мел. Виждаше следи от живота на една жена, която вдъхваше надежда на другите хора, но не си позволяваше да се отпусне и да намери утеха за себе си. „Как ли ще реагира на посещението ми утре? Дали ще ме отпрати, или ще ми се зарадва?“ Изведнъж Мел осъзна, че за нея е особено важно, когато се срещне с Кали, двете да усетят, че са свързани.

14 Мулион - вертикален разделител на прозорец, който е неразделна част от касата му. Изработван е най-често от дърво, камък или метал в зависимост от основния материал на прозореца. - б. р.

15 Принцеса Ан (Ан Елизабет Алис Луис, 1950 г) - единствената дъщеря и второ дете (след принц Чарлз) на кралица Елизабет II и принц Филип. - б. пр.

50

Лежането в болнично легло бе досадна работа. Кали се притесняваше за „децата“ си и дали Вера и Роджър са намерили пари, за да помогнат на фермата. Беше чудесно от тяхна страна, че й се притекоха на помощ, но тя не искаше да бъде в тежест никому. Дали тръбите се бяха пукнали? Чувстваше се уморена и изнервена от системите, които бяха закачени за ръцете й, от всички тези бипкащи и писукащи машинки наоколо. Опитваше се да прояви интерес към отделението, пълно с кашлящи и подсмърчащи старци, но това място бе доста отдалечено, за да има някакви редовни посещения, и колкото по-бързо се прибереше вкъщи, толкова по-добре.

Лекарите и медицинските сестри пърхаха покрай леглото й и спираха само за да й зададат безочливи въпроси за телесните й функции. Тя знаеше точно защо е припаднала.

- Бях преуморена, не ям достатъчно от известно време и в къщата е студено - обясни на онези от лекарите, които благоволиха да я изслушат. Това, което не им каза, беше, че всички тези икономии и спестявания са в името на добра кауза и ако те смятат, че могат да я оставят под стъкления похлупак на някой старчески дом с надуто до дупка парно, много бъркат. По-скоро щеше да припадне от работа, отколкото да я споходи такъв край. Никога нямаше да свикне с живот сред други старци. Нужна й бе само малко помощ в къщата и за конюшнята, но без никакъв доход тя беше последният оцелял войник, който бе обречен да загуби битката. Нещата вече не бяха никак прости, помисли си тя, особено с адвоката, който й дишаше във врата и възнамеряваше да продаде имота.

Погледът й се спря на една млада жена, която беше застанала до вратата на отделението и говореше със сестрата, а тя тъкмо сочеше към нея. Момичето с огряна от слънцето коса беше високо и стройно, усмихна й се и се насочи към нея. В ръцете си носеше букет от яркооранжеви и розови маргаритки. В походката й имаше нещо, което накара сърцето на Кали да трепне.

- Мис Рослин? - попита тя, после замълча и я изгледа внимателно. - Позната още като Каролайн Лойд-Джоунс?

- Кой пита? - отвърна Кали, потрепваща от вълнение, примесено със страх, защото долови австралийския акцент на посетителката си.

Момичето се огледа за свободен стол и седна.

- Казвам се Мелиса Александра Бойд от Аделаида. - Спря, сякаш се колебаеше дали да продължи. - Баща ми беше Лю Бойд. Дезмънд Луи Лайънел Бойд, или Лойд-Джоунс, както наскоро разбрах. Права ли съм да мисля, че това е синът ви?

Кали извърна глава, за да прикрие как й подействаха тези имена.

- Той тук ли е?

- За съжаление, физически не, но може би духом - да. Последното му желание беше да разбера кой му я е пратил.

Подаде й стара пощенска картичка, която Кали познаваше твърде добре.

- Мили боже. Пазил я е през всичките тези години?

- Не точно. Това е дълга история, но тя ме подтикна да се впусна в едно нелесно пътуване. Трудно ви... Трудно те намерих.

Момичето се усмихна и Кали видя очите на собствената си майка, взиращи се в нея от младежкото лице.

Не можа да се усмихне и откри, че плаче.

- Дезмънд е мъртъв?

- Да, съжалявам.

