Дебора Харкнес

Нощна сянка

(книга трета от трилогията " Аз, вещицата")

На Керън, която знае защо

Оцеляват не най-силните,

нито най-интелигентните,

а онези, които са най-приспособими към промените.

Филип дьо Клермон,

често приписвано на Чарлз Дарвин

Слънце в Рак

Знакът на Краба е свързан с домовете, земите,

съкровищата и всичко скрито.

Той е четвъртият дом на Зодиака.

Символизира смъртта и края на всички неща.

Анонимен английски сборник с цитати,

ок. 1390 година,

Гонсалвис MS 4890, ф. 8

1.

Духовете нямат много субстанция. Състоят се единствено от спомени и сърце. На върха на една от кулите на Сет-Тур Емили Мадър постави прозирна длан на мястото на гърдите си, което дори сега бе изпълнено с ужас.

— Не става ли по-лесно? — Гласът й, подобно на всичко останало в нея, бе едва доловим. — Гледането? Чакането? Знаенето?

— Доколкото ми е известно, не — кратко отвърна Филип дьо Клермон. Той стоеше наблизо и изучаваше собствените си прозрачни пръсти. От всички неща, които мразеше в това да си мъртъв — неспособността да докосне жена си Изабо, лишаването от вкус и мирис, факта, че няма мускули за един добър спаринг двубой, — невидимостта заемаше първото място. Непрекъснато му напомняше колко маловажен е станал.

Лицето на Емили посърна и Филип мислено се наруга. Откакто беше умряла, вещицата бе негова постоянна спътница и делеше самотата му. Какви си ги въобразяваше, че да й нарежда като на някаква слугиня?

— Може би ще стане по-лесно, когато престанат да се нуждаят от нас — по-меко рече Филип. Може и да имаше по-богат опит като дух, но Емили разбираше по-добре метафизиката на положението им. Онова, което му бе казала вещицата, противоречеше на всичко, в което той вярваше за отвъдното. Мислеше си, че живите виждат мъртвите, защото се нуждаят от тях — за помощ, прошка, отмъщение. Емили твърдеше, че това са само човешки митове и че смъртта идва едва когато живите им обърнат гръб и продължат нататък.

Това донякъде му помагаше да понесе по-леко факта, че Изабо не го забелязваше — но не кой знае колко.

— С нетърпение очаквам да видя реакцията на Ем. Толкова ще се изненада. — Топлият алт на Даяна се понесе нагоре към бойниците.

— Даяна и Матю — едновременно възкликнаха Емили и Филип, взирайки се към застлания с павета двор около замъка.

— Ето там — каза Филип и посочи към алеята. Дори и мъртъв, зрението му на вампир бе по-остро от това на обикновените хора. Освен това си оставаше по-красив, отколкото имаше право да бъде който и да било мъж — с широки рамене и дяволита усмивка. Сега обърна усмивката си към Емили, която не се сдържа и му се ухили в отговор. — Чудесна двойка са, нали? Виж само как се е променил синът ми.

Вампирите не би трябвало да са податливи на отминаващото време и затова Емили очакваше да види познатата черна коса, така тъмна, че изглеждаше синкава, същите непостоянни сиво-зелени очи, хладни и далечни като зимно море, същата бледа кожа и широка уста. Имаше обаче някои неуловими разлики, както спомена Филип. Косата на Матю бе по-къса и си бе пуснал брада, с която изглеждаше още по-опасен, едва ли не като пират. Тя ахна.

— Той да би да е... наедрял?

— Да. Охраних го, когато двамата с Даяна дойдоха през хиляда петстотин и деветдесета. Книгите го размекнаха. Трябваха му повече тренировки и по-малко четене. — Филип винаги бе твърдял, че съществува нещо като прекалена начетеност. И Матю бе живо доказателство за това.

— Даяна също изглежда различно. Прилича повече на майка си с тази дълга медна коса — каза Ем, отбелязвайки най-очевидната промяна у племенницата си.

Даяна се спъна на калдъръма и ръката на Матю моментално се стрелна да я задържи. Преди Емили бе смятала вечната му готовност да действа за израз на прекаленото му желание да защитава, така присъщо на вампирите. Сега с прозорливостта на дух тя осъзна, че причината е друга — Матю постоянно долавяше и най-малката промяна в изражението на Даяна, в настроението й, усещаше всеки знак за умора или глад. Днес обаче загрижеността му изглеждаше още по-концентрирана и изострена.

— Променила се е не само косата на Даяна. — На лицето на Филип се изписаха възхищение и почуда. — Тя е бременна. Носи детето на Матю.

Емили се вгледа по-внимателно в племенницата си и използва засиления усет за истина, който идваше със смъртта. Филип бе прав — отчасти.

— Искаш да кажеш „децата". Даяна носи близнаци.

— Близнаци — с благоговение повтори Филип. Той отмести поглед, разсеян от появата на съпругата му. — Виж, дойдоха Изабо, Сара, Софи и Маргарет.

— Какво ще стане сега, Филип? — с натежало сърце попита Емили.

— Край. Начало — преднамерено неясно рече Филип. — Промяна.

— Даяна никога не е харесвала промените — отбеляза Емили.

— Защото се бои от онова, в което трябва да се превърне — отвърна Филип.

Маркъс Уитмор се беше сблъсквал с предостатъчно ужаси от онази нощ на 1781 година, когато Матю дьо Клермон го направи вампир. Нищо обаче не го беше подготвило за днешното изпитание — да съобщи на Даяна Бишъп, че любимата й леля Емили Мадър е мъртва.

Изабо му се обади, докато двамата с Натаниел Уилсън гледаха новините в семейната библиотека. Съпругата на Натаниел, Софи, и дъщеричката им Маргарет дремеха на съседното канапе.

— Храмът — задъхано, с почти обезумял тон каза Изабо. — Ела. Веднага.

Маркъс се подчини на баба си без никакви въпроси. Забави се само колкото да извика братовчед си Галоуглас и леля си Веран, докато вървеше към вратата.

Летният полуздрач се бе поразпръснал, когато приближи поляната на върха на планината, разсеян от неземната сила, която Маркъс зърна между дърветата. Целият настръхна, когато долови магията във въздуха.

И тогава усети присъствието на вампир — Жербер Орийак. И на още някого. Вещица.

По каменния коридор отекнаха леки, целенасочени стъпки, които изтръгнаха Маркъс от унеса му и го върнаха в настоящето. Тежката врата се отвори с неизменното скърцане.

— Здравей, скъпа. — Маркъс се извърна от гледката към Оверн и пое дълбоко дъх. Уханието на Фийби Тейлър му напомняше за люляковите храсти, които растяха пред червената врата на семейната му ферма. Деликатен и непоколебим, ароматът бе символизирал надеждата за пролет след дългите зими в Масачузетс и събуждаше спомени за усмивката на отдавна мъртвата му майка. Сега Маркъс го свързваше единствено с дребната жена с желязна воля, която стоеше пред него.

— Всичко ще бъде наред. — Фийби се пресегна и оправи яката му. В маслинените й очи се четеше загриженост. Маркъс бе започнал да носи по-официални дрехи вместо концертните тениски горе-долу по същото време, когато започна да подписва писмата си с Маркъс дьо Клермон вместо с Маркъс Уитмор — името, под което тя го познаваше отначало, преди да й разкаже за вампирите, хиляда и петстотин годишните бащи, френските замъци с неприветливи роднини и една вещица на име Даяна Бишъп. За Маркъс бе едва ли не чудо, че Фийби бе останала с него.

— Не. Няма. — Той взе едната й ръка и целуна дланта й. Фийби не познаваше Матю. — Остани тук с Натаниел и останалите. Моля те.

— Казвам ти го за последен път, Маркъс Уитмор. Ще стоя до теб, когато посрещаш баща си и съпругата му. Повече няма да го обсъждаме. — Тя протегна ръка. — Тръгваме ли?

Маркъс пое ръката й, но вместо да я последва към изхода, както беше очаквала, я дръпна към себе си. Фийби се залепи за гърдите му, опряла длан на сърцето му. Погледна го изненадано.

— Добре тогава. Но ако искаш да слезеш с мен, Фийби, има някои условия. Първо, през цялото време ще бъдеш с мен или с Изабо.

Тя понечи да възрази, но сериозният поглед на Маркъс я накара да замълчи.

— Второ, кажа ли ти да напуснеш, напускаш. Без никакво бавене. Без никакви въпроси. Отиваш направо при Фернандо. Той ще бъде в параклиса или в кухнята. — Маркъс се вгледа в лицето й и видя, че тя неуверено се съгласява. — Трето, в никакъв, абсолютно никакъв случай не се доближавай на една ръка разстояние до баща ми. Ясно?

Фийби кимна. Подобно на всеки добър дипломат, тя бе готова да следва правилата на Маркъс — засега. Но ако бащата на Маркъс бе чудовището, за което го смятаха някои тук, Фийби щеше да направи каквото трябва.

Фернандо Гонсалвис изсипа разбитите яйца в нагорещения тиган върху станалите вече кафяви картофи. Неговата тортиля еспаньола бе едно от малкото ястия, които Сара Бишъп можеше да яде, а точно днес вдовицата имаше нужда да се подкрепи.

Галоуглас седеше на масата в кухнята и изчовъркваше засъхнали капки восък от старите дъски. Приличаше на мрачна мечка със спускащата се до яката коса и мускулестото си телосложение. По предмишниците и бицепсите му се виеха пъстроцветни татуировки. Темата им разкриваше нагласата му за момента, тъй като при вампирите татуировките се задържаха само за няколко месеца. Точно сега той като че ли мислеше за корените си, тъй като ръцете му бяха покрити с келтски плетеници, руни и приказни зверове, взети от стари скандинавски и келтски митове и легенди.

— Стига си се тревожил. — Гласът на Фернандо бе топъл и мек като отлежало в дъбови бъчви шери.

Галоуглас вдигна за момент очи, след което отново се зае да човърка восъка.

— Никой няма да попречи на Матю да направи онова, което трябва, Галоуглас. Отмъщаването за смъртта на Емили е въпрос на чест. — Фернандо намали огъня във фурната и тръгна към масата. Босите му крака стъпваха безшумно по каменните плочи на пода. Докато вървеше, той нави ръкавите на бялата си риза. Беше безупречно чиста въпреки прекараните в кухнята часове. Напъха полите на ризата в колана на джинсите си и прокара пръсти през тъмната си вълниста коса.

— Маркъс ще се опита да поеме вината, нали знаеш — рече Галоуглас. — Но Емили не умря заради него.

Сцената в планината беше странно мирна, като се имаха предвид обстоятелствата. Галоуглас пристигна при храма малко след Маркъс. Цареше пълна тишина, а Емили Мадьр бе коленичила в кръг от светли камъни. Вещерът Питър Нокс беше положил ръце на главата й, а на лицето му беше изписано очакване, граничещо с глад. Жербер Орийак, най-близкият съсед вампир на Клермон, гледаше с интерес.

— Емили! — Изпълненият с мъка вик на Сара разкъса тишината с такава сила, че дори Жербер отстъпи сепнато назад.

Стреснатият Нокс пусна Емили. Тя се свлече в безсъзнание на земята. Сара насочи към вещера едно-единствено мощно заклинание, което запрати Нокс през поляната.

— Не, Маркъс не я уби — каза Фернандо, връщайки Галоуглас в настоящето. — Но нехайството му...

— Неопитността — вметна Галоуглас.

— Нехайството му — повтори Фернандо — изигра роля в трагедията. Маркъс го знае и поема отговорността.

— Маркъс не е искал да бъде начело — измърмори Галоуглас.

— Така е. Аз го предложих и Матю се съгласи, че това е правилното решение. — Фернандо стисна за момент рамото на Галоуглас и се върна при печката.

— Затова ли дойде? Защото се чувстваш виновен, че отказа да поведеш братството, когато Матю се обърна към теб за помощ? — Никой не беше по-изненадан от Галоуглас, когато Фернандо се появи в Сет-Тур. Беше избягвал това място от смъртта на бащата на Галоуглас, Юг дьо Клермон, през четиринайсети век.

— Дойдох, защото Матю застана до мен, след като френският крал екзекутира Юг. Бях съвсем сам на целия свят, само с мъката си. — Тонът на Фернандо бе рязък. — И отказах да поведа Рицарите на Лазар, защото не съм Дьо Клермон.

— Но ти беше другар на баща ми! — запротестира Галоуглас. — Ти си точно толкова Дьо Клермон, колкото Изабо и децата й!

Фернандо внимателно затвори вратата на фурната.

— Аз съм другар на Юг — подчерта той, все така обърнат с гръб към Галоуглас. — Баща ти никога няма да бъде минало за мен.

— Извинявай, Фернандо — рече поразеният Галоуглас. Макар че Юг беше мъртъв от почти седем столетия, Фернандо така и не се възстанови от загубата. И Галоуглас се съмняваше, че някога ще успее.

— Колкото до това, че съм Дьо Келромн — продължи Фернандо, все още взрян в стената над печката, — Филип не споделяше мнението ти.

Галоуглас отново зачопли восъка. Фернандо наля две чаши червено вино и ги отнесе на масата.

— Вземи — каза той и подаде едната на Галоуглас. — Днес и на теб ще ти трябват сили.

Март нахълта в кухнята. Икономката на Изабо командваше в тази част на замъка и изобщо не беше доволна, че вижда неканени гости. Изгледа кисело Фернандо и Галоуглас, подуши въздуха и отвори решително вратата на фурната.

— Това е най-хубавият ми тиган! — обвинително заяви тя.

— Знам. Затова го използвам — отвърна Фернандо и отпи глътка вино.

— Мястото ти не е в кухнята, дон Фернандо. Отивай горе. Вземи и Галоуглас със себе си. — Март взе пакетче чай и чайник от лавицата до мивката. После забеляза увития в кърпа чайник на подноса до чашите, чинийките, млякото и захарта. Намръщи се още повече.

— И защо мястото ми да не е тук? — остро попита Фернандо.

— Ти не си слуга — обясни Март. Тя вдигна похлупака на чайника и подуши подозрително съдържанието му.

— Любимият чай на Даяна. Ти ми каза какво обича, помниш ли? — Фернандо се усмихна тъжно. — А всички в тази къща служат на Дьо Клермон, Март. Единствената разлика е, че на теб, Ален и Виктоар ви плащат добре, за да го правите. От останалите се очаква да бъдем благодарни за привилегията.

— И напълно основателно. Поредната manjasang* мечта да си част от семейството. Гледай да го запомниш за в бъдеще. Както и лимона, дон Фернандо — каза Март, наблягайки върху титлата му. После взе подноса. — Между другото, яйцата ти прегарят.

* Вампир, вампирски, „хранещ се с кръв“ (окситански). — Б. пр.

Фернандо се втурна да ги спасява.

— Колкото до теб — продължи Март, обръщайки черните си очи към Галоуглас, — не си ни разказал всичко, което трябва, за Матю и жена му.

Галоуглас виновно сведе поглед към виното си.

— Мадам баба ти ще се заеме с теб по-късно. — И с тази смразяваща кръвта забележка Март излезе от кухнята.

— Сега пък какво си направил? — попита Фернандо, докато оставяше тортилята си (която не беше съсипана, Alhahdulillah*) на печката. От дългия си опит знаеше, че каквато и да е кашата, Галоуглас я бе забъркал с най-добри намерения и без изобщо да се замисля за възможната катастрофа.

* Слава богу (арабски). — Б. пр.

— Амиии — проточи Галоуглас, провлачвайки гласните така, както може само един шотландец, — май пропуснах едно-две неща от историята.

— Като например? — попита Фернандо, долавяйки намек за катастрофа сред уютните миризми на кухнята.

— Като факта, че леля е бременна — при това не от друг, а от Матю. И че дядо я е осиновил като внучка. Господи, кръвната му клетва беше оглушителна. — Галоуглас погледна замислено. — Не смяташ ли, че още ще можем да я чуем?

Фернандо стоеше с увиснало чене.

— Не ме гледай така. Не ми се стори правилно да споделям новината за бебето. Жените понякога приемат много странно подобни неща. Филип каза на леля Веран за кръвната клетва, преди да умре през четирийсет и пета, а тя също не обели и дума! — заоправдава се Галоуглас.

Въздухът се разтресе, сякаш безшумно се беше взривила бомба. Нещо зелено и огнено профуча покрай прозореца на кухнята.

— Какво беше това, по дяволите? — Фернандо отвори вратата и закри очи от ярката слънчева светлина.

— Вбесена вещица, предполагам — мрачно рече Галоуглас. — Сара явно е казала на Даяна и Матю новината за Емили.

— Нямам предвид експлозията. А онова!

Фернандо посочи камбанарията на „Сен Люсиен“, около която кръжеше крилато, двукрако и огнедишащо създание. Галоуглас се надигна, за да види по-добре.

— Това е Кора. Следва леля навсякъде — прозаично обясни той.

— Но това е дракон! — Фернандо изгледа стъписано доведения си син.

— Глупости! Не е някакъв си дракон. Не виждаш ли, че има само два крака? Кора е огнедишащ дракон. — Галоуглас завъртя ръката си да покаже една татуировка на крилато създание, което силно напомняше на онова горе. — Като този. Може да съм пропуснал една-две подробности, но предупредих всички, че леля Даяна няма да е същата вещица, каквато беше преди.

— Истина е, скъпа. Ем е мъртва. — Явно стресът, че трябва да съобщи тъжната вест на Даяна и Матю, й идваше в повече. Сара можеше да се закълне, че е видяла дракон. Фернандо бе прав. Май трябваше да намали уискито.

— Не ти вярвам. — Гласът на Даяна бе изтънял и изпълнен с паника. Тя заоглежда големия салон на Изабо, сякаш очакваше да открие Емили скрита зад някое пищно украсено канапе.

Матю пристъпи пред нея.

— Емили я няма, Даяна. — Тихият му глас бе тъжен и нежен. — Отишла си е.

— Не. — Даяна се опита да го избута и да продължи да търси, но Матю я притегли в обятията си.

— Ужасно съжалявам, Сара — рече той, като притискаше Даяна към себе си.

— Не казвай, че съжаляваш! — извика Даяна и се помъчи да се освободи от желязната хватка на вампира. Заблъска с юмрук рамото на Матю. — Ем не е мъртва! Това е някакъв кошмар. Събуди ме, Матю. Моля те! Искам да се събудя и да открия, че още сме в хиляда петстотин деветдесет и първа.

— Не е кошмар — изтъкна Сара. Дългите седмици я бяха убедили, че смъртта на Ем е ужасяващо истинска.

— Значи някъде съм завила погрешно. Или съм завързала лошо някой възел в заклинанието за пътуване във времето. Не би трябвало да се озовем тук! — Даяна се тресеше цялата от мъка и шок. — Ем обеща, че никога няма да си тръгне, без да се сбогува.

— Ем нямаше време да се сбогува с никого. Но това не означава, че не те обичаше. — Сара си повтаряше това стотина пъти на ден.

— Даяна трябва да седне — намеси се Маркъс и придърпа един стол. В много отношения синът на Матю приличаше на онзи двайсетгодишен сърфист, който бе влязъл в дома на Бишъп миналия октомври. Кожената връв със странната колекция дрънкулки, събирани през вековете, още висеше на врата му под русата коса. Все така беше обут в любимите си маратонки. Предпазливият и тъжен поглед обаче беше нещо ново.

Сара беше благодарна за присъствието на Маркъс и Изабо, но точно сега се нуждаеше най-много от Фернандо. Той беше нейната опора по време на това изпитание.

— Благодаря, Маркъс — каза Матю, докато слагаше Даяна да седне. Фийби се опита да пъхне чаша вода в ръката й. Когато Даяна я изгледа неразбиращо, Матю я взе и я остави на близката маса.

Всички погледи се бяха обърнали към Сара.

А нея не я биваше в такива неща. Даяна беше историкът в семейството. Тя щеше да знае откъде да започне и как да свърже обърканите събития в съгласувана история с начало, среда и край, а може би дори и с приемливо обяснение защо е умряла Емили.

— Няма лесен начин да ти кажа това — започна лелята на Даяна.

— Не е нужно да ни казваш каквото и да било — прекъсна я Матю и я погледна съчувствено. — Обясненията могат да почакат.

— Не. И двамата трябва да знаете. — Сара посегна към мястото, където обичайно бе чашата й с уиски, но сега там нямаше нищо. Тя погледна умоляващо Маркъс.

— Емили умря горе в стария храм — каза Маркъс, поемайки ролята на разказвач.

— Храма на богинята ли? — прошепна Даяна и се намръщи в опит да се съсредоточи.

— Да — задавено потвърди Сара и се изкашля, за да прочисти заседналата в гърлото й буца. — Емили прекарваше там все повече и повече време.

— Сама ли е била? — Изражението на Матю вече не беше топло и разбиращо, в тона му се долавяше скреж.

Отново се възцари тишина, този път тежка и неловка.

— Не позволяваше на никого да я придружава — каза Сара и събра сили да бъде честна. Даяна също беше вещица и щеше да разбере, ако се отклони от истината. — Маркъс се опиташе да я убеди, че трябва да взема някого със себе си, но тя отказваше.

— Защо е искала да е сама? — попита Даяна, която веднага долови безпокойството на леля си. — Какво е ставало там, Сара?

— От януари Ем се обръщаше към висшите магии за напътствия. — Сара извърна поглед от шокираното лице на Даяна. — Имаше ужасни предчувствия за смърт и катастрофа, и си мислеше, че те могат да й помогнат да разбере причината.

— Но тя винаги казваше, че висшите магии са твърде мрачни, за да може една вещица да работи безопасно с тях — изтъкна Даяна, като отново повиши тон. — Твърдеше, че всяка вещица, която се смята неуязвима за опасностите им, ще научи по трудния начин колко могъщи са те.

— Казвала го е от опит — обясни Сара. — Към тях може да се пристрастиш. Емили не искаше да научаваш, че е изпитала привличането им, скъпа. От десетилетия не беше докосвала камък за гадаене, нито се е опитвала да призове дух.

— Да призовава духове ли? — Очите на Матю се присвиха, докато станаха на цепки. С черната си брада изглеждаше наистина ужасяващо.

— Мисля, че се е опитвала да се свърже с Ребека. Ако знаех докъде е стигнала с опитите си, щях да положа повече усилия да я спра. — Очите на Сара се напълниха със сълзи. — Питър Нокс явно е усетил силата, с която работеше Емили, а висшите магии винаги са го интересували. След като открил...

— Нокс ли? — Гласът на Матю бе тих, но косъмчетата на тила на Сара настръхнаха.

— Когато открихме Ем, Нокс и Жербер също бяха там — с нещастен тон обясни Маркъс. — Беше получила инфаркт. Сигурно се е намирала под огромен натиск, докато се е опитвала да се съпротивлява на онова, което правеше Нокс. Почти не беше на себе си. Опитах се да я съживя. Сара също. Но и двамата не можахме да направим нищо.

— Защо Жербер и Нокс са били тук? И какво се е надявал да спечели Нокс, като убие Ем? — извика Даяна.

— Не мисля, че се е опитвал да я убие, скъпа — отвърна Сара. — Нокс четеше мислите й, или поне се опитваше. Последните й думи бяха: „Зная тайната на Ашмол 782, но ти никога няма да я научиш“.

— Ашмол 782 ли? — Даяна бе поразена. — Сигурна ли си?

— Напълно. — На Сара й се искаше племенницата й никога да не бе намирала проклетия ръкопис в Бодлианската библиотека. Той беше причината за повечето им сегашни злощастия.

— Нокс твърдеше, че Дьо Клермон притежават липсващи страници от ръкописа на Даяна и знаят тайните му — обади се Изабо. — С Веран му казахме, че греши, но единственото, което отклони вниманието му от темата, беше бебето. Маргарет.

— Натаниел и Софи дойдоха с нас при храма. Маргарет беше с тях — обясни Маркъс в отговор на изумения поглед на Матю. — Преди Емили да изгуби съзнание, Нокс видя Маргарет и настоя да разбере как два демона са родили бебе вещица. Позова се на съглашението. Заплаши да изправи Маргарет пред Паството и да започне разследване за „сериозното нарушение“ на закона, както го нарече. Докато ние се опитвахме да съживим Емили и да отнесем бебето на безопасно място, Жербер и Нокс се измъкнаха.

До неотдавна Сара винаги беше смятала Паството и съглашението за необходимо зло. На трите свръхестествени вида — демони, вампири и вещици — не им беше лесно да живеят сред хората. Всички те бяха ставали мишени за човешкия страх и насилие в един или друг момент от историята и създанията отдавна се бяха разбрали да сключат съглашение, за да сведат до минимум опасността да привличат вниманието на хората към техния свят. Това ограничаваше сближаването между видовете, както и участието им в човешката религия или политика. Деветчленното Паство налагаше съглашението и се грижеше създанията да се подчиняват на правилата му. Сега, когато Даяна и Матю си бяха у дома, Паството можеше да върви по дяволите и да вземе съглашението със себе си, каза си Сара.

Даяна обърна глава и впери невярващ поглед настрани.

— Галоуглас? — прошепна тя, когато салонът се изпълни с уханието на море.