Момичето протегна ръка и Кали я хвана като удавник, сграбчващ спасителния пояс.

- Значи не ме е забравил? Писах много пъти, но никой не отговори.

- Не знам нищо за това, но татко ми остави тези неща, за да разбера каквото мога за миналото му - отвърна тя и извади папката с картичките, с медала на Феран, снимката на Примроуз Макалистър и онази, която бе взела от Нета - на Джеси Бойд с Дезмънд. Кали никога не я бе виждала преди. Изведнъж апаратът до нея започна да писука и една медицинска сестра дотича, за да я провери.

- Не трябва да я разстройвате, в противен случай ще ви помоля да напуснете - предупреди сестрата.

- Не, тя трябва да остане. Това е моята внучка. - Кали погледна Мел, не можеше да повярва, че е казала тези думи. - Наистина ли си дъщеря на Дезмънд?

- Да.

Настъпи мълчание, двете се взираха една в друга и в един миг се откриха, миг, който не можеше да се сравни с никой друг.

- И дойде чак дотук, за да ме намериш?

- Всъщност само от Лондон. В момента съм студентка там, но те мислят, че съм дошла едва ли не от другия край на света - прошепна Мел. Разказа й как бе познала името й в списанието. - Слава богу, че Фийби Фей ти е дала толкова необичайно второ име.

- Не мога да повярвам, че това се случва. Няма да бързаш да си ходиш, нали? - Кали видя, че сестрата поглежда към Мелиса. - Нека остане. Имаме толкова много да си казваме.

- Само още пет минути...

- Разкажи ми за баща си, за майка си. Как копнеех да науча нещо за сина си... - Кали осъзна, че се унася още докато момичето говореше.

Когато отново се събуди, стаята бе празна. Кали си спомни съня, красивото момиче с огряна от слънцето коса и весел розов шал, което й бе донесло новини за Дезмънд и й бе дало надежда. „Сигурно е блаженият сън на една умираща жена“, помисли си тя, но тогава видя купа с ярки маргаритки върху шкафа до леглото си.

- Знаете ли дали съм имала посетител? - попита тя една санитарка.

- Наистина имахте и тя ви върна обратно в земята на живите. Казахте, че е внучката ви от Австралия.

- Да, така беше, така - каза Кали. - Значи може би все още има надежда за мен.

51

Кали не можа да повярва колко променена бе къщата, когато се върна от болницата с колата на Вера. Сякаш някой бе махнал с магическа пръчка и бе почистил кухнята. Старата печка светеше, а когато надникна в дневната, видя голяма коледна елха със светлини и огън в камината.

- Кой е направил това? - попита приятелката си с изненада.

- О, не бях само аз, а Мелиса и някои нейни приятели. Дойде миналия уикенд и почисти мястото, а помощниците й освежиха стаята с нова боя.

- Но аз не мога да им се отплатя, а и горивото... - Кали усети, че й прималява от тази проява на доброта.

- Не се притеснявай. Това е само малък жест на благодарност от фонда, за да се справиш през зимата. Ти никога не си вземала и стотинка от даренията за себе си. Време е да го сториш. А и лекарят нареди някой да ти помага. Оставихме те прекалено дълго да се мъчиш сама, така че сега трябва малко да се отдръпнеш от работата...

- Не разбирам как... - Кали бе все още смаяна от освежаването на дома си.

- Мелиса ще ти обясни, когато дойде през уикенда. Искаше й се да ти даде възможност да привикнеш отново с обстановката. Има и някои идеи за набиране на средства. Ще организира специален рецитал с колегите си. Ще пеят в абатството. Какво мислиш за това?

- Къде е тя? След първия път не ме посети повече.

- Има писмо за теб над камината. Убедих я да дойде тук по Коледа. Трябва да покажем на младата австралийка какво представлява истинската английска Коледа.

- Но горният етаж не е подход...

- Просто хвърли един поглед. Всичко е чисто и подредено. Толкова се радвам, че си тук. Някак си не беше естествено къщата да е празна - усмихна се Вера. - Такова облекчение е.

Кали се пресегна към кърпичката си.

- Аз не заслужавам цялото това суетене... и постоянно подсмърчам, в ужасно състояние съм.