— Добре дошла у дома, лельо. — Галоуглас пристъпи напред и златната му глава заблестя на лъчите на слънцето. Даяна се взираше с изумление в него, след което от гърдите й се изтръгна ридание.

— Стига, стига. — Галоуглас я сграбчи в мечешка прегръдка. — Доста отдавна не ми се е случвало жени да избухват в сълзи, когато ме видят. Пък и би трябвало аз да плача при събирането ни. За теб от последната ни среща са минали само няколко дни. За мен обаче са столетия.

Около тялото на Даяна засия нещо божествено, подобно на бавно разгаряща се свещ. Сара примигна. Определено трябваше да спре пиенето.

Матю и племенникът му се спогледаха. Изражението на Матю стана още по-загрижено, когато сълзите на Даяна и сиянието около нея се засилиха.

— Нека Матю те заведе горе. — Галоуглас бръкна в джоба си и извади смачкана жълта кърпа за глава. Подаде я на Даяна, като я скри с тяло от останалите.

— Тя добре ли е? — попита Сара.

— Само малко уморена — каза Галоуглас, докато двамата с Матю повеждаха Даяна към покоите в кулата.

След като Даяна и Матю излязоха, крехкото самообладание на Сара не издържа и тя се разплака. Всеки ден преживяваше отново и отново събитията около смъртта на Ем, но да го преживее в присъствието на Даяна беше още по-болезнено. Появи се Фернандо със загрижена физиономия.

— Всичко е наред, скъпа. Нека се излее — промърмори той и я придърпа към себе си.

— Къде беше, когато имах нужда от теб? — изохка Сара, когато плачът й премина в хлипане.

— Сега съм тук — каза Фернандо и нежно я залюля. — А Даяна и Матю са си на сигурно у дома.

— Не мога да спра да се треса. — Зъбите на Даяна тракаха, ръцете й се движеха, сякаш теглени от невидими конци. Галоуглас стисна устни и остана назад, докато Матю загръщаше плътно съпругата си с одеяло.

— От шока е, mon coeur — промърмори Матю и я целуна по бузата. Състоянието й се дължеше не само на смъртта на Емили, но и на травматичния спомен за загубата на родителите й. Той разтри ръцете й през одеялото. — Би ли донесъл малко вино, Галоуглас?

— Не бива. Бебетата... — започна Даяна. Изражението й се промени и сълзите отново напълниха очите й. — Те никога няма да видят Ем. Децата ни ще израснат, без да познават Ем.

— Ето. — Галоуглас подаде на Матю сребърна манерка. Чичо му го погледна с благодарност.

— Това е по-добро и от вино — рече Матю, докато отвинтваше капачката. — Само една глътка, Даяна. Няма да навреди на близнаците и ще ти помогне да се успокоиш. Ще кажа на Март да донесе черен чай с много захар.

— Ще убия Питър Нокс — решително заяви Даяна, след като отпи глътка уиски. Светлината около нея стана по-ярка.

— Не и днес — твърдо рече Матю и върна манерката на Галоуглас.

— Сиянието на леля да не би да е станало по-ярко, откакто се върнахте? — Галоуглас не беше виждал Даяна Бишъп от 1591 година, но не си спомняше светлината да е била така видима.

— Да. Носеше прикриващо заклинание. Шокът явно го е развалил — поясни Матю, докато я слагаше да легне на канапето. — Даяна искаше Емили и Сара да се порадват на новината, че ще стават баби, преди да започнат да задават въпроси за нарастващата й сила.

Галоуглас с мъка сдържа проклятието си.

— По-добре ли си? — попита Матю, приближавайки пръстите на Даяна към устните си.

Тя кимна. Галоуглас забеляза, че зъбите й още тракат. Заболя го, когато си помисли за усилията, които тя полагаше, за да се владее.

— Ужасно съжалявам за Емили — прошепна й Матю и сложи длани на бузите й.

— Ние ли сме виновни? Дали не сме останали в миналото твърде дълго, както каза татко? — Даяна говореше толкова тихо, че дори на Галоуглас му беше трудно да я чуе.

— Разбира се, че не — с приповдигнат тон възрази Галоуглас. — Питър Нокс го направи. Никой друг не е виновен.

— Хайде сега да не мислим кого да обвиняваме — прекъсна го Матю с гняв в очите.

Галоуглас кимна разбиращо. Матю можеше да каже много неща за Нокс и Жербер — но по-късно. Точно сега единствената му грижа беше жена му.

— Емили би искала да се грижиш най-вече за себе си и за Сара. Това е достатъчно засега. — Матю махна медните кичури, залепнали за солените от сълзите бузи на Даяна.

— Трябва да сляза долу — промълви Даяна, поднасяйки яркожълтата кърпа на Галоуглас към очите си. — Сара има нужда от мен.

— Да останем още малко тук. Нека Март донесе чая — предложи Матю и седна до нея. Даяна се облегна на него и се разхълца, мъчейки се да сдържи сълзите си.

— Ще ви оставя — навъсено рече Галоуглас.

Матю кимна мълчаливо.

— Благодаря, Галоуглас — каза Даяна и му подаде кърпата.

— Задръж я — отвърна той и се обърна към изхода.

— Сами сме. Трябва да бъдем силни — прошепна Матю, докато Галоуглас се спускаше по виещото се стълбище.

Галоуглас остави Матю и Даяна преплетени един в друг, с изкривени от болка и мъка лица. Всеки от тях се мъчеше да даде на другия утехата, която не можеше да намери в себе си.

— Изобщо не биваше да те призовавам. Трябваше да намеря друг начин да получа отговорите на въпросите си — обърна се Емили към най-близката си приятелка. — Трябваше да останеш със Стивън.

— Предпочитам да съм при дъщеря си, отколкото където и да е другаде — отвърна Ребека Бишъп. — Стивън разбира.

Тя се загледа отново в Даяна и Матю, които оставаха все така прегърнати в мъката си.

— Не се бойте. Матю ще се погрижи за нея — успокои ги Филип. Той още се опитваше да си създаде мнение за Ребека Бишъп. Тя бе необичайно предизвикателно създание и не отстъпваше на нито един вампир по умението да пази тайни.

— Ще се погрижат един за друг — каза Ребека с ръка на сърцето си. — Както си знаех.

2.

Матю се носеше по каменното стълбище, което се виеше между покоите му в кулата и основната част на замъка. Избегна хлъзгавото място на трийсетото стъпало и неравността на седемнайсетото, където мечът на Болдуин беше отчупил ръба по време на един от споровете им.

Матю бе построил кулата като негово лично убежище, където да може да остане настрана от постоянната суматоха около Филип и Изабо. Вампирските фамилии бяха големи и шумни, две или повече кръвни линии се събираха и макар да причиняваха неудобства, се опитваха да живеят като една щастлива тайфа. Подобно нещо рядко се случваше сред хищници, дори да вървяха на два крака и да живееха в изискани домове. Затова кулата на Матю бе проектирана най-вече за защита. Нямаше врати, които да заглушават беззвучното промъкване на вампир. Не можеше да излезеш от друго място, освен от онова, от което си дошъл. Грижливите му мерки говореха много за отношенията му с неговите братя и сестри.

Тази нощ усамотеността на кулата му изглеждаше сковаваща, нищо общо със забързания живот, който двамата с Даяна бяха водили в Лондон от времето на Елизабет, заобиколени от роднини и приятели. Работата на Матю като шпионин на кралицата беше предизвикателна, но си заслужаваше. От предишното си седалище в Копенхаген той бе успял да спаси няколко вещици от обесване. Даяна бе започнала продължаващия цял живот процес на овладяването на силите си на вещица. Дори бяха взели две сирачета и им бяха дали шанс за по-добро бъдеще. Животът им през шестнайсети век невинаги беше лек, но дните им бяха пълни с любов и надежда, които следваха Даяна навсякъде. А тук, в Сет-Тур, сякаш бяха заобиколени от всички страни от смърт и от представители на фамилията Дьо Клермон.

Съчетанието правеше Матю неспокоен и гневът, който внимателно сдържаше всеки път, когато Даяна беше наоколо, бе достигнал опасно близо до повърхността. Жаждата за кръв — болестта, която беше наследил от Изабо, когато го направи вампир — можеше бързо да надделее над ума и тялото му, без да остави място за разум или контрол. В усилието си да сдържа тази жажда Матю с неохота се беше съгласил да остави Даяна на грижите на Изабо, докато самият той обикаляше земите около замъка с кучетата си Фалън и Хектор и се опитваше да проясни главата си.

Галоуглас си тананикаше някаква морска песничка в голямата зала на замъка. По неведоми за Матю причини всеки втори стих се подчертаваше от ругатни и закани. След известно колебание любопитството му най-сетне надделя.

— Шибан огнедишащ дракон. — Галоуглас беше извадил една пика от оръжейната на замъка при входа и бавно я размахваше във въздуха. — "Довиждане и сбогом, испански дами." Домъкни си задника тук или баба ще те изпече с бяло вино и ще те даде на кучетата. „Наредиха да отплаваме към старата Англия." Какво си въобразяваш, че можеш да хвърчиш из замъка като някакъв побъркан папагал ли? „И може нивга да не видим красавиците наши.“

— Какво правиш, по дяволите? — попита Матю.

Галоуглас обърна към него ококорените си сини очи. Беше облечен с черна тениска с череп и кости. Нещо я беше разрязало отзад, от лявото рамо до десния хълбок. Дупките по джинсите като че ли бяха от носене, не от насилие, а косата му бе рошава дори по стандартите на Галоуглас. Изабо беше започнала да го нарича „сър Скитник“, но това не го накара да обърне повече внимание на външния си вид.

— Опитвам се да пипна зверчето на жена ти. — Галоуглас рязко мушна с пиката нагоре. Чу се изненадан крясък, последван от буря зелени люспи, които се пръснаха като слюда, когато паднаха на пода. Русите косъмчета по ръцете на Галоуглас заискриха от зеления прах. Той кихна.

Кора, драконът на Даяна, се беше вкопчила с нокти в галерията на менестрелите, цвъртеше възбудено и цъкаше с език. Тя махна за здрасти на Матю с бодливата си опашка и прониза един безценен гоблен с еднорог в градина. Матю трепна.

— Бях я приклещил в параклиса до олтара, но тя е коварна девойка — с известна гордост рече Галоуглас. — Беше се скрила върху гробницата на дядо, с широко разперени криле. Взех я за статуя. А виж я сега. Горе на перилата, суетна като дявола и два пъти по-пакостлива. Проби с опашката си една от любимите завеси на Изабо. Баба ще получи удар.

— Ако Кора прилича поне малко на господарката си, притискането й в ъгъла няма да доведе до нищо добро — меко рече Матю. — По-добре се опитай да излезеш на глава с нея.

— О, да бе. Това действа много добре при леля Даяна — подсмръкна Галоуглас. — Как ти хрумна гениалната мисъл да пуснеш Кора?

— Колкото по-активна е тя, толкова по-спокойна изглежда Даяна — обясни Матю.

— Може би, но е същинска напаст за украсата. Днес следобед разби една от севърските вази на баба.

— Стига да не е една от сините с лъвските глави, които й подари Филип, лично аз не бих се безпокоил. — Матю изстена, когато видя изражението на Галоуглас. — Merde.

— Точно така реагира и Ален. — Галоуглас се облегна на пиката.

— Изабо ще трябва да се задоволи с един грънец по-малко — отсъди Матю. — Кора може и да е досадна, но Даяна спи добре за първи път, откакто се върнахме у дома.

— Е, в такъв случай всичко е наред. Само кажи на Изабо, че непохватността на Кора е полезна за внуците й. Баба сама ще принесе в жертва вазите си. Междувременно ще гледам да забавлявам летящата кавгаджийка, докато леля спи.

— И как смяташ да го направиш? — скептично попита Матю.

— Ще й пея, разбира се. — Галоуглас погледна нагоре. Кора изгука, когато видя, че отново е насочил вниманието си към нея, и разпери криле още малко, така че да уловят светлината от факлите по стените. Галоуглас взе това за добър знак, пое дълбоко дъх и започна поредната гръмогласна балада:

— „Вие ми се свят, целият горя, обичам този дракон. Искаш ли да знаеш коя е моя господарка?“

Кора изтрака одобрително със зъби. Галоуглас се ухили и започна да люлее пиката като метроном, повдигна вежди към Матю, след което продължи:

Дрънкулки й пращах безбройни,

камъни и перли, за да кротува.

А щом ръцете ми останаха празни,

пратих я при дявола да нощува.

— Успех — промърмори Матю с искрената надежда, че Кора не разбира от лирика.

После надникна в околните стаи, като си отбелязваше присъстващите. Хамиш беше във фамилната библиотека и работеше, доколкото можеше да се съди по скърцането на писалката и слабия аромат на лавандула и мента. Матю се поколеба за момент и отвори вратата.

— Имаш ли време за един стар приятел? — попита той.

— Вече започнах да си мисля, че ме избягваш. — Хамиш Озбърн остави писалката и разхлаби вратовръзката си на летни цветя — украса, която не всеки мъж би събрал смелостта да носи. Дори във френската провинция той се обличаше така, сякаш имаше среща с депутати от Парламента, с тъмносин костюм на тънки райета и бледолилава риза. Приличаше на елегантна отживелица от времето на Едуард.

Матю знаеше, че демонът се опитва да предизвика спор. Двамата с Хамиш бяха приятели от десетилетия, още от времето им в Оксфорд. Приятелството им се основаваше на взаимно уважение и беше силно заради техните сходни, остри като бръснач умове. Дори простата размяна на реплики помежду им можеше да бъде сложна и стратегическа като шахматна партия между гросмайстори. Но разговорът им беше в самото си начало, за да може Хамиш да го постави в неудобно положение.

— Как е Даяна? — Хамиш беше забелязал преднамерения отказ на Матю да се хване на въдицата.

— Толкова добре, колкото може да се очаква.

— Щях да я попитам лично, разбира се, но племенникът ти ми каза да си вървя. — Хамиш вдигна чашата си и отпи глътка. — Вино?

— От моята изба ли е, или от тази на Болдуин? — Безобидният на пръв поглед въпрос беше тънко напомняне, че след завръщането им на Хамиш може да се наложи да избира между Матю и останалите Дьо Клермон.

— Кларет. — Хамиш завъртя съдържанието на чашата си, докато чакаше реакцията на Матю. — Скъпо. Старо. Превъзходно.

Матю сви устни.

— Благодаря, не. Никога не съм си падал толкова по виното, колкото повечето от семейството ми. — По-скоро би напълнил фонтаните в градината с безценните запаси бордо на Болдуин, отколкото да пие от него.

— Каква е историята с дракона? — Един мускул на челюстта на Хамиш потрепна, макар че Матю не можеше да каже дали приятелят му е развеселен, или гневен. — Галоуглас твърди, че Даяна го е донесла като сувенир, но никой не му вярва.

— Принадлежи на Даяна — каза Матю. — Ще трябва да питаш нея.

— Накарахте всички в Сет-Тур да напълнят гащите, да знаеш. — С тази рязка промяна на темата Хамиш пристъпи към него. — Останалите още не са разбрали, че най-ужасеният човек в замъка си ти.

— А как е Уилям? — Матю също можеше да сменя темата светкавично и ефективно като всеки демон.

— Скъпият Уилям насочи чувствата си другаде. — Хамиш сви устни и се извърна. Очевидното му страдание водеше играта им към неочакван край.

— Ужасно съжалявам, Хамиш. — Матю си беше помислил, че връзката им ще трае дълго. — Уилям те обичаше.

— Недостатъчно. — Хамиш сви рамене, но не успя да скрие болката в очите си. — Боя се, че ще трябва да насочиш надеждите си за романтика към Маркъс и Фийби.

— Почти не съм говорил с момичето — въздъхна Матю. Той си наля чаша от кларета на Болдуин. — Какво можеш да ми кажеш за нея?

— Младата мис Тейлър работи в една от аукционните къщи в Лондон, „Сотбис“ или „Кристис“, вечно ги бъркам — поде Хамиш и се отпусна в кожения фотьойл пред студената камина. — Маркъс се запознал с нея, докато купувал нещо за Изабо. Мисля, че е сериозно.

— Такова е. — Матю взе чашата си и тръгна покрай книжните лавици по стените. — Миризмата му е навсякъде по нея. Съвкупяват се.

— Досещах се. — Хамиш отпи и загледа неспокойните движения на приятеля си. — Никой нищо не е споменавал, разбира се. Семейството ти определено може да научи МИ6 на това-онова за пазенето на тайни.

— Изабо е трябвало да сложи край на цялата история. Фийби е твърде млада за връзка с вампир — изтъкна Матю. — Не може да е на повече от двайсет и две, но въпреки това синът ми се е оплел здравата с нея.

— О, да, забраната Маркъс да се влюбва определено би оправила нещата — подхвърли Хамиш и шотландският му акцент се засили, когато се развесели. — Оказва се, че Маркъс е твърдоглав като теб, когато стане дума за любов.

— Може би ако беше мислил за работата си като предводител на Рицарите на Лазар...

— Спри, Мат, преди да си казал нещо толкова нечестно, че да не мога да ти простя — рязко го прекъсна Хамиш. — Знаеш колко е трудно да бъдеш велик магистър на братството. От Маркъс се очакваше да се намърда в доста големи обувки — и вампир или не, той не е много по-стар от Фийби.

Орденът на Рицарите на Лазар беше основан по време на кръстоносните походи с цел да защитава интересите на вампирите в един свят, който все повече се доминираше от хора. Филип дьо Клермон, партньорът на Изабо, бе първият му велик магистър. Но той бе легендарна фигура не само сред вампирите, а и сред другите създания. Поддържането на установените от него стандарти беше непосилна задача.

— Знам, но да се влюби... — възрази Матю и усети как гневът му се засилва.

— Маркъс се справи чудесно и това не може да се отрече — прекъсна го Хамиш. — Привлече нови членове и наглеждаше всички финансови детайли на дейността ни. Настоя Паството да накаже Нокс за постъпките му през май и официално поиска отмяна на съглашението. Никой не би могъл да направи нещо повече. Дори ти.

— Наказването на Нокс е нищо в сравнение със случилото се. Той и Жербер са нахлули в дома ми. Нокс е убил жена, която беше като майка за съпругата ми. — Матю изгълта виното на един дъх с надеждата да потуши гнева му.

— Емили получи инфаркт — отбеляза Хамиш. — Маркъс каза, че няма как да се разбере какво го е причинило.

— Аз знам достатъчно — с внезапна ярост каза Матю и запрати празната си чаша през стаята. Тя се тресна в ръба на една лавица и парчетата й се пръснаха по дебелия килим. Хамиш се опули. — Сега децата ни никога няма да имат възможността да познават Емили. А Жербер, който бе близък приятел на семейството ми в продължение на векове, е стоял и е гледал какво прави Нокс, макар да е знаел, че Даяна е моя партньорка.

— Всички у дома твърдяха, че няма да позволиш да се наложи правосъдието на Паството. Аз не им вярвах. — Хамиш не харесваше промените, които виждаше у приятеля си. Сякаш пребиваването в шестнайсети век беше обелило коричката на някаква стара забравена рана.

— Трябваше да се разправя с Жербер и Нокс, след като помогнаха на Сату Ярвинен да отвлече Даяна и да я затвори в Ла Пиер. Ако го бях направил, Емили още щеше да е жива. — Раменете му се отпуснаха под бремето на гризещата го вина. — Но Болдуин забрани. Каза, че Паството си имало достатъчно неприятности.

— Имаш предвид вампирските убийства ли? — попита Хамиш.

— Да. Той каза, че ако предизвикам Жербер и Нокс, само ще влоша положението.

Новините за убийствата — прерязани артерии, липса на кръвни улики, почти животински атаки върху човешките тела — бяха по вестниците от Лондон до Москва. Всяка история се спираше върху странния метод на убиване и заплашваше да изложи вампирите на вниманието на хората.

— Няма да направя грешката отново да си мълча — продължи Матю. — Рицарите на Лазар и Дьо Клермон може и да не са в състояние да защитят живота на жена ми и семейството й, но аз определено мога.

— Ти не си убиец, Мат — настоя Хамиш. — Не позволявай на гнева да те заслепява.

Той пребледня, когато Матю се обърна към него. Макар да знаеше, че приятелят му е на няколко стъпки по-близо до животинското царство в сравнение с повечето двукраки създания, Хамиш никога не го беше виждал толкова опасен и така приличащ на вълк.

— Сигурен ли си? — Обсидиановите очи на Матю примигнаха. Той се обърна и излезе от стаята.

По характерния аромат на женско биле на Маркъс Уитмор, тази нощ примесен със замайващото ухание на люляк, Матю с лекота проследи сина си до фамилните апартаменти на втория етаж на замъка. Съвестта го жегна при мисълта какво може да е дочул Маркъс по време на разгорещения разговор, тъй като синът му имаше слуха на вампир. Матю стисна устни, когато носът му го доведе до вратата при стълбите, и потисна пламналия гняв, щом си даде сметка, че Маркъс използва стария кабинет на Филип.

Почука и бутна тежката дървена врата, без да чака отговор. С изключение на сребристия лаптоп на бюрото, където преди се намираше преспапието, помещението изглеждаше точно по същия начин като в деня на смъртта на Филип дьо Клермон през 1945 година. На масичката до прозореца стоеше същият бакелитен телефон. Купчини тънки пликове и навита пожълтяла хартия очакваха Филип да пише на някого от многобройните си кореспонденти. На стената висеше старата карта на Европа, по която Филип беше следил позициите на армиите на Хитлер.

Матю затвори очи от внезапна остра болка. Филип не беше предвидил едно — че ще попадне в ръцете на нацистите. Един от неочакваните подаръци от разходката им във времето беше шансът да види отново Филип и да се помири с него. Цената, която трябваше да плати, бе подновеното чувство за загуба, когато отново се върна в свят, в който Филип дьо Клермон вече не съществуваше.

Когато отвори отново очи, Матю се озова пред яростното лице на Фийби Тейлър. На Маркъс му отне само част от секундата да застане между баща си и топлокръвната жена. Матю с известно удовлетворение видя, че синът му не е изгубил напълно ума си, когато си е избирал партньорка, макар че ако беше поискал да нарани Фийби, момичето вече нямаше да е сред живите.

— Маркъс — кимна му Матю, преди да погледне зад него. Фийби изобщо не отговаряше на обичайните предпочитания на Маркъс. Синът му винаги беше предпочитал червенокосите. — Нямахме време да се запознаем както подобава при първата ни среща. Аз съм Матю Клермон. Бащата на Маркъс.

— Знам кой сте. — Британският акцент на Фийби беше характерен за държавни училища, извънградски къщи и западащи аристократични фамилии. Маркъс, демократичният идеалист на семейството, бе хлътнал по жена със синя кръв.

— Добре дошли в семейството, мис Тейлър. — Матю се поклони, за да скрие усмивката си.

— Наричайте ме Фийби, моля. — Тя моментално заобиколи Маркъс и протегна дясната си ръка. Маркъс се направи, че не забелязва. — В повечето благовъзпитани кръгове, професор Клермон, в този момент трябва да поемете ръката ми и да я стиснете. — Фийби изглеждаше доста раздразнена. Ръката й продължаваше да стърчи напред.

— Заобиколена сте от вампири. Какво ви накара да си мислите, че ще намерите цивилизовани обноски тук? — Матю я изгледа с немигащи очи. Фийби се смути и се извърна. — Може да смятате поздрава ми за ненужно официален, Фийби, но никой вампир не докосва чужда партньорка — или дори годеница — без разрешение.

Той погледна многозначително към големия изумруд на безименния пръст на лявата й ръка. Маркъс беше спечелил камъка на карти в Париж преди векове. И тогава, и сега той струваше малко състояние.

— О! Маркъс не ми е споменавал този обичай — каза Фийби и се намръщи.

— Не, но те запознах с някои прости правила. Може би е време да ги прегледаме — прошепна Маркъс на годеницата си. — И междувременно ще направим репетиция на сватбените си клетви.

— Защо? Пак няма да намериш в тях думата „подчинявам се“ — хладно рече Фийби.

Матю се изкашля, преди разправията да е излязла от контрол.

— Дойдох да се извиня за избухването си в библиотеката — каза той. — Понякога се паля твърде бързо. Простете невъздържаността ми.

Не беше просто невъздържаност, но Маркъс — както и Хамиш — не знаеше това.

— Какво избухване? — намръщи се неразбиращо Фийби.

— Нищо не съм чул — увери го Маркъс, макар че изражението му говореше обратното.

— Питах се дали би се съгласил да прегледаш Даяна? Както несъмнено знаеш, тя носи близнаци. Мисля, че е в началото на второто си тримесечие, но доста време нямахме достъп до нормални медицински грижи и бих искал да съм сигурен.

Предложената маслинена клонка на Матю, подобно на протегнатата ръка на Фийби, остана да виси във въздуха няколко дълги мига, преди да бъде забелязана.

— Р-разбира се — заекна Маркъс. — Благодаря, че поверяваш Даяна на грижите ми. Няма да те разочаровам. А Хамиш е прав — добави той. — Дори да бях направил аутопсия на Емили, а Сара не го искаше, не бих могъл да определя дали е била убита с магия, или инфарктът й се дължи на естествени причини. Може би никога няма да разберем.

Матю не си направи труда да възразява. Щеше да разбере каква точно е била ролята на Нокс в смъртта на Емили, тъй като отговорът щеше да определи колко бързо ще бъде убит и колко ще страда преди това.

— Фийби, за мен беше удоволствие — каза той.

— За мен също — вежливо и убедително излъга момичето. Очертаваше се като добра добавка към глутницата Дьо Клермон.

— Ела при Даяна утре сутринта, Маркъс. Ще те очакваме. — И с последна усмивка и лек поклон към очарователната Фийби Тейлър, Матю излезе от стаята.

Нощното му бродене из Сет-Тур не намали нито безпокойството, нито гнева му. Даже напротив, пукнатините в самообладанието му само се разшириха. Раздразнен, той тръгна към покоите си по маршрут, който минаваше покрай централната кула и параклиса на замъка. Тук се намираха мемориалите на повечето отишли си Дьо Клермон — Филип, Луиза, нейния брат близнак Луи, Годфроа, Юг, както и някои от децата им и любимите им приятели и слуги.

— Добро утро, Матю. — Аромат на шафран и горчив портокал изпълни въздуха.

Фернандо. След дълга пауза Матю се насили да се обърне.

Обикновено древната дървена врата на параклиса беше затворена, тъй като само Матю влизаше вътре. Тази нощ обаче беше отворена гостоприемно и меката светлина на свещите очертаваше силуета на мъж.

— Надявах се да те видя. — Фернандо подканящо разпери ръце.

Гледаше как зет му върви към него и търсеше по лицето му издайнически знаци, че е в беда — разширени зеници, потръпване на раменете, напомнящо на настръхнал вълк, дрезгавина в гласа.

— Минах ли прегледа? — попита Матю, без да може да скрие защитната нотка в гласа си.

— На косъм — каза Фернандо и затвори вратата зад тях.

Матю докосна леко масивния саркофаг на Филип в центъра на параклиса и закрачи нервно из помещението, докато плътните кафяви очи на Фернандо го следяха.

— Поздравления за брака ти, Матю — каза той. — Още не съм се срещал с Даяна, но Сара ми наговори толкова неща за нея, та имам чувството, че сме много стари приятели.

— Извинявай, Фернандо, просто... — виновно започна Матю.

Фернандо вдигна ръка, за да го накара да млъкне.

— Не е нужно да се извиняваш.

— Благодаря, че си се погрижил за лелята на Даяна — каза Матю. — Знам колко ти е трудно да си тук.

— Вдовицата се нуждаеше от някого, който да облекчи болката й. Както направи ти за мен, когато Юг умря — просто отвърна Фернандо.

Всички в Сет-Тур, от Галоуглас и градинаря до Виктоар и Изабо говореха за Сара като за роднина на Емили вместо да я назовават по име, когато я нямаше в помещението. Това бе израз на уважение, както и постоянно напомняне за загубата й.

— Трябва да те попитам нещо, Матю. Даяна знае ли за твоята жажда за кръв? — Фернандо говореше тихо. Стените на параклиса бяха дебели и не пропускаха много звук, но не беше зле да се вземат допълнителни предпазни мерки.

— Разбира се, че знае. — Матю коленичи пред малката купчина броня и оръжия в една от нишите на параклиса. Пространството беше достатъчно голямо да побере ковчег, но Юг дьо Клермон бе изгорен на клада и след него не бе останало тяло за погребване. Затова Матю бе създал мемориал на любимия си брат от боядисано дърво и метал — щита му, бронираните ръкавици, плетената ризница и бронята, меча и шлема.

— Прости, че те обидих с намека, че би запазил в тайна нещо толкова важно от някого, когото обичаш. — Фернандо леко го перна по ухото. — Радвам се, че си споделил с жена си, но заслужаваш камшик, че не си казал на Маркъс и Хамиш. Както и на Сара.

— Опитай. — В отговора на Матю се долавяше заплаха, която би пропъдила всеки друг член на фамилията, но не и Фернандо.

— Не би имал нищо против едно откровено и ясно наказание, нали? Само че няма да ти се размине така лесно. Не и този път. — Фернандо коленичи до него.

Последва дълго мълчание, докато той чакаше Матю да свали гарда си.

— Кръвожадността. Влошава се. — Матю сведе глава над молитвено събраните си длани.

— Разбира се, че се с влошила. Сега имаш партньорка. Какво очакваше?

Химическите и емоционалните реакции, вървящи с обвързването, бяха много силни и дори напълно здрави вампири трудно успяваха да оставят партньорите си извън полезрението си.

В случаите, когато бе невъзможно да са заедно, това водеше до раздразнение, агресивност, безпокойство, а в отделни случаи и до лудост. За вампир с жажда за кръв подтикът за съвкупяване и болката от раздялата бяха още по-силни.

— Очаквах да се справя. — Матю сведе още повече глава, докато челото не докосна пръстите му. — Смятах, че любовта ми към Даяна е по-силна от болестта.

— Ох, Матю. Понякога си по-голям идеалист и от Юг в най-светлите му дни. — Фернандо въздъхна и постави утешително ръка на рамото му.

Фернандо винаги предлагаше утеха и помощ на онези, които се нуждаеха от тях, дори когато не ги заслужаваха. Беше изпратил Матю да учи при хирурга Албуказис по времето, когато се опитваше да преодолее смъртните буйства, бележещи първите му векове като вампир. Именно Фернандо държеше Юг — брата, когото Матю боготвореше — в безопасност, докато той редуваше бойното поле с книгите и книгите с бойното поле. Без неговите грижи Юг щеше да излезе на бой само с томче поезия, затъпен меч и една ръкавица. И именно Фернандо беше казал на Филип, че връщането на Матю в Йерусалим би било ужасна грешка. За съжаление, нито Филип, нито Матю го бяха послушали.

— Трябваше да се насиля да я оставя тази нощ. — Погледът на Матю се стрелна из параклиса. — Не ме свърта на едно място, ужасно ми се иска да убия нещо и въпреки това ми е почти невъзможно да се отдалеча дотолкова, че да не чувам дишането й.

Фернандо слушаше с мълчаливо съчувствие, макар да се чудеше защо Матю е толкова изненадан. Напомни си, че наскоро обвързаните вампири често подценяват силата на връзката върху тях.

— Точно сега Даяна иска да е близо до Сара и мен. Но когато мъката й за Емили утихне, тя ще поиска да продължи живота си — каза явно разтревоженият Матю.

— Е, не може да го направи. Не и докато ти си до нея. — Фернандо никога не си мереше думите, когато говореше с Матю. На идеалисти като него трябваше да се говори направо, в противен случай се объркваха. — Ако Даяна те обича, ще се адаптира.

— Няма да й се наложи да се адаптира — процеди през зъби Матю. — Няма да й отнема свободата, каквото и да ми струва това. Не бях плътно до нея през цялото време, докато бяхме в шестнайсети век. Няма причина това да се променя и в двайсет и първия.

— Владеел си чувствата си в миналото, защото ако ти не си бил до нея, Галоуглас е бил. О, той ми разказа всичко за живота ви в Лондон и Прага — обясни Фернандо, когато Матю се обърна изненадан към него. — А ако не е бил Галоуглас, Даяна е била с някой друг — Филип, Дейви, някоя вещица, Мери, Хенри. Наистина ли мислиш, че мобилните телефони ще ти дадат подобно усещане за връзка и контрол?

Матю още бе гневен, кръвожадността му кипеше точно под повърхността, но в същото време изглеждаше и нещастен. Фернандо си помисли, че това е крачка в правилната посока.

— Изабо е трябвало да ти попречи да се замесваш с Даяна Бишъп веднага щом е станало ясно, че изпитваш трайна привързаност към нея — сурово отбеляза Фернандо. Ако Матю бе негово дете, той сигурно щеше да го заключи в някоя стоманена кула, за да го усмири.

— Тя наистина ме спря. — Изражението на Матю стана още по-нещастно. — Не бях хлътнал напълно по Даяна, докато не дойдохме в Сет-Тур през хиляда петстотин и деветдесета. Филип ни даде благословията си.

Фернандо сви горчиво устни.

— Арогантността му не познаваше граници. Несъмнено е смятал да оправи всичко, когато се върнете в настоящето.

— Филип знаеше, че няма да го има — призна Матю. Фернандо се опули. — Не му казах за смъртта му. Сам се беше досетил.

Фернандо изруга люто. Сигурен беше, че богът на Матю ще прости богохулството, тъй като случаят определено си го заслужаваше.

— И кога стана обвързването ти с Даяна? Преди или след като Филип я беляза с кръвната си клетва? — Дори след пътуването във времето кръвната клетва на Филип продължаваше да се чува и според Веран дьо Клермон и Галоуглас си беше все така оглушителна. За щастие, Фернандо не бе пълнокръвен Дьо Клермон, така че долавяше кървавата песен на Филип само като досаден фонов шум.

— След.

— Естествено. Клетвата на Филип е осигурила безопасността й. "Noli me tangere" — промърмори той, поклащайки глава. — Галоуглас си е губил времето, като е следял така отблизо Даяна.

— „Не ме докосвай, защото аз съм Цезар“ — тихо повтори Матю. — Вярно е. Никой вампир не се е забърквал с нея след това. Освен Луиза.

— Луиза беше луда като мартенски заек, за да подмине волята на баща ти по този въпрос — отбеляза Фернандо. — Предполагам, че това е причината Филип да я прати на края на познатия свят през хиляда петстотин деветдесет и първа. — Решението винаги беше изглеждало неочаквано, а и Филип не си бе помръднал пръста да отмъсти за смъртта й по-късно. Фернандо запази тази информация, за да мисли върху нея по-нататък.

Вратата се отвори. Котката на Сара, Табита, влетя в параклиса като сиво петно козина и котешко възмущение. Галоуглас я последва с пакет цигари в едната ръка и сребърна манерка в другата. Табита се отърка в краката на Матю, умолявайки за вниманието му.

— Писаната на Сара е беля като дракона на леля. — Галоуглас подаде манерката на Матю. — Пийни малко. Не е кръв, но не е и от френската измислица на баба. От нейния бъркоч става чудесен одеколон, но само толкова.

Матю отказа предложението с поклащане на глава. Виното на Болдуин вече му причиняваше киселини.

— И наричаш себе си вампир — сгълча Фернандо Галоуглас. — Накаран да пие от um pequeno dragao*

* Някакво си драконче (порт.). — Б. пр.

— Ти пробвай да усмириш Кора, щом си въобразяваш, че е толкова лесно. — Галоуглас извади цигара от пакета и я пъхна в устата си. — Можем пък да гласуваме какво да правим с нея.

— Да гласуваме ли? — невярващо повтори Матю. — Откога се гласува в тази фамилия?

— Откакто Маркъс пое Рицарите на Лазар — отвърна Галоуглас, вадейки сребърна запалка от джоба си. — Давим се в демокрация от деня, в който замина.

Фернандо го изгледа многозначително.

— Какво? — изсумтя Галоуглас, докато вдигаше капачето на запалката.

— Това е свято място, Галоуглас. И знаеш мнението на Маркъс за пушенето, когато в дома има топлокръвни — укори го Фернандо.

— Можеш да си представиш и моите мисли по въпроса, предвид бременната ми съпруга горе. — Матю дръпна цигарата от устните на Галоуглас.

— Тази фамилия беше по-забавна, когато медиците бяха по-малко — мрачно се оплака Галоуглас. — Помня златните стари времена, когато просто си зашивахме раните от битките и изобщо не ни пукаше за нивата на желязото в кръвта и за витамин D.

— О, да. — Фернандо вдигна ръка, показвайки един неравен белег. — Онези дни бяха наистина славни. И уменията ти с иглата бяха легендарни.

— Станах по-добър — защити се Галоуглас. — Е, не бих могъл да се сравнявам с Матю или Маркъс, разбира се. Но не всички можем да си позволим да учим в университет.

— Не и докато Филип беше глава на фамилията — промърмори Фернандо. — Той предпочиташе децата и внуците му да въртят мечове вместо идеи. Това ви правеше много по-податливи.

В забележката му имаше зрънце истина и океан от болка зад него.

— Трябва да се връщам при Даяна. — Матю се олюля и се подпря за момент на рамото на Фернандо, преди да се обърне към изхода.

— Чакането няма да направи по-лесно признанието за кръвожадността пред Маркъс и Хамиш, приятелю — предупреди го Фернандо.

— Мислех си, че след всички тези години тайната ми е в безопасност — посочи Матю.

— Тайните, подобно на мъртвите, невинаги си остават погребани — тъжно рече Фернандо. — Кажи им. Колкото се може по-скоро.

Матю се върна в кулата си по-възбуден, отколкото я беше напуснал.

Изабо се намръщи, когато го видя.

— Благодаря, че наглеждаше Даяна, maman — каза той и я целуна по бузата.

— А ти, синко? — Изабо сложи длан на бузата му и затърси признаци за кръвожадност, точно като Фернандо. — Може би трябва да наглеждам и теб?

— Добре съм. Наистина — увери я Матю.

— Разбира се — отвърна Изабо. Този отговор означаваше много неща в личния речник на майка му, но никога, че е съгласна с теб. — Ще бъда в стаята си, ако ти потрябвам.

Когато тихите й стъпки заглъхнаха, Матю отвори широко прозореца и придърпа стола си до него. Вдиша дълбоко силните летни ухания на мухоловка и последните карамфили. Равномерното дишане на Даяна горе се смесваше с другите нощни песни, които можеха да чуят единствено вампирите — тракането на рогата на биещите се за женски бръмбари рогачи, хриптенето на тичащите по бойниците сънливци, пронизителните писъци на мъртвешките глави, драскането на златките по дърветата. Съдейки по сумтенето и подсмърчането от градината, Галоуглас беше постигнал по-големи успехи в улавянето на някакъв глиган, ровещ зеленчуците на Март, отколкото в гоненето на Кора.

Обикновено Матю се наслаждаваше на този тих час между полунощ и зазоряване, когато совите бяха замлъкнали и дори най-прилежните ранобудници още не бяха отметнали завивките си. Ала тази нощ дори познатите миризми и звуци на дома не можеха да направят магията си.

Само едно нещо можеше.

Матю изкачи стъпалата до най-горния етаж на кулата. Погледна към спящата Даяна. Приглади косата й и се усмихна, когато съпругата му инстинктивно притисна глава в очакващата му длан. Колкото и да изглеждаше невъзможно, те си пасваха — вампир и вещица, мъж и жена, съпруг и съпруга. Стегнатият юмрук около сърцето му се отпусна с няколко безценни милиметра.

Матю тихомълком се освободи от дрехите си и се пъхна в леглото. Чаршафите се бяха увили около краката на Даяна и той ги освободи и зави и двамата. Намести коленете си под коленете на Даяна и придърпа бедрата й към своите. Вдъхна дълбоко нежния й, приятен аромат — мед, лайка и върбов сок — и леко целуна ярката й коса.

Само след няколко вдишвания сърцето му се успокои и тревогата му изчезна — Даяна му осигуряваше покоя, който му убягваше. Тук, в обятията си, той имаше всичко, което бе искал някога. Жена. Деца. Собствено семейство. Остави силното чувство за правота, което винаги бе чувствал в присъствието на Даяна, да проникне дълбоко в душата му.

— Матю? — сънено промърмори Даяна.

— Тук съм — прошепна той в ухото й и я притисна още повече към себе си. — Заспивай. Слънцето още не е изгряло.

Вместо това Даяна се обърна към него и зарови лице във врата му.

— Какво има, mon coeur? — Матю се намръщи и се дръпна, за да разгледа лицето й. Кожата й бе подпухнала и зачервена от плач, а фините линии около очите й бяха станали по-дълбоки от тревога и мъка. Сърцето му се късаше да я вижда в такъв вид. — Кажи ми — нежно подкани той.

— Няма смисъл. Никой нищо не може да направи — тъжно рече тя.

Матю се усмихна.

— Поне ми позволи да опитам.

— Можеш ли да накараш времето да спре? — след кратко колебание прошепна Даяна. — Дори за мъничко?

Матю беше древен вампир, а не пътуваща във времето вещица. Но освен това бе и мъж и знаеше един начин да направи това магическо постижение. Умът му казваше, че е твърде скоро след смъртта на Емили, но тялото му изпращаше други, по-убедителни послания.

Наведе се към нея нарочно бавно, за да й даде време да го отблъсне. Вместо това тя прокара пръсти през отрязаната му коса и отвърна на целувката му с настойчивост, която го остави без дъх.

Фината й ленена нощница беше пътувала с тях от миналото и макар да бе на практика прозрачна, си оставаше преграда между плътта им. Той повдигна дрехата, оголвайки леко закръгления корем, в който растяха децата му, извивката на гърдите, които сякаш наедряваха обещаващо с всеки ден. Не се бяха любили от Лондон и Матю забеляза, че коремът й е станал по-стегнат — знак, че бебетата продължават да се развиват, — както и увеличения приток на кръв в гърдите и слабините й.

Поглъщаше я цялата с очи, с пръсти, с уста. Но вместо да се уталожи, гладът му за нея само се засили. Матю отпусна Даяна на леглото и покри тялото й с целувки, докато не стигна до скритите места, които знаеше единствено той. Ръцете й се опитаха да притиснат устните му по-силно и той гризна леко бедрото й в мълчалив укор.

Щом Даяна започна да се съпротивлява наистина на контрола му и меко да настоява да я вземе, Матю я обърна в обятията си и прокара хладна длан по гърба й.

— Искаше времето да спре — напомни й той.

— И то спря — потвърди Даяна и се притисна подканващо в него.

— Тогава защо ме пришпорваш? — Матю проследи звездовидния белег между лопатките й и лунния сърп, който се извиваше от лявата й страна към дясната. Намръщи се. На кръста й имаше някаква сянка. Дълбоко в кожата й, перленосиво очертание, приличащо малко на огнедишащ дракон, захапал лунния сърп горе, с разперени криле, които покриваха гръдния кош на Даяна, и опашка, изчезваща между бедрата й.

— Защо спря? — Даяна отметна косата от очите си и се обърна през рамо. — Искам времето да спре, не ти.

— На гърба ти има нещо. — Матю прокара пръсти по крилете на дракона.

— Имаш предвид нещо друго ли? — нервно се засмя тя. Още се тревожеше, че заздравелите й рани ще оставят следи.

— Заедно с другите белези ми напомня за една картина в лабораторията на Мери Сидни. Онази с огнедишащия дракон, хванал луната в зъбите си. — Той се зачуди дали изображението е видимо за другите, или само вампирското му зрение може да го долови. — Прекрасна е. Още един знак за смелостта ти.

— Каза ми, че съм безразсъдна — задъхано рече Даяна, когато устата му докосна главата на дракона.

— Такава си. — Матю проследи виещата се опашка на дракона с устни и език. Спускаше се по-надолу, по-надълбоко. — И това направо ме подлудява.

Потопи устата си в нея, като държеше Даяна на ръба на страстта и спираше само колкото да прошепне някоя нежна дума или обещание, преди да продължи, без да позволява на страстта да я отнесе. Тя желаеше удовлетворението и покоя, който идваше със забравата, но той искаше този момент, изпълнен с безопасност и близост, да продължи вечно. Матю обърна Даяна към себе си. Устните й бяха меки и пълни, очите премрежени, докато бавно проникваше в нея. Продължи нежните движения, докато ударите на сърцето й не му казаха, че тя скоро ще свърши.

Даяна извика името му, изтъкавайки магия, която ги запрати в центъра на света.

След това останаха да лежат преплетени заедно в последните, оцветени в розово моменти преди изгрева. Даяна придърпа главата му към гърдите си. Той я погледна въпросително и тя кимна. Матю приближи уста към сребристата луна и една изпъкваща синя вена.

Това бе древният начин един вампир да познае партньора си, свещеният момент на единение, когато мисли и чувства се разменяха честно и без съдене. Вампирите са потайни същества, но когато един пие от вената на партньора си, настъпва момент на съвършен мир и разбиране, който укротява постоянната, глуха нужда за лов и притежаване.

Кожата на Даяна се раздели под зъбите му и Матю изпи няколко безценни глътки от кръвта й. С тях дойде и порой от чувства — радост и печал, удоволствие, че е отново с приятели и близки, примесено с мъка и ярост заради смъртта на Емили, удържана от загрижеността на Даяна за него и децата им.

— Иска ми се да можех да ти спестя тази загуба — прошепна Матю и целуна петното, оставено от устата му върху кожата й. Претърколи и двамата така, че остана да лежи по гръб, а Даяна се озова върху него. Тя погледна надолу към очите му.

— Знам. Просто никога не ме оставяй, Матю. Не и без да се сбогуваш.

— Никога няма да те оставя — обеща той.

Даяна докосна с устни челото му, между очите. Повечето топлокръвни партньори не можеха да споделят вампирския ритуал на единението, но неговата жена беше намерила начин да заобиколи ограничението, както правеше с повечето препятствия по пътя си. Даяна бе открила, че когато го целува точно там, може да долови най-съкровените му мисли и тъмни кътчета, където се криеха страховете и тайните му.

Матю усети силата й само като лек гъдел, докато го даряваше с целувката на вещица, и остана съвсем неподвижен, за да може Даяна да се изпълни с него. Заповяда си да се отпусне, така че чувствата и мислите му да потекат свободно.

— Добре дошла у дома, сестро. — Неочакваната миризма на горящо дърво и кожа на седло изпълни стаята, когато Болдуин рязко дръпна завивката от леглото.

Даяна извика уплашено. Матю се опита да дръпне голото й тяло зад себе си, но бе твърде късно. Жена му вече беше в хватката на друг.

— Чух кръвната клетва на баща ми още от средата на алеята. При това си и бременна. — Лицето на Болдуин дьо Клермон бе смразяващо яростно под огнената му коса, докато погледът му се спускаше към заобления корем на Даяна. Той изви ръката й, за да подуши китката й. — И само миризмата на Матю е по теб. Виж ти, виж ти.

Пусна я и Матю я улови.

— Ставайте. И двамата — заповяда Болдуин, без да крие яростта си.

— Нямаш власт над мен, Болдуин! — извика Даяна и присви очи.

Едва ли можеше да измисли отговор, който да разгневи повече брата на Матю. Болдуин рязко се спусна към нея, докато лицето му не се озова само на сантиметри от нейното. Единствено твърдата ръка на Матю около гърлото му попречи на вампира да приближи още повече.

— Кръвната клетва на баща ми казва, че имам, вещице. — Болдуин гледаше яростно Даяна в очите, опитвайки се да я накара да се извърне само със силата на волята си. Когато тя не го направи, очите на Болдуин се стрелнаха настрани. — На жена ти й липсват маниери, Матю. Възпитай я или аз ще го направя.

— Да ме възпита? — Очите на Даяна се разшириха. Пръстите й се разпериха и вятърът в стаята закръжи около краката й, готов да отвърне на призива й. Високо горе Кора изкрещя, за да покаже на господарката си, че идва.

— Никакви магии и дракони — промърмори в ухото й Матю, като се молеше поне този път жена му да му се подчини. Не искаше Болдуин или някой друг от семейството да научи колко са нараснали способностите й по време на престоя им в Лондон.

Случи се чудо — Даяна кимна.

— Какво означава това? — разнесе се леденият глас на Изабо. — Болдуин, единственото извинение да си тук е, че не си на себе си.

— Внимавай, Изабо. Ноктите ти се виждат. — Болдуин отстъпи към стълбата. — И забравяш нещо. Аз съм главата на фамилия Дьо Клермон. Не ми трябват никакви извинения. Ще се видим в библиотеката, Матю. С теб също, Даяна.

Болдуин обърна глава и странните му златистокафяви очи се насочиха към Матю.

— Не ме карай да чакам.

3.

Семейната библиотека на Дьо Клермон се къпеше в нежната утринна светлина, от която всичко изглеждаше леко приглушено — ръбовете на книгите, твърдите линии на дървените шкафове покрай стените, топлите златни и сини нюанси на обюсонския килим.

Не можеше обаче да заглуши гнева ми.

Три дни си мислех, че нищо не може да измести мъката ми заради смъртта на Емили, но само три минути в компанията на Болдуин показаха, че греша.

— Влез, Даяна. — Болдуин седеше на стол като на Савонарола* до високия прозорец. Сресаната му червено-златиста коса блестеше на светлината на лампите и цветът й ми напомняше за перата на Августа, орлицата, с която император Рудолф ловуваше в Прага. Всеки сантиметър от мускулестото тяло на Болдуин беше опънат от гняв и притаена сила.

* Разновидност от 15 в. на сгъваемия курулски стол, отличителен знак на висшите сановници в Рим. — Б. пр.

Огледах се. Не бяхме единствените призовани на импровизираната среща. До камината стоеше слаба млада жена с бяла като каймак кожа и черна щръкнала коса. Очите й бяха тъмносини и огромни, обрамчени с гъсти мигли. Тя подуши въздуха, сякаш усещаше наближаваща буря.