- Сълзите са хубаво нещо... те ни помагат да се изцерим. Но повече никакво вдигане на кофи. Имаш и хранителен режим.

- Вие сте толкова добри приятели... аз не ви заслужавам.

Как би могла да се отплати на Вера и на селото за тази подкрепа?

- Какво ще правим с убежището?

- Спри веднага. Отдаде сърцето и душата си на това място през годините, сега е време за разнообразие да получиш нещо, така че млъкни и си пий чая. Трябва да имаш вяра. Всичко ще бъде наред.

Кали бе изтощена от пътуването, а сега и тази изненада с преобразяването на дома й. Отпусна се в стария си уиндзорски стол и огледа помещението. Всичко беше същото, но различно, лъснато, подредено. Бог знае как щеше да намира нещата си сега, но всичко изглеждаше приветливо и свежо, едно ново начало в много отношения. Това обаче не решаваше проблема с фонда. Как щяха да оцелеят още една зима и къде щяха да отидат след това?

Едва тогава забеляза писмото от Мелиса, което я чакаше, и тя се протегна за очилата.

Реших, че може би ще искаш да прочетеш приложените тук неща. Дадоха ми

картичката, след като баща ми почина. Дезмънд Луи настоя да разбера кой я е

изпратил. Предположих, че би искала дая видиш отново...

Кали вдигна старата картичка на село Далраднор, онази, която бе пратила на сина си в Австралия преди толкова много години. Как, за бога, бе оцеляла? Загледа се в пожълтелия образ с изумление, спомените я заляха - колко развълнувана бе, когато прекосяваше света, за да намери сина си. Остави я внимателно встрани и посегна към писмото на Дезмънд.

„Скъпа Мел...“ Кали спираше след всяко изречение, опитваше се да си го представи, да чуе гласа му... „Сякаш надничах през дупка във висока стена към градина, пълна с красиви цветя.“ Думите му я просълзиха. Дали помнеше градината на Далраднор? О, защо, защо никога не се бяха срещнали отново? Притисна писмото му до сърцето си.

Къщата утихна. Кали се радваше, че ще остане насаме с мислите си. Толкова много неща се бяха случили през последните седмици - събития, които преобърнаха живота й с главата надолу

Прочете последните думи на сина си към дъщеря му и усети как я изпълва тъга. Бе изгубил всеки спомен за нея и все пак миризмата на рози му напомняше за нещо или някого. Разплака се, спомнила си пейката в розовата градина, където му бе пяла старата „Песен за небесната лодка“ и той й бе казал „Изпей я отново, мамо“.

И Дезмънд бе страдал от същата слабост към алкохола като нея, беше се опитвал да се пребори с демоните си чрез упоритата работа и успеха, но загубата на любимата му жена, Сандра, го бе дръпнала назад - нещо, което тя отлично разбираше. Колко много си приличаха двамата. Как би искала да го опознае по-добре. Дали бе изпратил дъщеря си, за да я намери, да обикаля на сляпо в чужда държава, с надеждата да се помири с майка си?

Само ако можеше да върне времето назад и да не се записва в армията, само ако бе упорствала да си го върне обратно, само ако... ако... ако.

Кали се втренчи в огъня и поклати глава. „Миналото си е минало, настоящето е настояще. Бъди благодарна за втория шанс да се реваншираш“, въздъхна тя. Може би имаше някакъв по-дълбок смисъл в тяхната прекрасна среща. Нямаше търпение да види отново Мелиса.

52

- Какво ми става? - Мел се караше на глас сама на себе си в колата. - Откакто напуснах Лондон, съм вкисната...

„Просто съм уморена“, тросна си се тя мислено, защото не беше в настроение за вътрешни спорове.

„Значи заряза Марк, както зарязваше всички други преди. Той се задържа по-дълго, отколкото повечето, но къде все пак сбърка?“

„Не, никъде. И това е проблемът. Той упорито искаше да участва в живота ми и в издирването, а аз просто трябваше да направя нещата по моя си начин.“

„И сега ти се иска да не го беше правила. Позвъни му, каза сърцето й. Извини му се, преди някоя друга хубавица да го е грабнала.“

„О, млъкни, извика тя в главата си. Марк е свободен да поеме по пътя си, а аз съм свободна да тръгна по своя.“

Погледна на задната седалка с надеждата, че не е забравила някой от документите на адвокатите. Мел им беше изпратила адреса на Каролайн. Техният отговор й беше дал много храна за размисъл, но тя не искаше да разстройва баба си, поне засега.