— Веран. — Матю ме бе предупредил за дъщерите на Филип, които бяха толкова ужасяващи, че близките му го бяха помолили да престане да ги прави. Но тя не изглеждаше особено плашеща. Лицето на Веран бе гладко и ведро, позата й беше спокойна, а очите й искряха от енергия и интелект. Ако не беше монотонното й черно облекло, човек спокойно можеше да я помисли за елф.

После забелязах дръжката на нож да стърчи от високия й черен ботуш.

— Wolfling — каза Веран. Студен поздрав от сестра към брат, но погледът, който ми отправи тя, беше още по-смразяващ. — Вещице.

— Името ми е Даяна — уточних аз и гневът ми пламна още по-силно.

— Казах ти, че няма начин да я сбъркаш — обясни Веран на Болдуин, сякаш не бе чула отговора ми.

— Защо си дошъл, Болдуин? — попита Матю.

— Не знаех, че ми трябва покана, за да дойда в дома на баща ми — отговори той. — Все пак, дойдох от Венеция да видя Маркъс.

Погледите на двамата се срещнаха.

— Представи си изненадата ми, когато те открих тук — продължи Болдуин. — Нито пък очаквах да открия, че твоята партньорка сега е моя сестра. Филип умря през четирийсет и пета. Но как така усещам кръвната клетва на баща ми? Как я подушвам? Как я чувам?

— Някой друг може да ти обясни. — Матю ме хвана за ръка и понечи да ме отведе обратно горе.

— Никой няма да излиза, докато не разбера как тази вещица се е изхитрила да получи кръвна клетва от мъртъв вампир. — Гласът на Болдуин бе тих, но изпълнен със заплаха.

— Не беше никаква измама — възмутено заявих.

— В такъв случай може би е некромантия? Или някакво гадно възкресяващо заклинание? — попита Болдуин. — Или си призовала духа му и си го принудила да се закълне?

— Случилото се между Филип и мен няма нищо общо с магия, а единствено с щедростта му. — Гневът ми вече се разгаряше сериозно.

— Говориш така, сякаш си го познавала — отбеляза Болдуин. — Това е невъзможно.

— Не и за един пътуващ във времето — отвърнах аз.

— Пътуващ във времето ли? — Болдуин беше изумен.

— Двамата с Даяна се върнахме в миналото — обясни Матю. — В хиляда петстотин и деветдесета, ако трябва да съм по-точен. Дойдохме в Сет-Тур малко преди Коледа.

— И сте видели Филип? — учуди се Болдуин.

— Да. Беше сам онази зима. Изпрати монета и ме призова у дома — каза Матю.

Присъстващите Дьо Клермон разбираха личния код на баща им — когато Филип пращаше заповед заедно с една от старите му сребърни монети, получателят трябваше да се подчини безпрекословно.

— През декември? Това означава, че трябва да издържим още пет месеца от кървавата песен на Филип — промърмори Веран и стисна основата на носа си, сякаш я мъчеше главоболие.

Намръщих се.

— Защо пет месеца? — попитах.

— Според легендите ни кръвната клетва на вампир отеква една година и един ден. Всички вампири могат да я чуят, но песента е особено силна и ясна за онези, в чиито вени тече кръвта на Филип — обясни Болдуин.

— Филип каза, че не иска да има никакви съмнения, че съм Дьо Клермон — казах аз и погледнах към Матю. Всички вампири, които бях срещнала през шестнайсети век, явно бяха чули кървавата му песен и знаеха, че не само съм партньорка на Матю, но същевременно и дъщеря на Филип дьо Клермон. Той ме защити на всяка крачка при пътуването ни в миналото.

— Никоя вещица няма да бъде призната за Дьо Клермон. — Тонът на Болдуин бе равен и окончателен.

— Аз вече съм такава. — Вдигнах лявата си ръка, за да види сватбения ми пръстен. — Двамата с Матю сме женени, освен че сме партньори. Баща ти лично изпълни церемонията. Ако регистрите на „Сен Люсиен“ са оцелели, ще видиш, че бракът ни се е състоял на седми декември хиляда петстотин и деветдесета.

— Ако идем в селото, най-вероятно ще открием, че точно тази страница е била откъсната — промърмори под нос Веран. — Atta винаги е прикривал следите си.

— Дали двамата с Матю сте женени, няма значение, тъй като той не е истински Дьо Клермон — студено каза Болдуин. — Той е просто дете на партньорка на баща ми.

— Това е нелепо — възразих аз. — Филип смяташе Матю за свой син. Той те нарича брат, а Веран — своя сестра.

— Не съм сестра на това кутре. Нямаме обща кръв, а само име — отбеляза Веран. — И слава богу за това.

— Ще откриеш, че бракът и партньорството не означават кой знае какво за повечето Дьо Клермон, Даяна — обади се тих глас с определено испански или португалски акцент. Гласът принадлежеше на непознат мъж, стоящ до самата врата. Тъмната му коса и кафявите като какао очи изпъкваха на фона на бледата му кожа и светлата риза.

— Не си канен, Фернандо — гневно заяви Болдуин.

— Както знаеш, аз идвам, когато има нужда от мен, а не когато ме викат. — Мъжът леко се поклони на мен. — Фернандо Гонсалвис. Много съжалявам за загубата ви.

Името му ме зачовърка. Бях го чувала някъде и преди.

— Матю искаше вие да оглавите Рицарите на Лазар, след като се оттегли от поста велик магистър — най-сетне се сетих. Фернандо Гонсалвис се славеше като един от най-страховитите воини на братството. Съдейки по ширината на раменете му и добрата му форма като цяло, не се и съмнявах, че е така.

— Да. — Подобно на всички вампири, Фернандо имаше топъл, плътен, неземен глас, който изпълваше помещението. — Но Юг дьо Клермон е мой партньор. Откакто загина в редиците на тамплиерите, нямам нищо общо с рицарските ордени, защото дори най-храбрите рицари нямаха куража да спазят обещанията си. — Фернандо спря поглед върху брата на Матю. — Не съм ли прав, Болдуин?

— Предизвикваш ли ме? — отвърна Болдуин и стана.

— Нужно ли е? — Фернандо се усмихна. Беше по-нисък от Болдуин, но нещо ми подсказваше, че трудно може да бъде победен в битка. — И през ум не ми е минавало, че ще пренебрегнеш кръвната клетва на баща си.

— Нямаме представа какво е искал Филип от вещицата. Може да се е опитвал да научи повече за силите й. Или пък тя е използвала магия, за да го прилъже — каза Болдуин и вирна инатливо брадичка.

— Стига си се правил на интересен. Леля не е използвала никаква магия върху дядо — заяви Галоуглас, тъкмо влизайки в стаята, така спокоен, сякаш Дьо Клермон винаги се срещаха в четири и половина сутринта, за да обсъждат важни въпроси.

— След като и Галоуглас е тук, ще оставя Дьо Клермон сами. — Фернандо кимна на Матю. — Викни ме, ако имаш нужда от мен.

— Ще се оправим. В края на краищата сме семейство. — Галоуглас примигна невинно към Веран и Болдуин, докато Фернандо излизаше. — Колкото до това какво искаше Филип, много е просто, чичо. Той искаше от теб официално да признаеш Даяна като негова дъщеря. Питай Веран.

— Какво иска да каже той? — остро се обърна Болдуин към сестра си.

— Atta ме извика няколко дни преди да умре — тихо и с нещастие физиономия призна Веран. Думата "atta" ми бе непозната, но явно бе нежно обръщение на дъщеря към баща. — Филип се тревожеше, че може да пренебрегнеш клетвата му. Накара ме да се закълна да я призная, каквото и да става.

— Клетвата на Филип беше лична, нещо между него и мен. Не е нужно да бъде признавана. Нито от вас, нито от когото и да било. — Не исках спомените ми за Филип, или за онзи момент, да бъдат накърнени от Болдуин и Веран.

— Нищо не може да бъде по-малко лично от приемането на топлокръвна във вампирски клан — заяви Веран и обърна поглед към Матю. — Нима не си се постарал да научиш вещицата на обичаите ни, преди да се втурнеш в тази забранена връзка?

— Времето беше лукс, с който не разполагах — отвърнах аз вместо него. Още в самото начало на връзката ни Изабо ме бе предупредила, че имам да уча много за вампирите. След този разговор темата за кръвните клетви се беше преместила на първо място в списъка ми.

— Тогава нека ти обясня — заговори Веран с толкова остър глас, че всяка старомодна учителка би й завидяла. — Преди кървавата песен на Филип да заглъхне, някое от пълнокръвните му деца трябва да я признае. Докато това не стане, ти не си истинска Дьо Клермон и никой вампир не е длъжен да те почете като такава.

— Това ли е всичко? Вампирското почитане не ме интересува. Достатъчно ми е да съм съпруга на Матю. — Колкото повече слушах, толкова по-малко ми харесваше идеята да стана част от семейство Дьо Клермон.

— Ако това беше вярно, баща ми нямаше да те осинови — отбеляза Веран.

— Ще направим компромис — каза Болдуин. — Филип несъмнено би останал удовлетворен, ако след раждането си децата на вещицата бъдат вписани като мои роднини по линия Дьо Клермон. — Думите му бяха великодушни, но не се усъмних нито за миг, че зад тях се крие нещо по-мрачно.

— Децата ми не са твои роднини. — Гласът на Матю прозвуча като гръм.

— Такива са, ако Даяна е Дьо Клермон, както тя самата твърди — с усмивка отвърна Болдуин.

— Момент. Каква линия? — Трябваше да върна спора крачка назад.

— Паството поддържа официални родословни дървета на всички вампирски фамилии — обясни Болдуин. — Някои вече не следват традицията. Това обаче не се отнася за нас. Родословните дървета съдържат информация за прераждания, смърт и имената на партньорите и техните потомци.

Инстинктивно докоснах корема си. Исках Паството да остане в неведение за децата ми колкото се може по-дълго. Съдейки по очите на Матю, той споделяше мнението ми.

— Може би пътуването във времето ще бъде достатъчно да отговори на въпросите около кръвната клетва, но единствено най-черна магия — или изневяра — може да обясни тази бременност — заяви Болдуин, наслаждавайки се на смущението на брат си. — Децата не може да са твои, Матю.

— Даяна носи моите деца — изтъкна Матю. Очите му бяха станали опасно тъмни.

— Невъзможно — с равен глас каза Болдуин.

— Напротив — отвърна Матю.

— В такъв случай ще бъдат най-мразените — и най-преследвани — деца в историята на света. Създанията ще вият за кръвта им. Както и за твоята.

Регистрирах внезапното изчезване на Матю в мига, в който чух как столът на Болдуин се счупи. Когато размазаното движение престана, Матю стоеше зад брат си. Беше го хванал в душеща хватка и притискаше нож в сърцето му.

Веран погледна изумена към ботуша си и видя само празна кания. И изруга.

— Може и да си глава на семейството, Болдуин, но нито за миг не забравяй, че аз съм семейният убиец — изръмжа Матю.

— Убиец? — Опитах да скрия смущението си, когато открих поредната скрита страна на съпруга си.

Учен. Вампир. Воин. Шпионин. Принц.

Убиец.

Матю ми беше казвал неведнъж, че е убиец, но винаги бях смятала, че това е част от това да бъдеш вампир. Знаех, че е убивал при самозащита, в битка и за да оцелее. И през ум не ми беше минавало, че е извършвал убийства по искане на семейството си.

— Нима не го знаеш? — попита Веран. Гласът й беше пропит със злоба, студените й очи ме наблюдаваха внимателно. — Ако Матю не беше толкова добър, някой от нас отдавна да му е видял сметката.

— Всички имаме роля в това семейство, Веран — горчиво рече Матю. — Ернст знае ли твоята? Как започва между меките завивки и мъжките бедра?

Веран се метна мълниеносно към него, свила пръсти с убийствени нокти.

Вампирите са бързи, но магията е по-бърза.

Блъснах Веран в стената с порив вещерски вятър, като я задържах настрана от съпруга ми и Болдуин достатъчно, за да може Матю да изтръгне някакво обещание от брат си и да го пусне.

— Благодаря, ma lionne. — Това бе обичайното му обръщение, когато правех нещо храбро, може би невероятно глупаво. Той ми подаде ножа на Веран. — Подръж това.

После вдигна Веран на крака, а Галоуглас пристъпи до мен.

— Виж ти, виж ти — промърмори Веран, след като отново се беше изправила. — Разбирам защо atta е бил привлечен от съпругата ти, но не предполагах, че ти стиска да бъдеш с подобна жена, Матю.

— Нещата се променят — кратко отвърна Матю.

— Явно. — Веран ме изгледа преценяващо.

— Е, значи ще спазите обещанието си към дядо? — обърна се Галоуглас към нея.

— Ще видим — предпазливо рече тя. — Имам месеци, за да реша.

— Времето ще мине, но нищо няма да се промени. — Болдуин ме погледна с едва прикрита ненавист. — Признаването на жената на Матю ще има катастрофални последици, Веран.

— Почетох волята на atta, докато беше жив — заяви тя. — Не мога да я престъпя след смъртта му.

— Трябва да намерим утеха във факта, че Паството вече търси Матю и партньорката му — каза Болдуин. — Кой знае? Двамата може и да са мъртви преди декември.

След като ни хвърли последен презрителен поглед, Болдуин излезе от стаята. Веран погледна извинително Галоуглас и последва брат си.

— Е... това мина добре — промърмори Галоуглас. — Добре ли си, лельо? Станала си малко сияйна.

— Вещерският вятър издуха прикриващото заклинание. — Опитах се отново да се загърна в него.

— Предвид случилото се тази сутрин, май ще е по-добре да го държиш активно, докато Болдуин е тук — посъветва ме Галоуглас.

— Болдуин не бива да научава за силата на Даяна. Ще съм ти благодарен за помощта по този въпрос, Галоуглас. Както и на Фернандо. — Матю не уточни каква точно помощ има предвид.

— Разбира се. Наглеждам леля през целия й живот — прозаично изтъкна Галоуглас. — Нямам намерение да спирам сега.

При тези думи някои части от миналото, които никога не бях разбирала, внезапно се наместиха като парчета от пъзел. Като малка често усещах как други създания ме наблюдават, как погледите им ме побутват, гъделичкат и смразяват кожата ми. Едно от тях беше Питър Нокс, врагът на баща ми и вещерът, който бе дошъл в Сет-Тур да търси Матю и мен, но всъщност за да убие Ем. Възможно ли бе сред тях да е бил и този гигант, когото сега обичах като брат, но не го бях срещала, преди да се върнем в шестнайсети век?

— Нима си ме наглеждал? — Очите ми се напълниха със сълзи и примигнах, за да ги махна.

— Обещах на дядо да те пазя. Заради Матю. — Сините очи на Галоуглас омекнаха. — И беше хубаво. Ти беше голяма палавница — катереше се по дърветата, тичаше след велосипедите по улицата, влизаше в гората без ни най-малка представа къде отиваш. Изобщо не мога да си представя как се справяха родителите ти.

— Татко знаеше ли? — Трябваше да го попитам. Баща ми беше срещнал големия келт в Лондон от епохата на Елизабет, когато случайно се натъкна на мен и Матю при една от редовните си разходки във времето. Дори в съвременния Масачузетс той моментално би познал Галоуглас. Просто нямаше как да го сбърка с някого.

— Правех всичко по силите си да не се показвам.

— Не те попитах това, Галоуглас. — Ставах все по-добра в измъкването на вампирски полуистини. — Баща ми знаеше ли, че ме наблюдаваш?

— Погрижих се Стивън да ме види, преди двамата с майка ти да тръгнат на онова последно пътуване до Африка — почти шепнешком призна Галоуглас. — Реших, че когато дойде краят, ще е по-добре да знаят, че съм наблизо. Ти беше още толкова малка. Стивън сигурно не е бил на себе си от притеснения колко ли време ще мине, преди да срещнеш Матю.

Тайно от Матю и мен, Бишъп и Дьо Клермон са работили заедно от години и дори векове, за да ни съберат — Филип, Галоуглас, баща ми, Емили, майка ми.

— Благодаря, Галоуглас — дрезгаво рече Матю. Подобно на мен, той също беше изненадан от откровенията тази сутрин.

— За нищо, чичо. Направих го с радост. — Галоуглас се прокашля и ни остави.

Настъпи неловка тишина.

— Господи. — Матю прокара пръсти през косата си. Това бе обичайният знак, че е на път да изгуби търпение.

— Какво ще правим? — попитах, все още опитвайки се да дойда на себе си след внезапната поява на Болдуин.

Леко покашляне обяви поредното присъствие в стаята и попречи на Матю да отговори.

— Съжалявам, че ви прекъсвам, милорд. — На прага на библиотеката стоеше Ален льо Мерл, някогашният скуайър на Филип дьо Клермон. Държеше старо ковчеже с инициалите П. К., изписани със сребърни нитове по капака, както и малка счетоводна книга, подвързана със зелен плат. Прошарената му коса и вежливото му изражение бяха същите като при първата ни среща през 1590 година. Подобно на Матю и Галоуглас, той бе неподвижна звезда в моята непрестанно променяща се вселена.

— Какво има, Ален? — попита Матю.

— Имам работа с мадам Дьо Клермон — оповести Ален.

— Работа ли? — намръщи се съпругът ми. — Не може ли да почака?

— Боя се, че не — извинително рече Ален. — Зная, че времето е трудно, милорд, но сир Филип беше непреклонен, че мадам Дьо Клермон трябва да получи нещата си при първа възможност.

Ален ни поведе към кулата ни. Онова, което видях на бюрото на Матю, напълно пропъди от ума ми събитията от миналото и ме остави без дъх.

Малка книжка в кафява кожена подвързия.

Бродиран, изтъркан от времето ръкав.

Безценни бижута — перли, диаманти и сапфири.

Златен връх на стрела на дълга верижка.

Чифт миниатюри, ярки и свежи като в деня, в който са били нарисувани.

Писма, вързани с избеляла розова панделка.

Сребърен капан за мишки с потъмнели фини гравюри.

Позлатен астрономически инструмент, достоен за император.

Дървена кутия, изработена от магьосник от клон на самодивско дърво.

Колекцията не изглеждаше кой знае какво, но предметите имаха огромно значение, тъй като представяха последните осем месеца от живота ни.

С трепереща ръка взех малката книжка и я отворих. Матю ми я беше дал малко след като пристигнахме в имението му в Удсток. През есента на 1590 година подвързията бе нова, а страниците — кремави. Днес кожата беше покрита с петна, а хартията бе пожълтяла от времето. В миналото криех книжката на един висок рафт в Старата ложа, но еклибрисът вътре ме уведоми, че сега тя е собственост на библиотеката на Севиля. Означението — Manuscrito Gongalves 4890 — беше изписано с перо на форзаца. Някой, несъмнено Галоуглас, беше махнал първата страница. Навремето тя бе покрита с колебливите ми опити да напиша името си. Петната от липсващия лист се бяха пропили в долната страница, но списъкът на монетите на Елизабет, които бяха в обръщение през 1590 година, все още се четеше.

Прелистих останалите страници и си припомних цяра за главоболие, който се бях опитала да приготвя в напразните си усилия да приличам на прилична домакиня от онази епоха. Дневникът ми събуди горчиво-сладки спомени за времето ни в Нощната школа. Бях посветила няколко страници на преглед на дванайсетте знаци на зодиака, бях записала още няколко рецепти, а на гърба имаше списък с нещата, които трябваше да вземем за пътуването ни до Сет-Тур. Чух тихия звън, когато минало и настояще се отъркаха едно в друго, и забелязах сините и кехлибарените нишки, които едва се виждаха в ъгълчетата на камината.

— Откъде се сдоби с това? — попитах, като се съсредоточих върху тук и сега.

— Господарят Галоуглас го даде на дон Фернандо преди много време. Когато пристигна в Сет-Тур през май, дон Фернандо ме помоли да ви го върна — обясни Ален.

— Истинско чудо е, че нещо е оцеляло. Как успяхте да запазите в тайна всичко това толкова години? — попита Матю и вдигна сребърния капан за мишки. Беше ми се подигравал, когато поръчах при един от най-скъпите часовникари на Лондон механизма, с който да ловя плъховете, които пъплеха по тавана на Блекфрайърс. Мосю Вален го беше изработил като котка с уши на напречните пръчки и малка мишка, кацнала на носа на свирепия ловец. Матю нарочно задейства пружината и острите зъби на котката се впиха в пръста му.

— Направихме каквото трябва, милорд. Чакахме. Мълчахме. Нито за момент не изгубихме вяра, че времето ще върне мадам Дьо Клермон отново при нас. — В ъгълчетата на устата на Ален заигра тъжна усмивка. — Само сир Филип да беше жив да види този ден...

При мисълта за Филип сърцето ми прескочи. Несъмнено бе знаел колко зле ще реагират децата му на новината, че съм тяхна сестра. Защо ме беше поставил в такава невъзможна ситуация?

— Всичко наред ли е, Даяна? — Матю нежно положи ръка върху моята.

— Да. Просто ми идва малко в повече. — Взех портретите ни, на които бяхме изобразени в изтънчени дрехи от епохата на Елизабет. Никълъс Хилард ги беше нарисувал по молба на графиня Пембрук. Двамата с граф Нортъмбърленд ни бяха поднесли миниатюрите като сватбени подаръци. Отначало те бяха приятели на Матю наред с другите членове на Нощната школа — Уолтър Рали, Джордж Чапман, Томас Хариът и Кристофър Марлоу. След време повечето от тях станаха и мои приятели.

— Мадам Изабо откри миниатюрите — обясни Ален. — Всеки ден преглеждаше вестниците и търсеше следи от вас — аномалии, които изпъкваха сред останалите събития. Когато ги видя в един материал за аукцион, тя изпрати господаря Маркъс в Лондон. Именно тогава той се запозна с мадмоазел Фийби.

— А ръкавът е от сватбената ти рокля. — Матю докосна крехката тъкан и проследи очертанията на рога на изобилието. — Никога няма да забравя как слизаше по хълма към селото, с горящите факли и децата, разчистващи пътя от снега. — Усмивката му бе пълна с любов и удовлетворена гордост.

— След сватбата мнозина мъже от селото предложиха да платят, за да ухажват мадам Дьо Клермон, ако случайно се отегчите от нея. — Ален тихо се засмя.

— Благодаря, че сте запазили всички тези спомени. — Погледнах бюрото. — Толкова е лесно да си представя, че съм си въобразила всичко, че всъщност никога не сме се връщали в хиляда петстотин и деветдесета. Сега онова време отново изглежда истинско.

— Сир Филип предполагаше, че ще се почувствате така. Уви, има още две неща, които изискват вашето внимание, мадам Дьо Клермон. — Ален ми подаде счетоводната книга. Беше завързана с връв и възелът бе покрит с восъчен печат.

— Какво е това? — намръщих се и взех книгата. Беше много по-тънка от онези в кабинета на Матю, в които се съдържаха финансовите записи на Рицарите на Лазар.

— Сметките ви, мадам.

— Мислех си, че Хамиш се грижи за финансите ми. — Той редовно ми оставяше купища документи, чакащи подписа ми.

— Господин Озбърн пое брачния договор от милорд. Това са средствата, които получихте от сир Филип. — Погледът на Ален се задържа за момент върху челото ми, където Филип бе оставил кръвта си, за да ме провъзгласи за своя дъщеря.

Обзета от любопитство, разчупих печата. Малката счетоводна книга беше допълвана периодично, когато имаше нужда от нови страници. Първите записи бяха на дебела хартия от шестнайсети век и датираха от 1591 година. Един описваше депозита на зестрата, осигурена ми Филип, когато се омъжих за Матю — 20 000 венециански зечини и 30 000 сребърни райхсталера. Всички по-късни инвестиции на тези пари, наред с лихвите, къщите и земите, купени с тях, бяха грижливо попълнени с прилежния почерк на Ален. Последният запис, направен върху ослепително бяла страница, беше от 4 юли 2010 година, когато се върнахме в Сет-Тур. Опулих се, когато видях крайната сума.

— Съжалявам, че няма повече — побърза да каже Ален, който явно бе разчел погрешно реакцията ми. — Инвестирах парите ви, както и моите собствени, но за по-доходоносни и съответно по-рисковани операции бе нужно одобрението на сир Болдуин, а той, разбира се, не трябваше да знае за съществуването ви.

— Това е повече, отколкото съм си помисляла, че ще притежавам някога, Ален. — Матю бе прехвърлил доста имоти на мое име, когато съставяхме брачния договор, но тази сума беше огромна. Филип бе искал да бъда финансово независима, както и останалите жени Дьо Клермон. И както бях научила тази сутрин, свекърът ми, жив или мъртъв, беше постигнал своето. Оставих книгата. — Благодаря.

— За мен беше удоволствие — с поклон отвърна Ален. Той извади нещо от джоба си. — И накрая, сир Филип ми заръча да ви дам това.

Връчи ми плик от евтина тънка хартия. Отпред беше изписано името ми. Макар долнокачественото лепило отдавна да бе изсъхнало, пликът беше покрит с черен и червен восък. В него бе закрепена стара монета — специалният знак на Филип.

— Сир Филип се труди върху това писмо повече от час. Когато завърши, ме накара да му го прочета, за да е сигурен, че е успял да предаде онова, което искаше да каже.

— Кога? — с дрезгав глас попита Матю.

— В деня, в който умря. — Изражението на Ален беше измъчено.

Несигурният почерк принадлежеше на твърде стар или болен човек, който не може да държи добре писалката. Това бе ярко напомняне за страданията, които бе преживял Филип. Докоснах името си. Когато пръстите ми стигнаха до последната буква, аз ги прокарах по плика, издърпвайки буквите. Отначало всичко беше една черна локва, след което мастилото се отдръпна и остави изображението на лице. Беше все още красиво, макар и съсипано от болка и обезобразено от дълбоката празна орбита, в която някога бе проблясвало златистокафяво око, изпълнено с интелект и хумор.

— Не ми казахте, че нацистите са го ослепили. — Знаех, че свекърът ми е бил измъчван, но нямах представа, че мъчителите са му нанесли такива поражения. Разгледах другите рани по лицето на Филип. За щастие, в името ми нямаше достатъчно букви, за да се получи по-подробен портрет. Докоснах нежно бузата и изображението се стопи, оставяйки размацано мастило по плика. Махнах с пръсти и петното се вдигна в малко черно торнадо. Когато вихрушката спря, буквите паднаха обратно по местата си.

— Сир Филип често говореше с вас за тревогите си, мадам Дьо Клермон — тихо каза Ален. — Когато болката беше особено силна.

— Говорил е с нея ли? — възкликна изуменият Матю.

— Почти всеки ден — потвърди Ален. — Поръчваше ми да отпращам всички от тази част на замъка, за да не го чуе някой. Мадам Дьо Клермон носеше на сир Филип утеха, когато никой друг не можеше да го стори.

Обърнах плика и прокарах пръсти по релефа на старата сребърна монета.

— Филип очакваше монетите да му бъдат върнати. Лично. Как бих могла да го направя, щом е мъртъв?

— Може би отговорът е вътре — предположи Матю.

Пъхнах пръст под печата и освободих монетата от восъка.

Внимателно извадих трошливия лист, който изпука заплашително, докато го разгъвах.

Характерният за Филип аромат на сено, смокини и розмарин погъделичка носа ми.

Погледнах листа и изпитах благодарност, че съм експерт в разчитането на нечетливи почерци. След известно взиране зачетох на глас.

Даяна,

Не позволявай на призраците от миналото да ти откраднат радостта от бъдещето.

Благодаря, че държа ръката ми.

Вече можеш да я пуснеш.

Твой баща по кръв и клетва,

Филип

П. П. Монетата е за лодкаря. Кажи на Матю, че ще се погрижа да си в безопасност от другата страна.

Задавих се на последните няколко думи. Те отекнаха в смълчаната стая.

— Значи Филип не очаква да му върна монетата. — Щеше да седи на брега на река Стикс и да ме чака да пристигна с лодката на Харон. Може би Емили и родителите ми също ме чакаха с него. Затворих очи с надеждата да пропъдя болезнените образи.

— Какво е имал предвид с това „Благодаря, че държа ръката ми“? — попита Матю.

— Обещах му, че няма да е сам в тежките моменти. Че ще бъда с него. — Очите ми се напълниха със сълзи. — Как е възможно да нямам спомен, че съм го правила?

— Не зная, любов моя. Но по някакъв начин си успяла да спазиш обещанието си. — Матю се наведе и ме целуна. После погледна над рамото ми. — И Филип се е погрижил последната дума да е негова, както винаги.

— Какво искаш да кажеш? — попитах, докато бършех сълзите си.

— Оставил е писмено доказателство, че свободно и с радост те е пожелал за своя дъщеря. — Дългият пръст на Матю докосна страницата.

— Именно затова сир Филип искаше мадам Дьо Клермон да получи всички тези неща колкото се може по-скоро — потвърди Ален.

— Не разбирам — казах и погледнах съпруга си.

— С бижутата, зестрата и това писмо никое от децата на Филип и дори Паството не може да твърди, че той е бил принуден по някакъв начин да постави кръвната клетва върху теб — обясни Матю.

— Сир Филип познаваше добре децата си. Често предсказваше бъдещето им с лекотата на вещер — кимна Ален. — А сега ще ви оставя на спомените ви.

— Благодаря, Ален. — Матю изчака стъпките на иконома да заглъхнат, преди да каже още нещо. Погледна ме загрижено. — Всичко наред ли е, mon coeur?

— Разбира се — промълвих, загледана в бюрото. Миналото бе пръснато по него, а никъде не се виждаше ясно бъдеще.

— Отивам горе да се преоблека. Няма да се бавя — увери ме Матю и ме целуна. — После можем да слезем за закуска.

— Не е нужно да бързаш — казах и се усмихнах, искрено, както се надявах.

След като Матю излезе, посегнах към златния връх на стрела, който Филип ми бе дал да нося на сватбата. Тежестта беше успокояваща и металът бързо се стопли от допира ми. Сложих си верижката. Върхът на стрелата се настани между гърдите ми. Ръбовете й бяха твърде меки, за да одраскат кожата ми.

Усетих някакво гърчене в джоба на джинсите си и извадих кълбо копринени ленти. Тъкачните нишки бяха дошли с мен от миналото и за разлика от ръкава на сватбената ми рокля и избелялата коприна на писмата ми те бяха свежи и лъскави. Извиваха се и танцуваха около китките ми и една около друга като ярко оцветени змии, сливаха за момент цветовете си и отново се разделяха на отделни нишки. После запълзяха по ръцете ми и се напъхаха в косата, сякаш търсеха нещо. Измъкнах ги и ги прибрах в джоба.

Би трябвало да съм тъкачка. Но дали някога щях да проумея плетеницата, изплетена от Филип дьо Клермон, когато ме беше направил своя дъщеря с кръвната си клетва?

4.

— Щеше ли да ми кажеш някога, че си семейният убиец на фамилията? — попитах, докато вземах чаша сок от грейпфрут.

Матю ме погледна мълчаливо над масата в кухнята, където Март бе сервирала закуската. Беше вмъкнал Хектор и Фалън и сега те с интерес следяха разговора ни, както и избора ми на храна.

— А връзката на Фернандо с брат ти Юг? — попитах. — Бях отгледана от две жени. Едва ли си ми спестил тази информация, защото си решил, че може да не одобря.

Хектор и Фалън погледнаха Матю в очакване на отговор. Когато такъв не дойде, кучетата отново се обърнаха към мен.

— Веран изглежда приятна — подхвърлих, нарочно мъчейки се да го провокирам.

— Приятна ли? — повдигна учудено вежди Матю.

— Е, като изключим това, че беше въоръжена с нож — отстъпих, доволна, че стратегията ми проработи.

— Ножове — поправи ме Матю. — Един в ботуша, един на колана и един в сутиена.

— Да не е била скаут навремето? — Беше мой ред да повдигна вежди.

Преди Матю да успее да отговори, Галоуглас се втурна в кухнята като синьо и черно петно, следван от Фернандо. Матю скочи на крака. Когато кучетата понечиха да го последват, той посочи пода и те незабавно седнаха.

— Довърши си закуската и се качи в кулата — нареди ми Матю, преди да изчезне. — Вземи кучетата със себе си. И не слизай, докато не дойда да те взема.

— Какво става? — попитах Март, като примигвах към внезапно опустялата кухня.

— Болдуин е тук — отговори тя, сякаш това беше достатъчно обяснение.

— Маркъс — промълвих аз, спомняйки си, че Болдуин се бе върнал, за да види сина на Матю. Скочих заедно с кучетата. — Къде е той?

— В кабинета на Филип. — Март се намръщи. — Не мисля, че Матю би искал да идеш там. Може да се лее кръв.

— Нищо ново. — Гледах през рамо, докато казвах това, и в резултат се блъснах право във Веран. Беше в компанията на достолепен възрастен господин с мършаво тяло и любезни очи. Понечих да ги заобиколя. — Извинете.

— Къде си мислиш, че си тръгнала? — попита Веран и ми препречи пътя.

— В кабинета на Филип.

— Матю ти каза да идеш в кулата му. — Очите на Веран се присвиха. — Той е твой партньор и трябва да му се подчиняваш като почтена съпруга на вампир. — Акцентът й бе смътно германски — не точно немски, австрийски или швейцарски, а сякаш беше заела по нещо от трите.

— Колко жалко за всички ви, че съм вещица. — Протегнах ръка към господина, който следеше разговора ни с едва прикрита развеселеност. — Даяна Бишъп.

— Ернст Нойман. Аз съм съпругът на Веран. — Акцентът на Ернст категорично издаваше произхода му от района на Берлин. — Защо не оставиш Даяна да иде след него, Schatzl*. Така ще можеш да я последваш. Знам, че не би искала да пропуснеш хубава разправия. Ще изчакам другите в салона.

* Съкровище (нем.). — Б. пр.

— Добра идея, любов моя. Едва ли ще могат да ме обвинят, ако вещицата избяга от кухнята. — Веран го погледна с нескрито възхищение и му лепна дълга целувка. Макар да изглеждаше достатъчно млада, за да му бъде внучка, ясно си личеше, че двамата са силно влюбени един в друг.

— Хрумват ми от време на време — каза той и очите му проблеснаха дяволито. — А сега ми кажи, преди Даяна да е избягала и ти да си я погнала, да взема ли нож, или пушка, ако случайно някой от братята ти се разбеснее?

Веран се замисли.

— Мисля, че сатърът на Март ще бъде достатъчен. Успя да забави Жербер, а неговата козина е далеч по-гъста от тази на Болдуин — или на Матю.

— Нима сте използвали сатъри срещу Жербер? — попитах. Ернст започваше да ми харесва все повече и повече.

— Би било малко пресилено да се каже — смутено отвърна Ернст и леко се изчерви.

— Боя се, че Фийби прави опити да използва дипломация — прекъсна ни Веран и ме обърна в посока на врявата. — Това никога не действа при Болдуин. Да вървим.

— Щом Ернст взема нож, аз вземам кучетата. — Щракнах с пръсти на Хектор и Фалън и потеглихме в бърз тръс. Кучетата ме следваха плътно, като лаеха и размахваха опашки, сякаш участваха в чудесна игра.

Площадката на втория етаж, водеща към апартаментите, беше пълна със загрижени зяпачи — Натаниел, ококорената Софи с Маргарет на ръце, Хамиш в чудесен копринен халат с индийски десен и обръснат наполовина, и Сара, която явно беше събудена от врявата. Изабо излъчваше досада, сякаш искаше да каже, че подобни неща се случват непрекъснато.

— Всички в салона — казах и помъкнах Сара към стълбите. — Ернст ще дойде при вас.

— Не знам какво е накарало Маркъс да избухне — обади се Хамиш, докато бършеше с кърпа пяната за бръснене от брадичката си. — Болдуин го извика и отначало всичко изглеждаше наред. После започнаха крясъците.

Малката стая, в която Филип работеше, беше пълна с вампири и тестостерон — Матю, Фернандо и Галоуглас се надпреварваха за надмощие. Болдуин седеше в уиндзорски стол, който още беше наклонен назад, за да може да кръстоса краката си на бюрото. Маркъс се беше облегнал от другата страна на писалището със зачервено лице. Партньорката му — защото дребната млада жена до него беше Фийби Тейлър, която смътно си спомнях от първия ден — се опитваше да играе ролята на арбитър в диспута между главата на фамилия Дьо Клермон и великия магистър на Рицарите на Лазар.

— Това смахнато домакинство от вещици и демони, което сте събрали, трябва да се разпусне незабавно — заяви Болдуин, опитвайки неуспешно да овладее гнева си. Столът му с трясък се спусна на пода.

— Сет-Тур принадлежи на Рицарите на Лазар! Аз съм великият магистър, а не ти. Аз казвам какво може да става тук! — извика в отговор Маркъс.

— Стига, Маркъс. — Матю хвана сина си за лакътя.

— Ако не правиш точно каквото ти казвам, няма да има никакви Рицари на Лазар! — Болдуин стана и двамата вампири опряха нос до нос.

— Стига си ме заплашвал, Болдуин — възропта Маркъс. — Ти не си ми баща, нито господар.

— Не, но съм глава на тази фамилия. — Юмрукът на Болдуин се стовари с трясък върху бюрото. — Или ще ме слушаш, или ще приемеш последствията за неподчинението си.

— Не можете ли да седнете и да поговорите разумно? — обади се Фийби, правейки доста храбър опит да разтърве вампирите.

Болдуин й се озъби заплашително и Маркъс моментално се хвърли към гърлото на чичо си.

Матю грабна Фийби и я издърпа настрани. Тя се тресеше, макар че по-скоро от яд, отколкото от страх. Фернандо завъртя Маркъс и прикова ръцете към тялото му. Галоуглас сграбчи рамото на Болдуин.

— Не го предизвиквай — остро нареди Фернандо, когато Маркъс се опита да се освободи. — Освен ако не си готов да излезеш от този дом и никога да не се върнеш.

След няколко дълги секунди Маркъс кимна. Фернандо го пусна, но остана наблизо.

— Тези заплахи са абсурдни — каза Маркъс с малко по-премерен тон. — Рицарите на Лазар и Паството са близки от години. Ние наглеждаме финансовите им дела, да не говорим, че им помагаме да налагат ред сред другите вампири. Нима...

— Нима Паството ще рискува да си навлече отмъщението на фамилия Дьо Клермон ли? Нима ще наруши правото на убежище, което винаги е принадлежало на Сет-Тур? — Болдуин поклати глава. — Вече го направиха, момчето ми. Този път Паството не си играе игрички. От години търсеха причина да разпуснат Рицарите на Лазар.

— Правят го сега, защото отправих официални обвинения срещу Нокс за смъртта на Емили ли? — попита Маркъс.

— Само отчасти. Паството не понесе най-вече настояването ти съглашението да бъде суспендирано. — Болдуин подаде на племенника си навит пергамент. От долния му край висяха три восъчни печата и се поклащаха леко. — Ние обсъдихме искането ти — отново. И то беше отхвърлено. Отново.

Тази единствена дума — „ние“ — реши една стара загадка. От подписването на съглашението и формирането на Паството през дванайсети век сред тримата вампири на масата за срещи винаги е имало по един Дьо Клермон. До този момент не знаех самоличността на онзи, който е представлявал винаги фамилията — Болдуин.

— Достатъчно лошо бе, че един вампир се намесва в диспут между вещици — продължи той. — Искането на репарации за смъртта на Емили Мадър беше глупаво, Маркъс. А упоритите нападки срещу съглашението са непростимо наивни.

— Какво е станало? — намеси се Матю. Той предаде Фийби на грижите ми, макар че погледът му показваше, че изобщо не се радва да ме види.

— През април Маркъс и другите участници в малкия му бунт призоваха за отменяне на съглашението. Той заяви, че семейство Бишъп е под пряката защита на Рицарите на Лазар, и така въвлече и братството.

Матю погледна остро Маркъс. Не знаех дали да целуна сина на Матю за усилията да защити семейството ми, или да го сгълча за прекаления му оптимизъм.

— През май... е, знаеш какво стана през май — каза Болдуин. — Маркъс определи смъртта на Емили като враждебен акт от страна на членове на Паството, целящ провокирането на открит конфликт между създанията. Мислеше си, че Паството ще преразгледа предишното му искане за изоставяне на съглашението в замяна на примирие с Рицарите на Лазар.

— Искането си беше напълно разумно. — Маркъс разви документа и го прегледа.

— Разумно или не, то беше отхвърлено с два гласа „за“ и седем „против“ — отвърна Болдуин. — Никога не позволявай гласуване, чийто резултат не можеш да предвидиш, Маркъс. Отдавна би трябвало да си открил тази неприятна истина за демокрацията.

— Невъзможно. Това означава, че само ти и майката на Натаниел сте гласували за предложението ми — озадачено пресметна Маркъс. Агата Уилсън, майката на Натаниел, беше един от трите демона в Паството.

— Друг демон застана на страната на Агата — хладно съобщи Болдуин.

— Значи си гласувал „против“? — Маркъс явно беше разчитал на подкрепата на семейството си. Предвид моите вземания-давания с Болдуин бих могла да му кажа, че надеждите му са били илюзорни.

— Дай да видя това — намеси се Матю и взе пергамента от ръката на Маркъс. Погледът му показваше, че настоява Болдуин да обясни действията си.

— Нямах избор — каза му Болдуин. — Знаеш ли какви поразии направи синът ти? Отсега нататък ще се говори как едно младо парвеню от второстепенен клон на фамилията Дьо Клермон се е опитало да въстане срещу хилядолетна традиция.

— Второстепенен? — Бях втрещена от обидата към Изабо. Свекърва ми обаче изобщо не изглеждаше изненадана, а по-скоро отегчена, ако се съдеше по начина, по който разглеждаше съвършено поддържаните си дълги нокти.

— Отиваш твърде далеч, Болдуин — изръмжа Галоуглас. — Теб те нямаше. Вироглавите членове на Паството, които дойдоха през май и убиха Емили...

— Жербер и Нокс не са вироглави! — възрази Болдуин, отново повишавайки тон. — Те са от онези две трети мнозинство.

— Не ми пука. Да казваш на вещици, вампири и демони да си гледат работата и да не се месят в делата на другите, вече няма смисъл, ако изобщо е имало някога — с каменна физиономия настоя Маркъс. — Изоставянето на съглашението е правилната стъпка.

— И откога има значение коя стъпка е правилна? — уморено попита Болдуин.

— Тук пише, че Питър Нокс е бил порицан — каза Матю и вдигна глава от документа.

— Повече от порицан. Нокс беше принуден да напусне. Жербер и Сату се съгласиха, че е бил провокиран да предприеме действия срещу Емили, но Паството не можеше да отрече, че е изиграл някаква роля в смъртта на вещицата. — Болдуин се върна на мястото си зад бащиното си бюро. Макар да бе едър, не изглеждаше достатъчно внушителен, за да заема мястото на Филип.

— Значи Нокс е убил леля ми. — Гневът ми — а заедно с него и силата ми — се надигна.

— Твърди, че само я е разпитвал къде се намира Матю и къде е ръкописът от Бодлианската библиотека, който силно ми напомня за свещения текст, който ние, вампирите, наричаме Книгата на живота — каза Болдуин. — Нокс твърди, че Емили силно се е развълнувала, когато открил, че дъщерята на Уилсън е вещица, макар и от двама родители демони. И настоява, че инфарктът й се дължи на стреса.

— Емили беше здрава като кон — заявих аз.

— И каква цена ще плати Нокс за убийството на член на семейството на партньорката ми? — тихо попита Матю, като постави ръка на рамото ми.

— Нокс беше отстранен от поста си и му бе забранено завинаги да членува в Паството — отвърна Болдуин. — Маркъс получи своето поне в това отношение, но не съм сигурен, че накрая няма да съжаляваме.

Двамата с Матю отново се спогледаха продължително. Пропусках нещо жизненоважно.

— Кой ще заеме мястото му? — поинтересува се Матю.

— Много е рано да се каже. Вещиците настояват да е шотландец, тъй като Нокс не е изкарал мандата си. Джанет Гоуди е очевидно твърде стара да служи отново, така че лично аз бих заложил на някого от Макнивън, може би Кейт. Или пък Джени Хорн — предположи Болдуин.

— Шотландците раждат могъщи вещици — сериозно каза Галоуглас. — Гоуди, Хорн и Макнивън са сред най-уважаваните фамилии на север.

— Може да не са толкова лесни за управление като Нокс. И едно нещо е ясно — вещиците са твърдо решени да се доберат до Книгата на живота — подчерта Болдуин.

— Винаги са я искали — изтъкна Матю.

— Но не и така. Нокс е намерил някакво писмо в Прага. Твърди, че то доказвало дали имаш, или си имал книгата на началото — или оригиналната книга със заклинания на вещиците, ако предпочиташ тази версия на историята — обясни Болдуин. — Казах на Паството, че това е просто фантазия на един жаден за власт магьосник, но те не ми повярваха. И наредиха пълно разследване.

Имаше много легенди за съдържанието на древната книга, скрита в Бодлианската библиотека в Оксфорд под означението „ръкопис Ашмол 782“. Вещиците смятаха, че тя съдържа първите заклинания, правени някога, а вампирите вярват, че разказва историята за появата им на този свят. Демоните също мислят, че книгата крие тайни за техния вид. Ръкописът беше у мен за твърде кратко време, за да разбера коя от тези истории е истина, ако изобщо има такава, но с Матю и Галоуглас знаехме, че каквото и друго да съдържаше Книгата на живота, то бледнееше в сравнение с генетичната информация между кориците й. Защото Книгата на живота бе изработена от останките на живели някога създания. Пергаментът бе направен от кожата им, мастилата съдържаха кръвта им, листата бяха съшити с космите им и слепени с лепило от костите им.

— Нокс каза, че Книгата на живота била повредена от демон на име Едуард Кели, който откъснал три от листата й през шестнайсети век в Прага. Твърди, че знаеш къде са тези листа, Матю. — Болдуин погледна съпруга ми с нескрито любопитство. — Вярно ли е?

— Не — честно отвърна Матю и го погледна в очите.

Подобно на повечето отговори на Матю, и това твърдение беше вярно само отчасти. Той наистина не знаеше къде се намират два от липсващите листа от Книгата на живота. Третият обаче беше заключен на сигурно място в едно чекмедже на бюрото му.

— И слава богу. — Болдуин изглеждаше удовлетворен от отговора. — Заклех се в душата на Филип, че подобно обвинение не може да е вярно.

Галоуглас погледна невъзмутимо Фернандо. Матю зяпаше през прозореца. Изабо, която можеше да надуши лъжа с лекотата на вещица, присви очи към мен.

— И Паството е повярвало на думата ти, така ли? — поиска потвърждение Матю.

— Не напълно — неохотно призна Болдуин.

— Какви други уверения си дал, малка усойнице? — лениво попита Изабо. — Много хубаво съскаш, Болдуин, но някъде трябва да се крие и жило.

— Обещах на Паството, че Маркъс и Рицарите на Лазар ще продължат да спазват съглашението. — Той замълча за момент. — После Паството избра безпристрастна делегация от един вампир и една вещица и я натовари да инспектира Сет-Тур от горе до долу. Трябва да се уверят, че между тези стени няма вещици, демони и нито късче от Книгата на живота. Жербер и Сату Ярвинен ще пристигнат след седмица.

Последвалата тишина бе оглушителна.

— Откъде можех да знам, че Матю и Даяна ще бъдат тук? — оплака се Болдуин. — Но това няма значение. Делегацията на Паството няма да намери нищо нередно при посещението си. Това означава, че Даяна трябва да се махне.

— Какво още? — остро попита Матю.

— Нима изоставянето на приятелите и семействата не е достатъчно? — вметна Маркъс. Фийби го прегърна през кръста, за да го успокои.

— Чичо ти винаги съобщава първо добрите новини, Маркъс — обади се Фернандо. — И ако предстоящата визита на Жербер е добра новина, лошата трябва да е много лоша.

— Паството иска гаранция. — Матю изруга под нос. — Нещо, което ще принуди Дьо Клермон и Рицарите на Лазар да се държат прилично.

— Не нещо. Някого — с равен глас съобщи Болдуин.

— Кого? — попитах.

— Мен, естествено. — Изабо не изглеждаше особено разтревожена.

— Категорично не! — Матю изгледа с ужас брат си.

— Боя се, че да. Първо им предложих Веран, но те отказаха — каза Болдуин. На лицето на Веран се изписа леко оскърбление.

— От Паството може и да са дребнави, но не са пълни глупаци — промърмори Изабо. — Никой не би могъл да задържи Веран за заложница повече от двайсет и четири часа.

— Вещиците искаха някого, който може да принуди Матю да излезе от скривалището си. Не приеха Веран за достатъчно силен стимул — обясни Болдуин.

— Последния път, когато бях задържана против волята си, ти беше тъмничарят ми, Болдуин — сладко рече Изабо. — Ще имам ли отново честта?

— Не и този път — каза той. — Нокс и Ярвинен искаха да бъдеш във Венеция, където Паството да може да те държи под око, но аз отказах.

— Защо Венеция? — Знаех, че Болдуин е дошъл оттам, но не можех да проумея защо Паството би предпочело това място пред всяко друго.

— Венеция е централата на Паството от петнайсети век, когато бяхме принудени да се махнем от Константинопол — бързо обясни Матю. — Там нищо не става без знанието на Паството. Пък и градът е дом на десетки създания, които имат дългогодишни отношения със съвета, включително челядта на Доменико.

— Противна сбирщина на неблагодарници и подлизурковци — промърмори Изабо и деликатно потръпна. — Много се радвам, че не отивам там. Дори без клана на Доменико, Венеция е непоносима по това време от годината. Толкова много туристи. И комарите са невъзможни.

Мисълта какво може да стори вампирска кръв на популация комари беше дълбоко смущаваща.

— Твоето удобство не беше основната грижа на Паството, Изабо — разочарова я Болдуин и я изгледа строго.

— Е, и къде отивам? — попита тя.