Специалният рецитал за Нова година изискваше някои приготовления в последната минута. Щеше да представлява галавечеря в абатството с вино и храна. Претъпканата църква щеше да помогне на фонда към фермата. Музикантите и певците, все нейни приятели, идваха само срещу поемане на разходите. Мел бе уредила и уникален квартет. Анджи щеше да изнесе соло на флейта и щеше да й акомпанира за нейното изпълнение.

Мел все още се чудеше дали бе намерила Каролайн случайно, или някоя съдбовна ръка й бе помагала през цялото време. Как бе възможно баба й и дядо й, Джеси и Джим, умишлено да са държали Лю в неведение за рождената му майка? Накарали са го да избира. Никой не го бе принудил да се върне в Англия и това бе разбило сърцето на майка му, бе предизвикало разрив между Кали и Фийби, който бе продължил до края на живота на възрастната жена. Колко тъжно.

Дали баща й дълбоко в себе си е знаел какво е направил? Със сигурност е бил твърде малък, за да разбира тези силни чувства. Мел винаги бе усещала, че в сърцето му има тъга - още преди да загуби Сандра. Може би това бе причината да се превърне в алкохолик, а смъртта на майка й е била последната капка. Междувременно Кали бе продължила да се надява и да пие. Дали той помнеше повече, отколкото разкриваше в последното си писмо? Пишеше за дамата, която бе дошла да го посети и така и не се бе върнала. Може би се бе досетил коя е тя в действителност.

Мел се загледа в пътя право пред себе си и въздъхна. Никога нямаше да разбере. Толкова много неща искаше да узнае за брата на отец Карел, Луи-Феран. Трябваше да пише на свещеника и да му съобщи новините. „Сдобих се с цяло ново семейство, което трябва да преоткрия, благодарение на усилията на Марк...“

Мел усети, че се усмихва. Може би беше време да мисли по-малко за миналото и повече за

бъдещето. Беше свършила работата на баща си. Може би сега бе неин ред да се поучи от грешките на миналото, но дали Марк Пенроуз бе отминала история, или част от бъдещето й? Дали и той заслужаваше втори шанс?

Караше мълчаливо сред спускащия се мрак на декемврийската тъмнина, без да откъсва очи от пътните знаци за Литъл Брайърли.

53

Това беше най-странната Коледа за Кали, която бе като гост в къщата си. Гост, който чака други да се грижат за него, на когото носеха чая в леглото. Постоянно я обслужваха и й правеха прическа, приемаха телефонни обаждания вместо нея и й пазаруваха, сякаш бе безпомощен инвалид. Кали не бе свикнала с цялото това внимание, но когато се опита да се върне към старите си задължения, много скоро остана без дъх.

Обичаше да гледа как Мелиса се суети из кухнята и тренира гласа си в конюшнята, когато конете бяха навън. Достигаше високи тонове, които можеха да разбият стъкло на парченца -гласът й очевидно бе „подарък“, наследство от Фийби. Колко много би се радвала Фий да види това момиче, този огледален образ на нея самата в разцвета на силите й, каквато беше на старите си картички и снимки. Мелиса бе открита и борбена, грациозна и същевременно с хлапашко, момчешко излъчване. Кали нямаше търпение да я види нагласена. Момичетата в днешно време караха само по дънки и ботуши.

Веднъж, леко подпийнала, Мелиса сподели, че наскоро е зарязала последния си кавалер -онзи, с когото бе предприела това издирване, който й бе помагал да открие историята на семейството. Впоследствие бе размислила, но беше твърде горда, за да му го каже. „На кого ли ми прилича“, помисли си Кали.