— След като изрази подобаващата неохота предвид дългогодишното си приятелство със семейството, Жербер великодушно се съгласи да те приеме в дома си. Паството не можеше да му откаже — отвърна Болдуин. — Това няма да е проблем, нали?

Изабо сви рамене по изразителния галски начин.

— Не и за мен.

— На Жербер не може да му се има доверие — обърна се към брат си Матю почти толкова гневно, колкото го беше направил Маркъс. — Господи, Болдуин. Та той е стоял и е гледал, докато Нокс е правил магията си на Емили!

— Надявам се, че Жербер е успял да задържи касапина си — замислено рече Изабо, сякаш синът й изобщо не се беше обаждал. — Март ще трябва да дойде с мен, разбира се. Погрижи се за това, Болдуин.

— Никъде няма да ходиш — заяви Матю. — Ще се предам.

Отворих уста да протестирам, но Изабо ме изпревари.

— Не, синко. Двамата с Жербер сме го правили и преди, както знаеш. Ще се върна за нула време. Най-късно след няколко месеца.

— Защо е нужно всичко това? — попита Маркъс. — След като Паството инспектира Сет-Тур и не намери нищо компрометиращо, би трябвало да ни оставят на мира.

— Паството трябва да има заложник, за да покаже, че е по-силно от Дьо Клермон — обясни Фийби, с което показа забележителна схватливост.

— Но, grand-mere... — съкрушено започна Маркъс, — би трябвало да съм аз, а не ти. Вината е моя.

— Може и да съм ти баба, но не съм толкова стара и крехка, колкото си мислиш — хладно каза Изабо. — Кръвта ми, дори да е по-нисша, не бяга от дълга.

— Трябва да има друг начин — намесих се аз.

— Не, Даяна — отвърна Изабо. — Всички в това семейство имаме своите роли. Болдуин ще ни тормози. Маркъс ще се грижи за братството. Матю ще се грижи за теб, а ти — за внуците ми. Колкото до мен, чувствам се развълнувана от перспективата отново да ме държат като заложница за откуп.

Хищната усмивка на свекърва ми ме накара да й повярвам.

След като помогнахме на Болдуин и Маркъс да стигнат до някакво крехко примирие, двамата с Матю се върнахме в покоите си в другия край на замъка. Матю включи уредбата веднага щом прекрачихме прага и заплетените трели на Бах изпълниха помещението. Музиката пречеше на другите вампири в дома да подслушват разговорите ни и затова Матю винаги пускаше нещо като фон.

— Добре е, че знаем за ръкописа повече, отколкото Нокс — тихо казах аз. — Щом взема книгата от Бодлианската библиотека, Паството ще бъде принудено да престане с ултиматумите си от Венеция и ще се заеме директно с нас. Така ще накараме Нокс да си плати за смъртта на Емили.

Матю ме изгледа мълчаливо за момент, после си сипа вино и го изпи на един дъх. Предложи ми вода, но аз поклатих глава. Точно в този час жадувах единствено за чай. Матю обаче настояваше да избягвам кофеина по време на бременността, а билковите напитки бяха слаб заместител.

— Какво знаеш за вампирските родословни дървета на Паството? — попитах и седнах на канапето.

— Почти нищо — отвърна Матю и си наля втора чаша вино. Намръщих се. Нямаше начин вампир да се напие с вино от бутилка — единственият начин да усети въздействието на алкохола бе да поеме кръвта на пиян източник, — но за Матю не беше обичайно да пие така.

— Паството пази ли генеалогии на вещици и демони? — продължих с въпросите с надеждата да го разсея.

— Не знам. Работите на вещиците и демоните никога не са ме интересували. — Той пресече стаята и спря, обърнат към камината.

— Е, няма значение — делово казах аз. — Основният ни приоритет трябва да бъде ръкописът. Ще трябва да замина за Оксфорд колкото се може по-бързо.

— И после какво ще правиш, ma lionne?

— Ще измисля начин да си го върна. — Помислих си за момент за условията, които баща ми бе изтъкал чрез заклинанието, обвързващо книгата с библиотеката. — Баща ми се е погрижил Книгата на живота да дойде при мен, ако имам нужда от нея. Сегашната обстановка определено е такава.

— Значи основната ти грижа е безопасността на Ашмол 782 — опасно меко рече Матю.

— Разбира се. Както и намирането на липсващите листове — казах. — Без тях Книгата на живота никога няма да разкрие тайните си.

Когато демонът алхимик Едуард Кели откъсна трите листа в Прага през шестнайсети век, той накърни магията, използвана при създаването на книгата. За да се защити, текстът се бе заровил в пергамента, създавайки магически палимпсест, и думите се гонеха една друга през страниците, сякаш търсеха липсващите букви. Не беше възможно да се прочете онова, което бе останало.

— След като я върна, може би ще успееш да разбереш кои създания са обвързани с нея и може би дори да я датираш, като анализираш в лабораторията си генетичната информация — продължих аз. Научната работа на Матю беше съсредоточена върху произхода и измирането на видовете. — След като намеря липсващите листове...

Матю се обърна. Лицето му бе спокойно.

— Искаш да кажеш, след като си върнем Ашмол 782 и намерим другите листове.

— Матю, бъди разумен. Нищо няма да разгневи Паството повече от новината, че са ни забелязали заедно в Бодлианската библиотека.

Гласът му стана още по-мек, лицето — още по-спокойно.

— Ти си бременна от повече от три месеца, Даяна. Членовете на Паството вече са нахлули в дома ми и са убили леля ти. Питър Нокс отчаяно иска да се добере до Ашмол 782 и знае, че ти имаш силата да го направиш. Отнякъде е научил и за липсващите листове от Книгата на живота. Няма да отидеш нито в Бодлианската библиотека, нито където и да било без мен.

— Трябва да събера отново в едно Книгата на живота — повиших тон аз.

— Тогава заедно ще го направим, Даяна. В момента ръкописът е на сигурно място в библиотеката. Остави го там и нека тази работа с Паството се укроти.

Матю разчиташе — може би твърде много, — че съм единствената вещица, способна да вдигне заклинанието, поставено от баща ми върху книгата.

— Колко време ще отнеме това?

— Може би след раждането на бебетата — каза Матю.

— Това може да означава още шест месеца — отбелязах, мъчейки се да овладея гнева си. — Значи трябва да чакам да родя. А твоят план е да въртиш палци и да гледаш календара с мен, така ли?

— Ще правя онова, което нареди Болдуин — отговори Матю и допи виното си.

— Не може да бъде! — възкликнах. — Защо търпиш тези аристократични глупости?

— Защото един силен глава на фамилията предотвратява хаоса, ненужното кръвопролитие и по-лоши неща — обясни Матю. — Забравяш, че бях прероден в много различно време, Даяна, когато от повечето създания се очакваше да се подчиняват безпрекословно на някого, било то господар, свещеник, баща или съпруг. Изпълняването на заповедите на Болдуин не е толкова трудно за мен, колкото ще бъде за теб.

— За мен ли? Да не би да съм вампир — изсмях се. — Не е нужно дори да слушам.

— Нужно е, ако си Дьо Клермон. — Матю ме сграбчи за лактите. — Паството и вампирската традиция са ни оставили съвсем малко безценни възможности. Към средата на декември двамата с теб ще бъдем пълноправни членове на фамилията на Болдуин. Познавам Веран и знам, че тя никога няма да престъпи обещанието, което е дала на Филип.

— Не ми трябва помощта на Болдуин — възразих. — Аз съм тъкачка и имам своя собствена сила.

— Болдуин не трябва да знае за нея — предупреди ме Матю и ме задържа още по-здраво. — Още не. Но никой не може да предложи на теб или на децата ни по-голяма сигурност от тази, която предлагат Болдуин и останалите Дьо Клермон.

— Ти си Дьо Клермон — подчертах и го смушках с пръст в гърдите. — Филип го каза съвсем ясно.

— Не и в очите на другите вампири. — Матю взе ръката ми в своята. — Може и да съм роднина на Филип дьо Клермон, но не съм негова кръв. Ти си. Само заради това ще направя всичко, което поиска от мен Болдуин.

— Дори ако пожелае да убиеш Нокс?

Той ме погледна изненадано.

— Ти си наемният убиец на Болдуин. Нокс е влязъл на земята на Дьо Клермон, което е пряко предизвикателство към фамилната чест. Предполагам, че това превръща Нокс в твой проблем. — Говорех безстрастно, но това ми струваше усилия. Знаех, че Матю е убивал преди, но нещо в думата „убиец“ правеше тези деяния по-смущаващи.

— Както казах, ще изпълнявам заповедите на Болдуин. — Сивите очи на Матю бяха придобили зеленикав оттенък и бяха студени и безжизнени.

— Не ми пука за заповедите на Болдуин. Не можеш да посегнеш на вещер, Матю, особено ако е бивш член на Паството — изтъкнах. — Това само ще влоши положението.

— След онова, което е сторил на Емили, Нокс вече е мъртвец — отвърна той. Пусна ме и отиде до прозореца.

Нишките около него проблясваха в червено и черно. Тъканта на света не беше видима за всяка вещица, но като тъкачка, създателка на заклинания като баща ми, аз ги виждах ясно.

Отидох при Матю. Слънцето вече беше изгряло и позлатяваше зелените хълмове. Всичко изглеждаше така пасторално и безметежно, но аз знаех, че под повърхността се крият скали, твърди и сурови като мъжа, когото обичах. Прегърнах Матю през кръста и облегнах глава на рамото му. Така ме прегръщаше той, когато имах нужда да се почувствам в безопасност.

— Не е нужно да убиваш Нокс заради мен — прошепнах. — Нито заради Болдуин.

— Не — тихо рече той. — Трябва да го направя заради Емили.

Бяха положили Ем да почива в руините на древния храм, посветен на богинята. Бях ходила там и по-рано с Филип, а Матю настоя да посетим гроба малко след завръщането ни, за да осъзная, че леля ми си е отишла — завинаги. Оттогава бях ходила няколко пъти, когато имах нужда от спокойствие и време за мислене. Матю ме беше помолил да не отивам сама. Днес бях в компанията на Изабо, тъй като трябваше да се откъсна за малко от съпруга си, а също от Болдуин и тревогите, които вгорчаваха атмосферата в Сет-Тур.

Мястото беше така прекрасно, както го помнех, с кипарисите, издигащи се подобно на стражи около счупени колони, които вече едва се виждаха. Днес земята не беше покрита със сняг, както през декември 1590 година, а с тучна зеленина — с изключение на кафявия правоъгълен разрез, бележещ вечния дом на Ем. В меката почва имаше отпечатъци от копита и малка вдлъбнатина.

— Един бял рогач започна да спи на гроба — обясни Изабо, когато проследи погледа ми. — Много са редки.

— Бял рогач се появи и когато с Филип дойдохме тук преди сватбата, за да поднесем дарове на богинята. — Тогава бях почувствала силата й, как се надига и отпуска под краката ми. Почувствах я и сега, но премълчах. Матю беше непреклонен — никой не биваше да знае за моята магия.

— Филип ми каза, че се е срещал с теб — рече Изабо. — Остави ми бележка в подвързията на една от алхимическите книги на Годфроа.

Чрез бележките Филип и Изабо бяха споделяли малките подробности от ежедневието, които иначе лесно се забравяха.

— Сигурно ти липсва ужасно. — Преглътнах бучката, която заплашваше да ме задави. — Той беше невероятен, Изабо.

— Да — тихо потвърди тя. — Никога няма да видим друг като него.

Двете останахме да стоим до гроба, мълчаливи и потънали в размисли.

— Случилото се тази сутрин ще промени всичко — подхвърли Изабо. — Разследването на Паството ще направи пазенето на тайните ни по-трудно. А Матю има да крие повече от по-голямата част от нас.

— Като това, че е семейният убиец ли? — попитах.

— Да — отвърна Изабо. — Много вампирски фамилии биха дали мило и драго да научат кой член на рода Дьо Клермон е виновен за смъртта на близките им.

— Когато бяхме тук с Филип, си мислех, че съм разкрила повечето тайни на Матю. Знаех за опита му за самоубийство. И какво е направил за баща си. — Това бе тайната, която се оказа за Матю най-тежка за разкриване — че е помогнал на Филип да умре.

— При вампирите тайните нямат край — каза Изабо. — Но те са несигурни съюзници. Позволяват ни да вярваме, че сме в безопасност, а в същото време ни унищожават.

Запитах се дали аз самата не съм една от унищожителните тайни, лежащи в сърцето на фамилия Дьо Клермон. Извадих плика от джоба си и го подадох на Изабо. Тя видя нечетливия почерк и лицето й замръзна.

— Ален ми даде тази бележка. Филип я е написал в деня на смъртта си — обясних. — Бих искала да я прочетеш. Мисля, че посланието е било за всички ни.

Ръката на Изабо трепереше, докато разгъваше листа. Тя прочете на глас няколкото реда. Един от тях ме порази с подновена сила: „Не позволявай на призраците от миналото да ти откраднат радостта от бъдещето.“

— О, Филип — тъжно въздъхна Изабо. Върна ми бележката и посегна към челото ми. За момент видях жената, която е била някога — страховита, но способна да се радва. Тя спря и отдръпна пръсти.

Хванах ръката й. Беше по-студена и от ръката на сина й. Нежно поставих ледените й пръсти върху кожата между веждите ми, давайки й мълчаливо съгласие да разгледа мястото, където ме бе белязал Филип дьо Клермон. Натискът на пръстите й се промени едва доловимо, докато докосваше челото ми. Когато ги отдръпна, видях как преглъща с мъка.

— Наистина усещам... нещо. Присъствие, някакъв намек за Филип. — Очите й сияеха.

— Иска ми се да беше тук — признах аз. — Той щеше да знае какво да прави с тази каша — Болдуин, кръвната клетва, Паството, Нокс, дори Ашмол 782.

— Съпругът ми никога не е правил каквото и да било, освен ако не е абсолютно необходимо — отвърна Изабо.

— Но той винаги е правил нещо. — Помислих си как бе уредил пътуването ни до Сет-Тур през 1590 година въпреки ужасното време и нежеланието на Матю.

— Не е така. Той наблюдаваше. Чакаше. Филип оставяше другите да поемат рисковете, докато той събираше тайните им и ги запазваше, за да ги използва по-нататък. Именно затова оцеля толкова дълго — отбеляза Изабо.

Думите й ми напомниха за задачата, която ми бе дал Филип през 1590 година, след като ме направи своя заклета с кръв дъщеря: „Мисли — и остани жива“.

— Припомни си това, преди да се втурнеш обратно към Оксфорд за книгата — продължи Изабо, снишавайки гласа си до шепот. — Помни го в трудните дни, които предстоят, когато най-тъмните тайни на фамилия Дьо Клермон излязат на светло. Помни го и ще покажеш на всички, че си дъщеря на Филип дьо Клермон не само по име.

5.

Два дни след настаняването на Болдуин в Сет-Тур не само разбирах защо Матю е построил кулата си, но и исках да я беше издигнал в друга провинция или направо в друга страна.

Болдуин ясно даде да се разбере, че независимо кой е законният собственик на замъка, Сет-Тур е неговият дом. Стоеше начело на всяко хранене. Сутрин първата работа на Ален бе да получи заповедите му и няколко пъти на ден докладваше за изпълнението им. Кметът на Сен Люсиен дойде на посещение и седна в салона с него да говори за местните дела. Болдуин провери как Март се грижи за домакинството и с неохота призна, че се справя невероятно. Освен това влизаше навсякъде без да чука, наказваше Маркъс и Матю за истински и въображаеми обиди и се заяждаше с Изабо за всичко, от украсата на салона до прахта в голямата зала.

Натаниел, Софи и Маргарет бяха първите щастливци, напуснали замъка. Сбогуваха се през сълзи с Маркъс и Фийби и обещаха да се обадят, когато се установят. Болдуин ги подтикваше да заминат за Австралия и да демонстрират солидарност с майката на Натаниел, която освен демон бе и член на Паството. Натаниел отначало възразяваше и посочваше, че ще се чувстват чудесно в Северна Каролина, но по-трезвите глави — и по-точно тази на Фийби — надделяха.

Когато по-късно я попитаха защо е подкрепила Болдуин по този въпрос, Фийби обясни, че Маркъс се тревожел за безопасността на Маргарет, а тя нямало да му позволи да поеме отговорността за добруването на бебето. Затова Натаниел трябвало да направи онова, което Болдуин смяташе за най-добро. Изражението й ме предупреди, че ако имам различно мнение по въпроса, по-добре да го запазя за себе си.

Дори след тази първоначална вълна заминали Сет-Тур създаваше впечатление на претъпкано място благодарение на Болдуин, Матю и Маркъс — да не споменавам Веран, Изабо и Галоуглас.

Фернандо не се набиваше толкова на очи и прекарваше по-голямата част от времето си със Сара или Хамиш. Всички си намерихме скривалища, където да се оттегляме за така нужния покой и тишина. Затова донякъде се изненадах, когато Изабо нахлу в кабинета на Матю силно развълнувана.

— Маркъс е в Кръглата кула със Сара — съобщи тя. На обикновено бледото й лице грееха две червени петна. — Фийби и Хамиш също са там. Намерили са старите родословни дървета на фамилията.

Нямах представа защо тази новина накара Матю да захвърли писалката си и да скочи от стола. Когато забеляза въпросителния ми поглед, Изабо ми се усмихна тъжно.

— Маркъс е на път да открие една от тайните на баща си — обясни тя.

Думите й ме накараха също да стана.

Никога не бях стъпвала в Кръглата кула, която се издигаше срещу тази на Матю, отделена от нея от основната част на замъка. Още щом пристигнахме, разбрах защо не я бяха включили при първите обиколки на мястото.

В центъра на кулата имаше кръгла метална решетка. От тъмната дупка под нея се носеше познатата влажна миризма на старост, смърт и отчаяние.

— Ублиет* — промълвих и за миг замръзнах от гледката. Матю ме чу и забърза обратно надолу по стълбите.

* Тъмница, в която се влиза през отвор в тавана. — Б. пр.

— Филип я построи за затвор. Рядко я използваше. — Челото му беше сбърчено от тревога.

— Върви — насърчих го и му махнах, за да го отпратя заедно с лошите спомени. — След малко идваме.

Ублиетът на приземния етаж на Кръглата кула беше място на забравата, но вторият етаж бе място на паметта. Беше задръстен с кутии, книжа, документи и вещи. Това явно бе фамилният архив на Дьо Клермон.

— Нищо чудно, че Емили прекарваше толкова много време тук — каза Сара. Беше се навела над дълъг, частично развит на една очукана работна маса свитък. Фийби стоеше до нея. На масата лежаха още половин дузина свитъци и чакаха да бъдат прегледани. — Беше чалната на тема генеалогия.

— Здрасти! — Маркъс ни махна дружелюбно от високата пътека, минаваща по обиколката на помещението покрай още кутии и купчини. Ужасните разкрития, от които се страхуваше Изабо, явно още не бяха настъпили. — Хамиш тъкмо се канеше да ви извика.

Маркъс прескочи парапета на пътеката и се приземи меко до Фийби. Не се виждаха никакви стълби — единственият начин човек да се озове горе бе да се изкатери по грубите камъни, а после да скочи обратно долу. Вампирска сигурност в най-добрия й вид.

— Какво търсите? — попита Матю с точно премерена доза любопитство. Маркъс никога не би се досетил, че са му казали.

— Начин да разкараме Болдуин, разбира се — отвърна Маркъс. Той подаде опърпан бележник на Хамиш. — Ето. Бележки на Годфроа върху вампирския закон.

Хамиш започна да прелиства страниците, търсейки някаква правна информация, която би свършила работа. Годфроа бил най-младият от тримата синове на Филип, известен със страховития си и коварен интелект. Започна да ме обхваща лошо предчувствие.

— И намерихте ли? — попита Матю и хвърли поглед към свитъка.

— Ела и виж. — Маркъс ни подкани да отидем при масата.

— Това ще ти хареса, Даяна — рече Сара и нагласи очилата си.

— Маркъс твърди, че е родословното дърво на Дьо Клермон. Изглежда наистина старо.

— Така е — потвърдих. Генеалогията беше средновековна, с ярко оцветени изображения на Филип и Изабо в отделни правоъгълни рамки в горната част на страницата. Ръцете им се докосваха през разделящото ги пространство. Цветни ленти ги свързваха с ронделите по-долу. Във всеки кръг имаше име. Някои ми бяха познати — Юг, Болдуин, Годфроа, Матю, Веран, Фрея, Стасия. Повечето не ми говореха нищо.

— Дванайсети век. Френски. Стилът е на ателието на Сен Север — определи Фийби, потвърждавайки усещането ми за възрастта на произведението.

— Всичко започна, когато се оплаках на Галоуглас, че Болдуин се вре навсякъде. Той ми отговори, че и Филип бил почти толкова непоносим и че когато Юг се насищал, той се захващал с Фернандо — обясни Маркъс. — Галоуглас нарече семейството им издънка и добави, че понякога издънките са единственият начин да се запази мирът.

Едва сдържаната ярост на Матю показваше, че мирът е последното нещо, на което ще се радва Галоуглас, когато падне в ръцете на чичо си.

— Помня, че четох нещо за издънките навремето, когато дядо се надяваше, че ще се насоча към правото и ще поема някогашните задължения на Годфроа — каза Маркъс.

— Открих! — Хамиш почука с пръст страницата. — „Всеки мъжки вампир с пълнокръвни деца може да основе издънка, ако има одобрението на неговия сир или на главата на клана. Новата издънка ще се смята за клон на оригиналната фамилия, но във всяко друго отношение ще упражнява свободно волята и властта си.“ Звучи ми достатъчно ясно, но тъй като това е работа на Годфроа, явно има още нещо.

— Основаването на издънка, на отделен клон на фамилия Дьо Клермон начело с теб, ще реши ли всичките ни проблеми! — изтъкна Маркъс.

— Не всички водачи на кланове създават издънки — предупреди го Матю.

— Веднъж бунтовник, завинаги бунтовник — сви рамене синът му. — Знаеше го, когато ме създаде.

— А Фийби? — повдигна вежди Матю. — Годеницата ти споделя ли революционните ти сантименти? Може да не й хареса да бъде изхвърлена от Сет-Тур без пукнат грош, след като цялото ти имущество бъде конфискувано от чичо ти.

— Какво искаш да кажеш? — с безпокойство попита Маркъс.

— Хамиш да ме поправи, ако греша, но мисля, че следващата част от книгата на Годфроа е посветена на наказанията, свързани с основаването на издънка без разрешението на сира — отвърна Матю.

— Ти си мой сир — каза Маркъс и вирна упорито брадичка.

— Само в биологичния смисъл — дадох ти кръвта си, за да се преродиш като вампир. — Матю размаха ръце, което бе знак, че раздразнението му расте. — А знаеш, че не понасям използването на титлата „сир“ в този контекст. Смятам се за твой баща, а не за кръвен донор.

— Моля те да бъдеш повече от това — настоя Маркъс. — Болдуин не е прав за съглашението и Паството. Ако основеш издънка, можем да начертаем свой собствен път, да вземаме свои решения.

— Основаването на собствена издънка проблем ли е за теб, Мат? — намеси се Хамиш. — След като Даяна е бременна, мислех си, че изгаряш от желание да се освободиш от Болдуин.

— Не е толкова просто, колкото си мислиш — каза му Матю. — Пък и Болдуин може да има резерви.

— Какво е това, Фийби? — Сара посочи някакво неравно петно върху пергамента под името на Матю. Генеалогията я интересуваше повече от правните въпроси.

Фийби се вгледа по-внимателно.

— Нещо е изтрито. Там е имало друга рондела. Почти разчитам името. Беиа... о, трябва да е Бенджамин. Използвали са обичайните средновековни съкращения и са заместили „дж“ с „и“.

— Изтрили са кръга, но са забравили да премахнат малката червена линия, която го свързва с Матю. Значи въпросният Бенджамин е едно от децата на Матю — заключи Сара.

Кръвта ми се смрази. Матю наистина имаше син с това име. Ужасяващо създание.

Фийби разви друг свитък. Тази генеалогия също изглеждаше стара, макар и не колкото предишната. Тя се намръщи.

— Това май е направено един век по-късно. — Фийби постави пергамента на масата. — Нищо не е изтрито, но и въпросния Бенджамин го няма. Просто изчезва безследно.

— Кой е Бенджамин? — попита Маркъс, макар че нямах представа защо. Несъмнено знаеше кои са другите деца на Матю.

— Бенджамин не съществува. — Изражението на Изабо бе предпазливо и тя внимателно бе подбрала думите си.

Умът ми се опита да смели значението на въпроса на Маркъс и странния отговор на Изабо. Ако синът на Матю не е знаел за Бенджамин...

— Затова ли името му е заличено? — поинтересува се Фийби. — Някой грешка ли е направил?

— Да, той беше грешка — с кух глас рече Матю.

— Но Бенджамин съществува — възразих и погледнах Матю право в сиво-зелените му очи. Погледът му беше премрежен и отнесен. — Срещнах го в Прага през шестнайсети век.

— А сега жив ли е? — попита Хамиш.

— Не знам. Мислех, че е умрял малко след като го създадох през дванайсети век — отвърна Матю. — Стотици години по-късно Филип чул за някого, който отговарял на описанието му, но онзи изчезна, преди да успее да се увери. Носеха се слухове за Бенджамин през деветнайсети век, но така и не видях нито едно доказателство.

— Не разбирам — поклати глава Маркъс. — Дори да е мъртъв, би трябвало да фигурира в родословното дърво.

— Отрекох се от него. Филип също. — Матю затвори очи, за да не среща любопитните ни погледи. — Както едно създание може да бъде направено част от фамилията с кръвна клетва, така може да бъде официално прокудено да се грижи само за себе си — без семейство и без защитата на вампирския закон. Знаеш колко е важно родословието за вампирите, Маркъс. Да нямаш призната кръвна линия е сериозно петно, също като омагьосването при вещиците.

Вече започвах да разбирам защо Болдуин може да не иска да бъда включена в родословното дърво на Дьо Клермон като едно от децата на Филип.

— Значи Бенджамин е мъртъв — каза Хамиш. — Поне от правна гледна точка.

— А мъртвите понякога се завръщат, за да ни преследват — промърмори Изабо, с което си спечели мрачен поглед от сина си.

— Не мога да си представя какво е направил този Бенджамин, за да те накара да се отвърнеш от собствената си кръв, Матю. — Маркъс все още бе озадачен. — Аз бях същински ужас в ранните си години, но ти не ме изостави.

— Бенджамин беше един от германските кръстоносци от армията на граф Емико, тръгнала към Светите земи. Когато бяха разбити в Унгария, той постъпи във войската на брат ми Годфроа — започна Матю. — Майката на Бенджамин беше дъщеря на виден търговец в Леванта и той знаеше малко иврит и дори арабски покрай търговските операции на семейството. Беше ценен съюзник — отначало.

— Значи Бенджамин е бил син на Годфроа? — попита Сара.

— Не — отвърна Матю. — Мой. Бенджамин обаче започна да търгува с фамилните тайни на Дьо Клермон. Беше се заклел да разкрие съществуването на създанията — не само на вампирите, но и на вещиците и демоните — на хората в Йерусалим. Когато научих за предателството му, изгубих контрол. Филип мечтаеше да създаде спокойно убежище за всички ни в Светите земи, където да можем да живеем без страх. Бенджамин имаше силата да смаже надеждите му, а аз му бях дал тази сила.

Достатъчно добре познавах съпруга си, за да си представя чувството за вина и угризенията, които са го измъчвали.

— Защо не го уби? — остро попита Маркъс.

— Смъртта беше твърде бърз изход за него. Исках да го накажа за предателството му. Исках да страда така, както страдат създанията. Направих го вампир, така че ако издаде Дьо Клермон, да издаде и самия себе си. — Матю замълча за момент. — После го изоставих да се оправя сам.

— Кой го е научил как да оцелява? — тихо попита Маркъс.

— Сам се научи. Това беше част от наказанието му. — Матю погледна сина си в очите. — То стана част и от моето, начин, по който Бог да ме накара да изкупя греха си. Тъй като изоставих Бенджамин, не знаех, че съм му предал същата кръвожадност, която имам в собствените си вени. Минаха години, преди да открия в какво чудовище се е превърнал той.

— Кръвожадност ли? — Маркъс погледна изумено баща си. — Това е невъзможно. Тя те превръща в хладнокръвен убиец, без причина и състрадание. Подобни случаи не е имало от почти две хилядолетия. Ти самият ми го каза.

— Излъгах. — Гласът на Матю трепна, когато направи признанието.

— Невъзможно е да имаш кръвожадност, Мат — обади се Хамиш. — За нея се споменава в архивите на фамилията. Симптомите й включват сляпа ярост, загуба на разсъдък и непреодолим инстинкт за убиване. Никога не си показвал признаци на тази болест.

— Научих се да я контролирам — каза Матю. — През повечето време.

— Ако Паството разбере, ще обяви награда за главата ти. Според онова, което прочетох тук, другите създания ще получат картбланш да те унищожат — отбеляза явно загриженият Хамиш.

— Не само мен. — Погледът на Матю се стрелна към растящия ми корем. — Децата ми също.

Сара се втрещи.

— Бебетата...

— А Маркъс? — Кокалчетата на Фийби бяха побелели, докато стискаше ръба на масата, макар че гласът й беше спокоен.

— Маркъс е само носител — опита се да я увери Матю. — Симптомите се проявяват веднага.

Фийби като че ли се отпусна.

Матю погледна сина си право в очите.

— Когато те създадох, искрено вярвах, че съм се излекувал. Беше минал почти век от последния ми пристъп. Беше настъпил Векът на разума. В гордостта си вярвахме, че всички минали злини са заличени, от едрата шарка до суеверията. После ти отиде в Ню Орлиънс.

— Собствените ми деца. — Маркъс го погледна сащисано и изведнъж му просветна. — Ти и Жулиет Дюран дойдохте в града и те започнаха да умират. Мислех си, че Жулиет ги е убила. А си бил ти. Убил си ги заради кръвожадността им.

— Баща ти нямаше избор — намеси се Изабо. — Паството знаеше, че има неприятности в Ню Орлиънс. Филип нареди на Матю да вземе мерки, преди вампирите да научат причината. Ако Матю беше отказал, всички щяхте да умрете.

— Другите вампири в Паството бяха убедени, че старата чума на кръвожадността се е върнала — продължи Матю. — Искаха да сринат града и да го изпепелят, но аз възразих, че лудостта е резултат на твоята младост и липсата ти на опит, а не на кръвожадността. Трябваше да избия всички. Трябваше да убия и теб, Маркъс.

Маркъс изглеждаше изненадан. За разлика от Изабо.

— Филип ми беше страшно ядосан, но унищожих само онези, които показваха симптомите. Правех го бързо, без да им причинявам болка или страх — с мъртъв глас каза Матю. Мразех тайните му и лъжите, с които ги прикриваше, но въпреки това сърцето ми се късаше. — Обясних безобразията на другите ми внуци с какво ли не — бедност, пиянство, алчност. После поех отговорността за случилото се в Ню Орлиънс, напуснах мястото си в Паството и се заклех, че няма да правиш повече деца, докато не станеш по-стар и мъдър.

— Каза ми, че съм бил провал, позор за фамилията. — Гласът на Маркъс бе станал дрезгав от потисканите емоции.

— Трябваше да те накарам да спреш. Не знаех как иначе да постъпя. — Матю признаваше греховете си, без да иска прошка за тях.

— Кой друг знае тайната ти, Матю? — попита Сара.

— Веран, Болдуин, Стасия и Фрея. Фернандо и Галоуглас. Мириам. Март. Ален. — Матю изпъваше пръсти един по един, докато имената се отронваха от устата му. — Освен това Юг, Годфроа, Хенкок, Луиза и Луи.

Маркъс погледна горчиво баща си.

— Искам да знам всичко. От самото начало.

— Матю не може да ти каже началото на тази история — тихо рече Изабо. — Само аз мога.

— Не, maman — поклати глава Матю. — Не е необходимо.

— Разбира се, че е — настоя Изабо. — Аз донесох болестта във фамилията. Аз съм носител, също като Маркъс.

— Ти? — изуми се Сара.

— Болестта беше в моя сир. Той смяташе за голяма благословия за една ламя да носи кръвта му, защото това те прави наистина ужасяващ и почти неуязвим.

Презрението и ненавистта, с които Изабо изрече думата „сир“, ме накара да разбера защо Матю не харесваше термина.

— По онова време вампирите постоянно враждуваха и използваха всяко възможно предимство. Но аз се оказах разочарование — продължи Изабо. — Кръвта на създателя ми не ми подейства така, както се беше надявал, макар че кръвожадността у другите му деца беше силна. За наказание...

Изабо млъкна и пое треперливо дъх.

— За наказание — бавно повтори тя — бях заключена в клетка, за да има с какво да се забавляват братята и сестрите ми, бях създание, върху което да се упражняват как да убиват. Моят сир не очакваше, че ще оцелея.

Изабо докосна устните си. За момент не беше в състояние да продължи.

— Прекарах много време в онзи малък затвор зад решетките — мръсна, умираща от глад, ранена отвътре и отвън, неспособна да умра, колкото и да ми се искаше. Но колкото повече се борех и колкото по-дълго оцелявах, толкова по-интересна ставах. Моят сир, моят баща, ме вземаше против волята ми, братята ми също. Всичко, което ми причиняваха, произтичаше от отвратителното любопитство да видят по какъв начин най-сетне ще ме опитомят. Но аз бях бърза — и умна. Моят сир започна да си мисли, че може би в крайна сметка ще му бъда от полза.

— Това не е историята, която разказваше Филип — сковано рече Маркъс. — Дядо твърдеше, че те е спасил от някаква крепост, че създателят ти те отвлякъл и те направил вампир против волята ти, защото си била толкова красива, че не можел да понесе мисълта някой друг да те притежава. Филип твърдеше, че създателят ти те е принудил да му служиш като съпруга.

— Всичко това е истина, само че не цялата истина. — Изабо погледна Маркъс в очите. — Филип наистина ме намери в крепост и ме спаси от онова ужасно място. Но тогава не бях красавица, каквито и романтични приказки да ти е разказвал дядо ти. Бях отрязала косата си със счупена мидена черупка, пусната от птица на перваза на прозореца, за да не могат да ме хващат за нея и да ме държат неподвижна. Още имам белезите, макар че вече едва личат. Единият ми крак бе счупен. Мисля, че и едната ми ръка. Март трябва да помни — едва чуто промълви Изабо.

Нищо чудно, че тя и Март се бяха отнесли така нежно с мен след Ла Пиер. Едната е била измъчвана, а другата й е помогнала да се съвземе след изпитанието. Но Изабо още не беше завършила историята си.

— Когато Филип пристигна с войниците си, те бяха отговорът на молитвите ми — поде наново тя. — Убиха тутакси моя сир. Хората на Филип настояха всичките му деца да последват съдбата му, така че ужасната отрова в кръвта ни да не се разпространи. Една сутрин дойдоха и отведоха братята и сестрите ми. Филип ме защити. Не им позволи да ме докоснат. Излъга, че не съм била заразена с болестта на създателя си, че някой друг ме е направил вампир и че съм убивала само да оцелея. Нямаше кой да оспори думите му, всички други бяха мъртви.

Изабо погледна внука си.

— Затова Филип прости на Матю, че не те уби, Маркъс, макар да му беше наредил да го стори. Филип знаеше какво е да обичаш някого твърде много, за да гледаш как загива несправедливо.

Думите й обаче не разпръснаха сенките от очите на Маркъс.

— Ние, Филип, Март и аз, пазехме тайната ми в продължение на векове. Създадох много деца, преди да дойдем във Франция, и си мислех, че кръвожадността е ужас, който сме оставили зад нас. Всичките ми деца живееха дълго и никога не показваха и следа от болестта. После дойде Матю...

Гласът на Изабо замря. В долната част на окото й се събра червена капчица. Тя примигна и попи кървавата сълза, преди да се е отронила.

— Когато създадох Матю, моят сир беше само мрачна легенда сред вампирите. Сочеха ни го като пример какво може да ни се случи, ако се отдадем на желанията си за кръв и власт. Всеки вампир, върху когото паднеше и най-малкото подозрение за кръвожадност, незабавно беше отстраняван заедно със създателя и потомците му — безстрастно каза Изабо. — Но аз не можех да убия детето си и не бих позволила на никого да го стори. Матю не беше виновен, че е болен.

— Никой не е виновен, maman — изтъкна Матю. — Това е генетично заболяване, което все още не разбираме. Поради безмилостните действия на Филип и всичко, което направи фамилията, за да скрие истината, Паството не знае, че болестта е във вените ми.

— Може и да не знаят със сигурност, но някои от Паството подозират — предупреди го Изабо. — Имаше вампири, според които болестта на сестра ти не е лудост, както твърдяхме ние, а кръвожадност.

— Жербер — прошепнах.

Изабо кимна.

— Както и Доменико.

— Не се безпокой напразно — каза Матю, мъчейки се да я успокои. — Седял съм на масата на съвета, когато се обсъждаше болестта, и никой нямаше абсолютно никаква представа, че я нося в себе си. Докато смятат, че кръвожадността е изкоренена, тайната ни си остава в безопасност.

— В такъв случай се опасявам, че имам лоша новина. Паството се бои, че кръвожадността се е върнала — съобщи Маркъс.

— Какво искаш да кажеш? — попита Матю.

— Вампирските убийства — обясни Маркъс.

Бях виждала изрезките от вестници, които Матю събираше миналата година в лабораторията си в Оксфорд. Мистериозните убийства се случваха навсякъде и продължиха няколко месеца. Разследванията буксуваха и случаите бяха привлекли вниманието на хората.

— Убийствата като че ли спряха тази зима, но Паството още се занимава със сензационните заглавия — продължи Маркъс. — Извършителят така и не беше заловен, така че Паството очаква вълната да се поднови всеки момент. Жербер ми го каза през април, когато поисках за първи път отмяна на съглашението.

— Нищо чудно, че Болдуин не желае да ме признае за своя сестра — подхвърлих. — Покрай цялото внимание, което ще привлече кръвната клетва на Филип към фамилията, някой може да започне да задава въпроси. Всички можете да бъдете заподозрени в убийствата.

— В официалното родословно дърво на Паството не се споменава за Бенджамин. Откритото от Фийби и Маркъс са само фамилни копия — обади се Изабо. — Филип каза, че не е нужно да споделяме... неблагоразумието на Матю. Когато беше създаден Бенджамин, родословните дървета на Паството бяха в Константинопол. Ние бяхме в далечната чужбина и се мъчехме да задържим територията си в Светите земи. Кой щеше да разбере, ако го изоставим?

— Но нима другите вампири в кръстоносните кралства не са знаели за Бенджамин? — намеси се Хамиш.

— Много малко от тях са оцелели. Още по-малко смеят да се усъмнят в официалната история на Филип — изтъкна Матю.

Демонът го погледна скептично.

— Хамиш е прав да се тревожи. Когато всички научат за брака на Матю с Даяна, да не говорим за кръвната клетва на Филип и съществуването на близнаците, някои от онези, които са си мълчали за миналото ми, може и да не са склонни да продължат да си държат езика зад зъбите — каза Изабо.

Този път Сара повтори името, за което си мислехме всички.

— Жербер.

Изабо кимна.

— Някой ще си спомни изстъпленията на Луиза. Друг може да се сети за случилото се с децата на Маркъс в Ню Орлиънс. Фернандо може да напомни на Паството, че някога, много отдавна, Матю е показвал признаци на лудост, макар вече като че ли му е минало. Дьо Клермон ще бъдат по-уязвими от всеки друг път.

— И единият или и двамата близнаци може да носят болестта — добави Хамиш. — Шестмесечен убиец е доста ужасяваща перспектива. Нито едно създание не би обвинило Паството, че е взело мерки.

— Може би вещерската кръв по някакъв начин ще попречи на развитието на болестта — допусна Изабо.

— Чакайте малко. — Маркъс се съсредоточи. — Кога точно е бил създаден Бенджамин?

— В началото на дванайсети век — отвърна Матю и се намръщи. — След Първия кръстоносен поход.

— А кога вещицата в Йерусалим роди бебе вампир?

— Какво бебе вампир? — Гласът на Матю отекна в помещението като изстрел.

— Онова, за което Изабо ни разказа през януари — поясни Сара. — Оказва се, че ти и Даяна не сте единствените специални създания на света. Всичко това се е случвало и преди.

— Винаги съм смятала, че това е просто слух, целящ да настрои създанията едни срещу други — с треперещ глас каза Изабо. — Но Филип вярваше на историята. А след като Даяна се прибра у дома бременна...

— Разкажи ми, maman — помоли Матю. — Всичко.

— Някакъв вампир изнасилил вещица в Йерусалим. Тя заченала от него — заговори Изабо, изстрелвайки думите една след друга. — Така и не научихме кой е вампирът. Вещицата отказа да го посочи.

Единствено тъкачки можеха да носят дете на вампир, не обикновените вещици. Баба Алсъп ми го беше казала в Лондон.

— Кога? — тихо попита Матю.

Изабо се замисли.

— Малко преди основаването на Паството и подписването на съглашението.

— Малко след като създадох Бенджамин — каза Матю.

— Може би Бенджамин е наследил не само кръвожадността от теб — отбеляза Хамиш.

— А детето? — попита едва чуто Матю.

— Умряло от глад — прошепна Изабо. — Отказвало да суче от гърдата на майка си.

Матю скочи на крака.

— Много новородени не искат млякото на майките си — изтъкна Изабо.

— А кръв пиело ли е? — остро попита Матю.

— Майката твърдяла, че да. — Изабо трепна, когато юмрукът на Матю се стовари върху масата. — Но Филип не беше сигурен. Когато взе новороденото, тя беше на ръба на смъртта и не приемаше абсолютно никаква храна.

— Филип трябваше да ми каже, когато се срещна с Даяна. — Матю посочи обвинително с пръст Изабо. — Ако не той, ти е трябвало да ми кажеш, когато я доведох за първи път у дома.

— И ако го бяхме направили, щяхме ли да си осигурим местата в рая? — повиши тон Изабо.

— Престанете. И двамата. Не можеш да мразиш баща си или Изабо заради нещо, което си направил ти самият, Матю — тихо отбеляза Сара. — Пък и точно сега си имаме достатъчно проблеми и без да се тревожим за онова, което вече е станало.

Думите й незабавно намалиха напрежението в стаята.

— Какво ще правим? — обърна се Маркъс към баща си.

Матю сякаш се изненада от въпроса.

— Ние сме семейство — каза Маркъс. — Независимо дали Паството ни признава или не, точно както ти и Даяна сте съпруг и съпруга, независимо какво си мислят онези идиоти във Венеция.

— Ще играем по свирката на Болдуин. Засега — реши Матю след кратък размисъл. — Ще заведа Сара и Даяна в Оксфорд. Ако казаното тук е вярно и ако друг вампир, вероятно Бенджамин, е направил дете на вещица, трябва да знаем как и защо някои вещици и някои вампири могат да създадат потомство.

— Ще съобщя на Мириам — каза Маркъс. — Ще се зарадва да те види отново в лабораторията си. Пък и докато сте там, можеш да се опиташ да разбереш как действа кръвожадността.

— С какво мислиш, че се занимавах през всички тези години? — тихо попита Матю.

— Проучванията ти — досетих се, мислейки си за работата на Матю върху еволюцията и генетиката на създанията. — Не си търсил само произхода на създанията. Опитвал си се да разбереш как се предава кръвожадността и как може да се лекува.

— С каквото и друго да се занимаваме в лабораторията, двамата с Мириам винаги се надяваме да направим някакво откритие, което да ни доведе до лекарство — призна Матю.

— С какво мога да помогна аз? — попита Хамиш, привличайки вниманието на Матю.

— Ти също ще трябва да напуснеш Сет-Тур. Искам да изучиш съглашението — всичко, което успееш да намериш за ранните дебати на Паството, всичко, което би могло да хвърли светлина върху събитията в Йерусалим между края на Първия кръстоносен поход и датата, на която съглашението е станало закон. — Матю огледа Кръглата кула. — Жалко, че не можеш да работиш тук.

— Ще ти помогна с проучването, ако искаш — предложи Фийби.

— Но нали ще се връщаш в Лондон? — учуди се Хамиш.

— Ще остана тук с Маркъс — вирна брадичка Фийби. — Не съм нито вещица, нито демон. Няма правило на Паството, което да ми забранява да остана в Сет-Тур.

— Тези ограничения са само временни — намеси се Матю. — Щом представителите на Паството се уверят, че в Сет-Тур всичко е така, както трябва да бъде, Жербер ще вземе Изабо в дома си в Кантал. След цялата драма Болдуин бързо ще се отегчи и ще се върне в Ню Йорк. Тогава всички ще се видим отново тук. Да се надяваме, че дотогава ще знаем повече и ще можем да измислим по-добър план.

Маркъс кимна, макар да не изглеждаше особено доволен.

— Разбира се, ако основеш издънка...

— Невъзможно — отсече Матю.

— „Impossible” n’est pas frangais* — обади се Изабо с язвителен като оцет тон. — И определено не фигурираше в речника на баща ти.

* „Невъзможно“ не е френска дума (фр.). — Б. пр.

— За мен единственото, за което и дума не може да става, е оставането в клана на Болдуин и под прекия му контрол — каза Маркъс и кимна на баба си.

— След всички тайни, които се разкриха днес, нима още си мислиш, че името и кръвта ми са нещо, с което да се гордееш? — обърна се Матю към сина си.

— Предпочитам теб пред Болдуин — заяви Маркъс и погледна баща си в очите.

— Не знам как ме търпиш около себе си — тихо рече Матю и се извърна. — Още повече да ми простиш.

— Не съм ти простил — с равен тон възрази Маркъс. — Намери лекарство за кръвожадността. Направи всичко възможно за отмяна на съглашението и откажи да подкрепяш Паство, което се придържа към такива несправедливи закони. Основи издънка, така че да живеем, без Болдуин да ни диша във вратовете.

— И после? — попита Матю и сардонично повдигна вежда.

— После не само ще ти простя, но и пръв ще ти се закълна във вярност — каза Маркъс. — Не само като на мой баща, но и като на мой сир.

6.

Вечерята в Сет-Тур най-често беше претупана работа. Всички ядяхме когато и каквото си поискаме. Но тази вечер беше последната в замъка и Болдуин бе наредил цялата фамилия да присъства, за да благодари, че всички други създания са си отишли, и да се сбогува със Сара, Матю и мен.

Получих съмнителната чест да се заема с организацията. Ако очакваше да ме сплаши, Болдуин щеше да остане разочарован. Бях организирала вечери за обитателите на Сет-Тур през 1590 година и определено можех да се справя и в по-модерни времена. Разпратих покани на всеки вампир, вещица и топлокръвен в домакинството и се надявах на най-доброто.

В момента съжалявах за молбата ми всички да се облекат официално. Надявах се перлите на Филип на шията ми да правят компания на златната стрела, която бях започнала да нося, но нанизите стигаха до бедрата ми и бяха твърде дълги, за да отиват на панталони. Върнах ги в кутийката за бижута, пратена ми от Изабо, и си сложих искрящия чифт обеци, които се спускаха до челюстта ми и улавяха светлината.

— Не знаех, че бижутата те вълнуват толкова. — Матю излезе от банята и се загледа в отражението ми в огледалото, докато си слагаше чифт златни копчета за ръкавели. Бяха украсени с емблемата на Ню Колидж — жест на вярност към мен и към поредната му алма матер.

— Матю! Обръснал си се. — От доста време не го бях виждала без характерните за времето на Елизабет брада и мустаци. Макар че изглеждаше поразително независимо от епохата и господстващата мода, това бе гладко обръснатият, елегантен мъж, в когото се бях влюбила миналата година.

— Реших, че тъй като се връщаме в Оксфорд, няма да е зле да приличам на университетски преподавател — каза той и потърка гладката си брадичка. — Олекна ми, честно казано. Брадите дяволски сърбят.

— Много се радвам да видя отново моя красив професор на мястото на опасния принц — меко рекох аз.

Матю наметна на раменете си сако от фина вълна и подръпна перленосивите маншети. Движенията му бяха очарователно несъзнателни. Усмивката му бе стеснителна, но стана по-одобрителна, когато станах.

— Изглеждаш прекрасно — възхитено подсвирна той. — И с перли, и без тях.

— Виктоар е истинска вълшебница — отбелязах. Виктоар, моята вампирка шивачка и съпруга на Ален, ми беше ушила тъмносин панталон и копринена блуза в същия цвят с дълбоко деколте, която докосваше краищата на раменете ми и се спускаше на плавни гънки около бедрата ми. Свободната дреха скриваше растящия ми корем, без да създава впечатлението, че нося риза за бременни.

— Особено неустоима си в синьо — каза Матю.

— Ама че си сладкодумец. — Пригладих реверите му и нагласих яката. Беше абсолютно ненужно — сакото му прилягаше идеално и всеки шев си беше точно на мястото, но жестът задоволи желанието ми за близост. Повдигнах се на пръсти да го целуна.

Матю отвърна на прегръдката ми с ентусиазъм и прокара пръсти през медните ми коси, които падаха по гърба. Въздъхнах тихо и удовлетворено.

— О, как обичам този звук. — Целувката му стана по-настоятелна и когато издадох гърлен стон, той се ухили. — А този ми харесва още повече.

— След целувка като тази една жена трябва да бъде извинена, ако закъснее за вечеря — прошепнах и плъзнах длани между колана и грижливо прибраната му риза.

— Изкусителка. — Матю леко гризна устната ми и се отдръпна.

Хвърлих последен поглед към огледалото. Предвид проявеното току-що внимание от Матю се радвах, че Виктоар не ми беше направила някаква по-сложна прическа, тъй като никога нямаше да мога да я оправя. За щастие, успях да стегна опашката и да върна няколко непослушни кичура по местата им.