Трудно бе да се повярва колко много неща могат да се променят за една година. Миналата Коледа се бе състояла от свински котлет, гледане на телевизия и разходка из полето. Кали винаги бе отказвала поканите за ходене на гости, само че когато всичко приключеше, щяха да й липсват всички тези деца от компанията на Мелиса. Никога не се уморяваше да слуша историите на Мел за Сандра и Лю от добрия им период заедно. Те разведряваха сърцето й. Синът й се бе опитал да бъде добър баща, но борбата му с демона на алкохола го бе изтощила и в крайна сметка бе причина за фаталното му заболяване.

Бе намерил любов и смисъл в жена си, преди да му я отнемат, както бяха отнели Дез от нея. Беше хубаво да знае истината - и хубавите, и лошите неща. Въпреки всички проблеми синът й и Сандра бяха създали това златокосо момиче и го бяха върнали в семейството й.

Концертът в абатството се очертаваше да бъде истинска сензация. Акустиката вътре бе прекрасна и Кали нямаше търпение да настъпи денят на събитието. Но все още се безпокоеше за бъдещето на фонда. От тревогата се поболяваше. Знаеше, че времето й тук вече е взето назаем, но искаше да се възползва максимално от това, което й бе останало, и да приведе дома си в ред, точно както Мадж бе правила през всички тези години. Как би могла да забрави добротата на тези две непознати жени, които я бяха приютили, когато бе истинска развалина, и я бяха върнали към живота. Мелиса бе направила същото, когато само преди месец се яви до леглото й, и все пак в сърцето си Кали чувстваше, че е познавала това дете цял живот.

На втория ден от Коледа, когато с Мелиса бяха сами вечерта край огъня, момичето извади голям плик.

- Спестих ти някои новини, бабо. От няколко дни това писмо прогаря дупка в чантата ми, така че, моля те, прочети го. - Тя пъхна листа в ръката на Кали и й даде очилата, които бяха

паднали на стола. - Нали ти казах, че отидох при адвокат в Лондон, за да разбера коя си? Е, той ми изпрати това.

Кали прочете името на бланката.

- Божичко, нима все още ги има?

- Чети нататък

Във връзка с последния ни разговор за наследството на покойната Фийби Ани Бордман.

Получихме уведомление преди известно време от „Петигрю и Копланд“, адвокати в Глазгоу, че настоящите наематели на Далраднор Лодж в графство Стърлингшър имат желание да закупят имота и прилежащите му земи, подлежащи на текущи оценки и т.н., ако собственикът е съгласен да продаде горепосочения имот.

Сега, когато имаме настоящия адрес на Каролайн Рослин Джоунс, по баща Бордман, прилагаме на нейното внимание копие от офертата.

- Осъзнаваш ли, че ако продадеш Далраднор - добави Мелиса, - ще разполагаш с достатъчно средства и ще подпомогнеш фонда „Котслоу“, ще ремонтираш това място, за да ти е по-удобно: тоалетна и душ на долния етаж... допълнителна изолация, ремонт на покрива. Ще можеш да си позволиш постоянна помощ. Какво мислиш?

Мелиса беше развълнувана от мисълта за всички тези варианти и очите й блестяха от въодушевление.

Кали усети, че сърцето й се свива за миг. Пое си дълбоко дъх, за да се освободи от болката.

- Но Далраднор винаги е принадлежал на семейството... Един ден ще бъде твой. Аз нямам нужда от нищо.

- Той не ми принадлежи. Не съм свързана по никакъв начин с мястото. Дори не съм влизала вътре. Важното е какво искаш ти сега. - Мелиса се усмихна и разръчка огъня в камината. - Баща ми ме осигури добре, така че не се тревожи за мен.

Новината за възможността за продажба на имението беше чудесна, помисли си Кали. Щеше да й бъде трудно да вземе решение, но нямаше по-подходящ момент.

- Предполагам, че тогава убежището „Мадж Котслоу“ ще има сигурно бъдеще. Бихме могли да приемем повече коне, да построим по-добри конюшни, да обучим местни служители. Аз вече няма да съм от голяма полза.

- Явно имотът на Фийби се състои не само от къщата. Ще бъдеш богата жена. - Мелиса изглеждаше развълнувана от мисълта, но Кали само сви рамене.

- Бих се отказала от всичко, за да имам възможността да се помиря с нея. Парите никога не могат да ни купят щастие, просто ни дават сигурност и удобства, но не и това, което наистина е от значение в живота. Не мога да взема нищо повече от нея.

- Защо не? Ако не предявиш претенции за имуществото, всичко това може да стане собственост на държавата.

- Не ме притискай, млада госпожице. Твърде много информация е, за да я осмисля наведнъж. А и сега е време с теб да си поговорим по един друг въпрос - сега беше ред на Кали да й каже някои неща.

- За какво? - попита Мелиса и я погледна леко отбранително.

- За един млад мъж, който е изиграл значителна роля в твоето издирване. Много бих искала да се срещна с него.

- Вече няма смисъл. Между нас всичко свърши. Трябва да разбереш, че когато си музикант, в живота ти няма излишно време за романтика.

- За бога, това са пълни глупости. Много творци имат чудесни връзки. Вземи си поука от живота ми: не позволявай на това, което наистина е важно, да се измъкне между пръстите ти, докато търсиш нещо, което така или иначе ще дойде при теб с късмет и упорит труд. Имаш цял живот пред себе си, за да постигнеш успех. Предполагам, че издирването ми те е разсеяло за малко, но аз няма да съм тук вечно. Бих искала да благодаря на този Марк за всичко, което е направил, за да ни помогне да се намерим. Струва ми се, че той е влюбен в теб, иначе нямаше да те търпи с всичките ти песнички и игрички толкова дълго време.

- О, не говори така. Той не влиза в плановете ми - отвърна Мелиса и отказа да срещне погледа на баба си.

- Мисля, че съдбата го е избрала за теб в мига, в който моята картичка е попаднала в ръцете ти. Тя ви е събрала. Събра всички ни. Повярвай ми, знам какво е да откриеш специалния човек в неподходящо време и на неподходящо място. Никога няма да има идеален момент, но следвай сърцето си, не само амбицията, Мелиса. Погледни и се поучи от човек, който знае какво е да загубиш всичко. Обещай ми, че ще помислиш за това.

Мъдрите думи на Кали бяха попаднали право в целта, ако се съдеше по изражението на Мелиса.

- Всеки заслужава втори шанс, дори и ти, млада госпожице - добави Кали. - Вие, младите, днес имате възможности, с каквито ние не разполагахме. Всичко е пред вас. Не се чувствай виновна - наслаждавай се едновременно и на дарбата си, и на своя любим. И аз имах любов в живота си, но тя бе погубена от войната. Колко ли различен щеше да е животът ми, ако с Феран бяхме заедно? - въздъхна тя и поклати глава. - Не е имало и ден, в който да не съм съжалявала за някои от решенията си. Загубата на моя Дезмънд ме доведе до нещо като лудост, болката никога не ме напусна. Всички тези години, в които можехме да сме заедно... Майка ми, която чакаше да се помиря с нея, а аз така и не го направих... Разбих сърцето й. Защо не разбираме родителите си, докато не стане твърде късно? Всички намираме начини за облекчаване на болката, но аз имах късмет, защото тук Мадж и Алфи ми дадоха втори шанс.

След малко Кали продължи:

- Трябва да простиш на баща си, че се е опитвал да заличи мъката си с гуляи. Алкохолът е утеха за самотните и опечалените, бавно самоубийство за хора, потънали в отчаяние. Не всички можем да бъдем силни и праволинейни, Мелиса. Знам, че ти е причинил дълбока болка с отсъствието си. Това, което понякога родителите забравят, е, че най-важният дар, който можем да дадем на децата си, е времето, което прекарваме заедно, времето да ги изслушаме. Ужасно разочаровах сина си по толкова много начини... Приютът „Котслоу“ ми даде причина да ставам сутрин от леглото. Любовта и верността на няколко наранени и безмълвни животни бяха моята награда, а сега това, че те виждам и в теб откривам частица от Дезмънд и Феран, е много повече, отколкото някога съм се надявала да получа в живота си. Не се страхувай да отвориш сърцето си за любовта. Тя е това, което ни помага да се превърнем в най-добрите версии на самите себе си.

Мел не спа много след това предупреждение. Беше й трудно да признае страховете си. Държеше на Марк повече, отколкото й се искаше да признае. Последните месеци бяха самотни и пусти без него. И все пак, реши тя, грешките са като предупредителни знаци и следващия път щеше да бъде по-внимателна към партньора си. Откри, че си тананика старата народна песен „Знам къде отивам“. „Ако само знаех къде отивам след всичко това“, въздъхна тя.

Чу микробуса, който пристигаше на църковния паркинг. Беше облякла новата си рокля и се огледа в огледалото на импровизираната съблекалня сред расата в църковния вестиарий. Роклята беше от тъмнолилаво кадифе, без презрамки, с плътно елече и с болеро с дълъг ръкав, с панделка по краищата. На шията си носеше наниз от перли, който Кали бе взела от вещите на Фийби. В кутията имаше и перлени обеци с капковидна форма. Чувстваше се бляскава, сякаш беше Мария Калас и й предстоеше да пее в Ла Скала, вълнуваше се по онзи специален начин, както винаги преди изпълнение. Време бе да пожелае на останалите музиканти toi, toi, toi - фразата за късмет, която си казваха един на друг преди излизане на сцената. Може и да не беше „Ковънт Гардън“, но Мел имаше чувството, че това е най-важният рецитал в живота й досега.

Стана й леко на душата, като видя църквата толкова пълна. Кали се усмихна със задоволство. Най-видните представители на окръга се бяха наконтили за концерта в най-хубавите си дрехи. Радваше се, че е избрала да облече дълга черна пола и кадифено сако и че е прибрала в прическа изтънялата си коса. Както и че се бе напъхала в обувки с високи токове. Стрелкаше поглед към вратата за всеки случай.

Концертът започна навреме със струнен квартет, чиято музика се извиси до тавана. Имаше красиво изпълнение на флейта и след това Мелиса тръгна към стъпалата на олтара, великолепна и величествена, толкова смайваща и красива.

Когато гласът й се извиси, Кали беше изумена от богатството на нюансите му Хората в публиката се спогледаха, изненадани от тази сила и контрол. Кали не беше експерт, но дори и тя разбираше, че това момиче е бъдеща звезда. „И като си помисля, че е дете на моето дете, че е наследила тази дарба от нас...“

Мелиса се огледа из залата с усмивка.

- В чест на шотландските ми предци избрах да изпея мелодия от Робърт Бърнс: „О, любовта ми е като червена, червена роза.“

Как бе възможно целият този талант да се роди от такава любов и загуба, от Фийби, Артър, Феран, Дезмънд, от целия хаос на техните раздели? Това наистина бе едно ново начало. Момичето донесе отново такава радост, гордост и смисъл в живота й. Кали се надяваше да успее да й върне услугата по някакъв начин. След гръмките ръкопляскания Мелиса поде „Овчарската песен“ от „Песни от Оверн“16. Кали бръкна в джоба си за кърпичка, докато с просълзени очи оглеждаше публиката - млади и стари, всички събрани заедно от любовта към музиката.

Откакто бе получила писмото с предложението за продажба на Далраднор Лодж, почти не бе спала. Беше се заклела никога да не се връща там без Дезмънд. Звучеше логично да се постарае да осигури подслон тук на своите животни, но хората от фонда знаеха, че договорът за наем на фермата изтича. Беше само въпрос на време положението да се промени.

Продажбата щеше да реши всичките им проблеми. И все пак... Но не, сега не беше моментът да се тревожи за бъдещето.

Само едно нещо липсваше. Кали огледа лицата на хората в търсене на някого и накрая забеляза висок млад мъж, покрит със снежинки, да се промъква през вратата, без да откъсва очи от Мелиса. „Изглежда обещаващо“, усмихна се доволно Кали. Поканата в последната минута, която бе помолила Вера да отправи, явно бе свършила работа... Всеки заслужава втори шанс в живота. Само ако можеше да бъде сигурна, че решенията, които ще вземе оттук нататък, ще са правилни както за доброто на убежището, така и на всички, които обича...

16 Сбирка народни песни от Оверн, Франция, аранжирани за сопрано и оркестър от Жозеф Кантелуб в началото на ХХ век.- Текстовете са на окситански. - б. пр.

Епилог

Кали седеше сред розите в градината на Далраднор Лодж. Носът й вече усещаше по-слабо аромата, но цветчетата още я изпълваха с гордост: Boule de neige и Albertine се виеха по стената до лавандулата, Madame Alfred Carriere^1 се увиваше като дъга над портата. Всичките й „момичета“ се справяха добре.

Тук Каролайн се чувстваше по-близо до Фийби, до Артър и Дезмънд. Всички детски спомени я чакаха на това място. Никога не се връщай назад, казват хората, но понякога трябва да го направиш, за да погледнеш с по-стари, по-мъдри очи цикъла на живота. Дезмънд не бе забравил уханието на розите и песента, която тя му бе пяла. Артър бе намирал утеха в спомена за тази къща в тясната си землянка. Тя не бе могла да върне сина си в своя живот, но бе получила следващия най-добър подарък - неговата дъщеря.

Долетяха от Лондон след последния концерт на Мел. Наложи се малко да убеждават Кали да отиде при Мел и Марк за лятната ваканция, но тя дължеше това посещение на всички, за да благодари на хората от селото, които бяха помогнали на внучката й. А имаше и още един мотив, за да се завърне.

Как бе помислила дори да продаде Далраднор на непознати? Той не беше неин, за да го дава на някого. Трябваше да го задържи временно, за да се ползва впоследствие от други. Огледа старите конюшни с интерес, а после и околните полета, които бяха идеални за нейните любими пациенти. „Котслоу“ щеше да продължи да съществува, но на друго място. Имаше стаи за младежите, множество допълнителни постройки, и то без хазяин, който да им диша във врата. Всичко можеше да се планира за бъдещето. Марк Пенроуз щеше да уреди това за нея.

Някога тя бе щастлива и в безопасност тук, спокойна и умиротворена - както се чувстваше и сега. Артър Сетън-Рос бе предусетил това, когато бе дал имението на Фийби. Сега то щеше да бъде убежище за уморените, наранените и страдалците - и хора, и животни.

„Прибрах се у дома и ще остана тук до края на отредените ми на този свят дни, усмихна се тя. Все още има време“, помисли си с надежда Кали. Искаше да помогне за пренасянето на приюта „Котслоу“ и в мига, в който стъпи отново в това благословено пространство, решението й бе незабавно.

Някога в Кайро Феран я бе утешил със старата поговорка, че грешките ни са перли, които трябва да ценим. Перлите в живота на Кали бяха много, но златокосото момиче, което тичаше сега по пътеката, за да я посрещне, ги бе нанизало в безценен накит.

1 Имена на видове розови храсти. - б. пр.

Благодарности

Дължа огромна благодарност на агента ми Джудит Мърдок и на редакторите ми Джесика Лийк и Ивон Холанд, без чиято пряка подкрепа и сътрудничество тази книга може би нямаше да бъде издадена. Те ми помогнаха, когато внезапно се разболях, и добавиха финалните щрихи в текста по време на редакторския процес. Много съм ви признателна.

Героите ми са измислени персонажи, но ме вдъхнови животът на Айлийн Ниърн -специален агент, член на френската част от Управлението за специални операции, както и разказите за нейното бягство от женския концентрационен лагер „Равенсбрюк“. Това ми даде рамката на историята и се опитах да постигна същия ефект и в образа на моята героиня.

Трудният избор, направен от Дезмънд като малко момче, не е бил необичаен за онова време и се основава на история, която ми разказаха преди много години.

Благодаря на моите братовчеди, Дейвид и Пат Роджър, които ми помогнаха да открия моя Далраднор Лодж близо до Балфрон, Стърлингшър.

И накрая искам да благодаря на всички приятели и на семейството ми, които бяха до мен в тежкия период - вие повдигахте духа ми и облекчавахте бремето ми.

Content

Лия Флеминг
Пощенската картичка

Пролог

Първа част

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

Втора част

31

32

33

34

35

36

37

38

39

Трета част

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

Епилог

Благодарности