Накрая изтъках прикриващо заклинание около себе си. Ефектът бе като да дръпнеш плътна завеса пред озарен от слънцето прозорец. Магията заглуши сиянието и смекчи чертите ми. Разчитах на нея в Лондон и продължих да я нося след завръщането ни в настоящето. Сега никой не би ме погледнал за втори път — освен Матю, който се мръщеше на трансформацията.

— Щом стигнем в Оксфорд, искам да престанеш да носиш маскировката. — Той скръсти ръце. — Мразя това нещо.

— Не мога да обикалям из университета и да си блещукам.

— А аз не мога да обикалям и да убивам хора, въпреки че имам кръвожадност — каза Матю. — Всеки си носи кръста.

— Мислех си, че не искаш никой да научава колко голяма е станала силата ми. — Вече се безпокоях, че дори небрежен поглед може да привлече вниманието на хората към мен. В други времена, когато тъкачките са били повече, може би нямаше да съм толкова подозрителна.

— Засега не искам Болдуин да научава, нито останалите Дьо Клермон. Но те моля да кажеш на Сара колкото се може по-скоро — рече той. — Не бива да криеш магията си у дома.

— Досадно е да тъчеш прикриващо заклинание на сутринта и да го сваляш вечерта, само за да го изтъчеш отново на следващия ден. По-лесно е просто да продължиш да си го носиш. — Така никога нямаше да бъда хваната неподготвена от неочаквани посетители или изблици на недисциплинирана сила.

— Децата ни ще знаят каква всъщност е майка им. Няма да бъдат отглеждани на тъмно като теб. — Тонът на Матю не търпеше възражения.

— Това важи както за гъската, така и за гъсока, нали? — предизвиках го аз. — Близнаците ще знаят ли, че баща им страда от кръвожадност, или ще ги държиш на тъмно като Маркъс?

— Не е същото. Твоята магия е дар. Кръвожадността е проклятие.

— Абсолютно същото е и ти го знаеш. — Взех ръцете му в своите. — Двамата с теб сме свикнали да крием онова, от което се срамуваме. Това трябва да приключи сега, преди децата да се родят. И след като тази последна криза с Паството бъде решена, ще седнем — като семейство — и ще обсъдим историята с издънката.

— Маркъс беше прав. Ако основаването на издънка означаваше, че няма да ни се налага да се подчиняваме на Болдуин, определено си струваше да си помислим по въпроса.

— Основаването на издънка върви с отговорности и задължения. От теб ще се очаква да се държиш като вампир и да изпълняваш ролята на моя спътница, да ми помагаш да контролирам останалите от фамилията. — Матю поклати глава. — Не си пригодена за такъв живот и няма да искам подобно нещо от теб.

— Не ти искаш. А аз ти предлагам. Изабо ще ме научи на всичко, което трябва да знам.

— Изабо ще е първата, която ще се опита да те разубеди. Напрежението, под което се намираше като партньорка на Филип, беше невъобразимо — отбеляза Матю. — Когато баща ми наричаше Изабо свой генерал, само човеците се смееха. Всеки вампир знаеше, че говори самата истина. Изабо ни принуждаваше, уговаряше и подлъгваше да изпълняваме нарежданията на Филип. Той можеше да управлява целия свят, защото Изабо управляваше фамилията с железен юмрук. Решенията й бяха абсолютни, наказанията й — бързи. Никой не смееше да пресече пътя й.

— Звучи предизвикателно, но не и невъзможно — благо отвърнах аз.

— Това е непрекъсната работа, Даяна. — Раздразнението на Матю продължаваше да расте. — Нима си готова да се откажеш да бъдеш професор Бишъп, за да станеш госпожа Клермон?

— Може и да не си забелязал, но вече съм го направила.

Матю примигна.

— Не съм консултирала студент, не съм се изправяла пред аудитория, не съм чела научно списание и не съм публикувала нито една статия вече повече от година — продължих аз.

— Това е само временно — остро възрази Матю.

— Сериозно? — Повдигнах вежди. — Нима си готов да жертваш мястото си в „Ол Соулс“, за да гледаш бебетата? Или ще си наемем бавачка, която да се грижи за несъмнено изключително трудните ни деца, докато ходя на работа?

Мълчанието на Матю казваше всичко. Изобщо не беше се замислял по този въпрос. Просто беше приел, че някак ще успея да жонглирам с преподаването и грижата за децата без никакви проблеми. Типично, помислих си аз и продължих нататък:

— С изключение на краткия момент миналата година, когато отскочи до Оксфорд, като си мислеше, че можеш да се правиш на рицар в бляскава броня, и този момент на изпуснати нерви, за който ти прощавам, двамата сме се изправяли пред проблемите заедно. Какво те кара да мислиш, че това ще се промени? — остро попитах аз.

— Тези проблеми не са твои — отвърна глухо Матю.

— Когато те приех, станаха мои. Ние вече споделяме отговорността за децата си. Защо не и за проблемите ти?

Матю ме зяпна мълчаливо, и то толкова дълго, че започнах да се тревожа дали не е блокирал напълно.

— Никога повече — промърмори най-сетне той и поклати глава. — След днешния ден никога повече няма да повторя тази грешка.

— Думата „никога“ не фигурира в семейния ти речник, Матю. — Ядът ми кипна и забих пръсти в раменете му. — Изабо каза, че „невъзможно“ не била френска дума, нали? Е, „никога“ пък не е дума на Бишъп-Клермон. Никога повече не я използвай. Колкото до грешките, как смееш...

Матю открадна следващите ми думи с целувка. Заблъсках раменете му с юмруци, докато силите ми — и намерението ми да го напердаша здравата — не се изчерпаха. Той се дръпна с крива усмивка.

— Опитай се да ме оставиш да завърша мислите си. Никога... — той улови юмрука ми преди да е стигнал до рамото му, — никога вече няма да направя грешката да те подценявам.

Матю се възползва от изумлението ми, за да ме целуне по-продължително от преди.

— Нищо чудно, че Филип винаги изглеждаше така уморен — печално добави, след като приключи. — Много е изтощително да се преструваш, че командваш парада, когато в действителност диригентът е жена ти.

— Хм — изсумтях, тъй като намирах анализа му на развитието на връзката ни за донякъде подозрителен.

— Ще използвам момента, за да изясня едно нещо. Искам да кажеш на Сара, че си тъкачка, и да я уведомиш какво се случи в Лондон. — Тонът на Матю беше строг. — След това у дома няма да има никакви прикриващи заклинания. Съгласна?

— Съгласна. — Надявах се да не е забелязал, че съм стиснала палци.

Ален ни чакаше в подножието на стълбите с обичайния си тъмен костюм и благоразумна физиономия.

— Всичко готово ли е? — попитах го.

— Разбира се — промърмори той и ми даде окончателното меню.

Прегледах го бързо.

— Идеално. Картичките за местата подредени ли са? Виното прелято ли е в гарафи? Намери ли сребърните чаши?

Устните на Ален потръпнаха.

— Всичките ви инструкции са изпълнени до последната буква, мадам Дьо Клермон.

— Ето ви и вас. Започнах да си мисля, че вие двамата ще ме оставите на лъвовете. — Усилията на Галоуглас да се облече за вечерята се бяха свели до сресване на косата и нещо кожено на мястото на изтърканите дънки, но все пак реших, че каубойските ботуши могат да минат за официално облекло. Уви, все още носеше тениска. Точно тази ни съветваше „да бъдем спокойни и да яхнем мотора“. Освен това тениската разкриваше зашеметяващо много татуировки.

— Съжалявам за тениската, лельо. Но пък е черна — извини се Галоуглас, когато проследи погледа ми. — Матю ми прати една от ризите си, но гърбът й се разпра, докато се закопчавах.

— Изглеждаш много ефектно. — Огледах залата за другите гости. Вместо тях открих Кора, кацнала върху статуята на нимфата като някаква шапка със странна форма. Беше прекарала целия ден в летене из Сет-Тур и Сен Люсиен срещу обещанието утре да се държи добре, докато пътуваме.

— Какво правихте горе толкова време? — Сара излезе от салона и изгледа подозрително Матю. Подобно на Галоуглас, възгледите й за официалното облекло бяха ограничени. Носеше дълга бледолилава риза, която покриваше бедрата й, и бежов панталон, достигащ до глезените. — Тъкмо си мислехме дали да не организираме издирване.

— Даяна не можеше да си намери обувките — обясни Матю и хвърли извинителен поглед към Виктоар, която стоеше недалеч с поднос питиета. Разбира се, тя беше оставила обувките ми до леглото.

— Това не е характерно за Виктоар — присви очи Сара.

Кора изкряска, затрака със зъби в знак на съгласие и издиша през ноздрите си, така че по каменния под се посипа дъжд от искри. За щастие, нямаше килими.

— Честно, Даяна, не можа ли да донесеш от елизабетинска Англия нещо, което да не е такава беля? — И Сара изгледа кисело Кора.

— Какво например? Снежен глобус ли?

— Първо, от кулата ме заля вещерска вода. А сега си имам дракон в коридора. Така е, като имаш вещици в семейството. — Изабо се появи в светъл копринен костюм, който идеално отиваше на цвета на шампанското в чашата, която взе от Виктоар. — Понякога си мисля дали Паството не е право да ни държи разделени.

— Питие, мадам Дьо Клермон? — обърна се към мен Виктоар, спасявайки ме от нуждата да отговарям.

— Благодаря — отвърнах. На подноса й освен виното имаше чаши с лед, син пореч и ментови листа, залети с искряща вода.

— Здравей, сестро. — Веран влезе в салона след Изабо, обута във високи до коленете черни ботуши и изключително къса черна рокля без ръкави, която оставяше по-голямата част от перленобелите й крака оголени, както и върха на ножницата на бедрото й.

Запитах се защо Веран е решила, че трябва да вечеря въоръжена. Вдигнах нервни пръсти и измъкнах златния връх на стрелата, който се беше скрил в деколтето ми. Чувствах го като талисман и ми напомняше за Филип. Студеният поглед на Изабо се спря върху него.

— Мислех си, че тази стрела е изгубена завинаги — тихо рече тя.

— Филип ми я даде в деня на сватбата. — Понечих да сваля верижката, тъй като си помислих, че стрелата е нейна.

— Не. Беше на Филип и той е пожелал ти да я носиш. — Изабо нежно сви пръстите ми около износения метал. — Трябва да я пазиш, детето ми. Много е стара и трудно може да се замени.

— Вечерята готова ли е? — избумтя гласът на Болдуин до мен с внезапността на земетресение и обичайното му нехайство към нервната система на топлокръвните.

— Готова е — прошепна в ухото ми Ален.

— Готова е — лъчезарно казах аз и лепнах усмивка на лицето си.

Болдуин ми подаде ръка.

— Да вървим, Матю — промърмори Изабо и поведе сина си.

— Даяна? — подкани ме Болдуин, все така протегнал ръка.

Изгледах го с ненавист, подминах ръката му и тръгнах към вратата след Матю и Изабо.

— Това е заповед, а не молба. Продължавай да не се подчиняваш и ще ви предам и двамата с Матю на Паството, без изобщо да се замислям — заплашително каза Болдуин.

За миг си помислих дали да не се противопоставя. По дяволите последствията. Направех ли го, Болдуин щеше да победи. „Мисли — напомних си аз. — И остани жива.“ Накрая поставих длан върху неговата, вместо да го хвана под ръка като съвременна жена. Очите на Болдуин леко се разшириха.

— Защо си така изненадан, братко? — поинтересувах се. — Държиш се като истински феодал, откакто пристигна. Ако си решил да играеш ролята на крал, прави го подобаващо.

— Добре, сестро. — Юмрукът му се сви под пръстите ми. Напомняше ми за властта, както и за силата си.

Двамата влязохме в трапезарията, сякаш беше залата за аудиенции в Гринуич, а ние бяхме кралят и кралицата на Англия. Устните на Фернандо трепнаха, щом ни видя, а Болдуин го изгледа кръвнишки в отговор.

— В онази чашка кръв ли има? — Сара, която сякаш не забелязваше напрежението, се наведе и помириса чинията на Галоуглас.

— Не знаех, че още ги имаме — учуди се Изабо и вдигна една от гравираните сребърни чаши. Усмихна ми се, докато Маркъс я настаняваше на мястото отляво на него. Матю заобиколи масата и асистира на Фийби, която седеше отсреща.

— Казах на Ален и Март да ги потърсят. Филип ги използва на сватбеното ни празненство. — Докоснах златната стрела. Ернст любезно дръпна стола ми. — Моля. Всички да седнат.

— Масата е подредена чудесно, Даяна — одобрително рече Фийби. Но тя не гледаше кристала, безценния порцелан и фините сребърни прибори. Имаше предвид внимателното подреждане на създанията около грамадната маса от блестящо палисандрово дърво.

Мери Сидни ми беше казала веднъж, че по сложност редът на настаняване на гостите на банкетна маса по нищо не отстъпва на подреждането на войска преди битка. Бях следвала правилата, научени в елизабетинска Англия възможно най-точно, като в същото време се бях постарала да сведа до минимум риска от избухване на открита война.

— Благодаря, Фийби, но всичко е дело на Март и Виктоар. Те намериха порцелана — казах аз, преструвайки се, че не съм я разбрала.

Веран и Фернандо впериха погледи в блюдата пред себе си и се спогледаха. Март обожаваше изумителните мотиви „Блю Селест“, поръчани от Изабо през осемнайсети век, а първият избор на Виктоар беше пищно позлатен сервиз с лебеди. Не можех да си представя да ям в подобни неща и затова избрах достоен черно-бял неокласически комплект с уробороса на Дьо Клермон около коронованата буква К.

— Мисля, че сме застрашени от цивилизоване — промърмори Веран. — При това от топлокръвни.

— Крайно време е — добави Фернандо, взе салфетката си и я сложи на скута си.

— Тост — каза Матю и вдигна чаша. — За изгубените близки. Нека духовете им бъдат с нас тази вечер и винаги.

Думите му бяха посрещнати с одобрително мърморене и чашите се вдигнаха. Сара изтри сълза от окото си, а Галоуглас взе ръката й и нежно я целуна. Преглътнах собствената си мъка и му се усмихнах благодарно.

— Още един тост за здравето на сестра ми Даяна и на годеницата на Маркъс, най-новите членове на фамилията ми. — Болдуин вдигна чашата си.

— За Даяна и Фийби — присъедини се Маркъс.

Чашите отново се вдигнаха, макар за момент да ми се стори, че Матю ще плисне съдържанието на своята към Болдуин. Сара отпи колебливо от шампанското и направи физиономия.

— Да ядем — предложи тя и припряно остави чашата си. — Емили не обичаше храната да изстива, а не мисля, че и Март би ни го простила.

Вечерята продължи безупречно. Имаше студена супа за топлокръвните и малки сребърни чашки кръв за вампирите. Сервираната пъстърва само часове по-рано бе плувала безгрижно в близката река. Последваха печени пилета от уважение към Сара, която не понасяше дивеч. След това някои получиха сърнешко, макар че аз самата се въздържах. Накрая Март и Ален поставиха на масата високи купи с плодове, ядки и плата със сирене.

— Отлична вечеря — каза Ернст, облегна се назад и потупа плоския си корем.

Всички около него замърмориха в знак на съгласие. Въпреки проблемното начало се бяхме насладили на много приятна вечер като семейство. Отпуснах се в стола си.

— Тъй като всички сме тук, искаме да споделим една новина — поде Маркъс и се усмихна през масата на Фийби. — Както знаете, Фийби се съгласи да се омъжи за мен.

— Избрахте ли дата? — попита Изабо.

— Още не. Решихме да направим нещата по старомодния начин, нали разбираш — отвърна Маркъс.

Всички Дьо Клермон се обърнаха към Матю със замръзнали физиономии.

— Не съм сигурна, че може да става дума за старомодното ухажване предвид факта, че вече делите стая — иронично отбеляза Сара.

— Вампирите имат различни традиции, Сара — обясни Фийби. — Маркъс ме попита дали бих искала да бъда с него до края на живота му. Казах „да“.

— О — възкликна Сара и се намръщи озадачено.

— Да не искаш да кажеш... — Гласът ми замря и погледнах към Матю.

— Реших да стана вампир. — Очите на Фийби сияеха от щастие, докато гледаше към единствения си и вечен съпруг. — Маркъс настоява да свикна с това, преди да се оженим, така че, да, сватбата ни може да се състои по-късно, отколкото би ни се искало.

Фийби говореше така, сякаш обсъждаше дребна пластична операция или промяна на прическата, а не пълна биологична трансформация.

— Не искам да съжалява за каквото и да било — меко добави Маркъс и на лицето му цъфна широка усмивка.

— Фийби няма да стане вампир. Забраних го. — Гласът на Матю бе тих, но сякаш отекна в пълното помещение.

— Ти нямаш глас. Решението е наше, на Фийби и мое — изтъкна Маркъс. После хвърли ръкавицата. — Разбира се, и на Болдуин. Той е главата на семейството.

Болдуин събра пръсти пред лицето си, сякаш обмисляше въпроса, докато Матю се взираше невярващо в сина си. Маркъс отвърна предизвикателно на погледа му.

— Винаги съм искал традиционен брак като този на дядо и Изабо — продължи Маркъс. — Когато става дума за любов, ти си революционерът в семейството, Матю. Не аз.

— Дори Фийби да стане вампир, не може да се спази традицията. Заради кръвожадността тя никога не бива да пие кръв от артерията ти — посочи Матю.

— Сигурен съм, че дядо е опитвал кръвта на Изабо. — Маркъс погледна към баба си. — Нали така?

— Нима искаш да поемеш този риск, след като знаеш какво ни е известно за предаваните чрез кръвта болести? — попита Матю. — Маркъс, ако наистина я обичаш, не я променяй.

Телефонът на Матю иззвъня и той с неохота погледна екрана.

— Мириам е — намръщено съобщи.

— Не би се обадила в този час, освен ако в лабораторията не е станало нещо важно — каза Маркъс.

Матю включи на спикърфон, така че топлокръвните също да чуват разговора наред с вампирите.

— Мириам?

— Не, татко. Обажда се синът ти. Бенджамин.

Гласът от другата страна беше едновременно чужд и познат, каквито често са гласовете в кошмарите.

Изабо скочи на крака. Лицето й беше бяло като сняг.

— Къде е Мириам? — остро попита Матю.

— Не знам — лениво отвърна Бенджамин. — Може би с някакъв тип на име Джейсън. Звъня й няколко пъти. Или с Амира. Тя я потърси два пъти. Мириам е твоя кучка, татко. Може би ако щракнеш с пръсти, веднага ще дотича при теб.

Маркъс понечи да заговори, но Болдуин му изсъска и племенникът му веднага затвори уста.

— Чух, че имало неприятности в Сет-Тур. Нещо, свързано с вещица — подхвърли Бенджамин.

Матю не се хвана на въдицата.

— Доколкото разбрах, вещицата открила някаква тайна на Дьо Клермон, но умряла, преди да успее да я оповести. Колко жалко. — Бенджамин цъкна иронично с език. — И тя ли беше като онази, която държеше в плен в Прага? Изумително създание.

Матю завъртя автоматично глава, за да се увери, че съм в безопасност.

— Винаги си твърдял, че съм черната овца в семейството, но двамата с теб си приличаме повече, отколкото би искал да признаеш — продължи Бенджамин. — Дори споделям твоята склонност към компанията на вещици.

Усетих промяната във въздуха, когато яростта потече във вените на Матю. Кожата ми настръхна и левият ми палец глухо затуптя.

— Не ме интересува какво правиш — студено рече Матю.

— Дори ако е свързано с Книгата на живота ли? — Бенджамин изчака няколко секунди. — Знам, че я търсиш. Има ли някакво отношение към проучванията ти? Трудна тема, генетика.

— Какво искаш? — попита Матю.

— Вниманието ти. — Бенджамин се разсмя.

Матю не отговори.

— Рядко оставаш без думи, Матю — рече Бенджамин. — За щастие, сега ти е ред да слушаш. Най-сетне открих начин да унищожа теб и останалите Дьо Клермон. Нито Книгата на живота, нито жалките ти научни опити могат да ти помогнат.

— С радост ще ти покажа, че си лъжец — обеща му Матю.

— О, не мисля. — Бенджамин сниши глас, сякаш споделяше някаква голяма тайна. — Разбираш ли, знам какво са открили вещиците преди толкова много години. А ти?

Погледът на Матю се спря върху мен.

— Ще се обаждам — каза Бенджамин.

Връзката прекъсна.

— Обади се в лабораторията — настоях, мислейки единствено за Мириам.

Пръстите на Матю полетяха по клавиатурата.

— Крайно време беше да се обадиш, Матю. Какво точно да търся в твоята ДНК? Маркъс каза да гледам за репродуктивни маркери. Какво трябва да означава това? — Гласът на Мириам беше остър и раздразнен, абсолютно нетипично за нея. — Между другото, пощенската ти кутия прелива, а аз излизам в отпуска.

— В безопасност ли си? — с дрезгав глас попита Матю.

— Да. Защо?

— Знаеш ли къде е телефонът ти?

— Не. Изгубих го някъде. Може би в някой магазин. Сигурна съм, че който го е намерил, ще ми се обади.

— Обади се на мен. — Матю изруга. — Телефонът ти е у Бенджамин, Мириам.

Последва мълчание.

— У твоя Бенджамин? — с ужас попита Мириам. — Мислех, че е мъртъв.

— Уви, не е — с искрено съжаление каза Фернандо.

— Фернандо? — Мириам произнесе името му с огромно облекчение.

— Sim, Miriam. Tudo bem congito? — меко попита Фернандо.

— Слава богу, че си там. Да, да, добре съм. — Гласът й трепереше, но тя направи доблестен опит да го овладее. — Кога за последен път някой е чувал за Бенджамин?

— Преди векове — обади се Болдуин. — И въпреки това Матю си е у дома само от няколко седмици, а Бенджамин вече е намерил начин да се свърже с него.

— Това означава, че го е наблюдавал и чакал — прошепна Мириам. — Ох, Господи.

— В телефона ти имаше ли нещо за проучванията ни, Мириам? — попита Матю. — Запазени имейли? Данни?

— Не. Знаеш, че изтривам имейлите си, след като ги прочета. — Тя замълча за момент. — Указателят ми. Бенджамин вече знае телефонните ти номера.

— Ще ги сменя — бързо рече Матю. — Не се прибирай у дома. Иди при Амира в Старата ложа. Не искам да оставате сами. Бенджамин спомена Амира по име. — Матю се поколеба. — Както и Джейсън.

Мириам рязко си пое дъх.

— Сина на Бертранд ли?

— Всичко е наред, Мириам — опита се да я успокои Матю. Радвах се, че тя не може да види изражението му. — Бенджамин е видял, че ти се е обаждал няколко пъти, това е.

— Имам негова снимка. Сега Бенджамин ще може да го познае! — Мириам определено беше уплашена. — Джейсън е единственото, останало от партньора ми, Матю. Ако с него се случи нещо...

— Ще се погрижа да научи за опасността. — Матю погледна към Галоуглас, който незабавно вдигна своя телефон.

— Джейс? — промърмори той, докато излизаше от стаята и затваряше тихо след себе си.

— Защо Бенджамин се появи точно сега? — вдървено попита Мириам.

— Не знам. — Матю погледна към мен. — Знаеше за смъртта на Емили и спомена генетичните ни проучвания и Книгата на живота.

Усещах как някакво жизненоважно парче от голям пъзел застава на мястото си.

— Бенджамин беше в Прага през хиляда петстотин деветдесет и първа — бавно казах аз. — Явно тогава е чул за Книгата на живота. Тя беше у император Рудолф.

Матю ме погледна предупредително. Когато заговори, тонът му бе енергичен.

— Не се безпокой, Мириам. Ще разберем какво цели Бенджамин, обещавам ти.

Посъветва я да внимава и обеща да и се обади, щом пристигнем в Оксфорд. След като затвори, тишината в залата бе оглушителна.

Галоуглас се вмъкна обратно.

— Джейс не е видял нищо необичайно, но обеща да си отваря очите и ушите. Така. Какво ще правим сега?

— Ние? — повдигна вежди Болдуин.

— Бенджамин е моя отговорност — мрачно рече Матю.

— Да, твоя е — съгласи се Болдуин. — Крайно време е да го признаеш и да се погрижиш за хаоса, който създаде, вместо да се криеш зад полата на Изабо и да се отдаваш на интелектуалните си фантазии за изцеляването на кръвожадността и откриването на тайната на живота.

— Май чака твърде дълго, Матю — добави Веран. — Щеше да ти е по-лесно да унищожиш Бенджамин в Йерусалим след първото му прераждане, но сега не е така. Бенджамин не би могъл да остане скрит толкова дълго без деца и съюзници.

— Матю все някак ще се справи. Все пак е семейният убиец, нали така? — подигравателно подхвърли Болдуин.

— Ще ти помогна — каза Маркъс на Матю.

— Никъде няма да ходиш, Маркъс. Ще останеш тук до мен и ще посрещнеш делегацията на Паството. Същото се отнася за Галоуглас и Веран. Трябва да демонстрираме семейна солидарност. — Болдуин се вгледа във Фийби. Тя отвърна възмутено на погледа му. — Обмислих желанието ти да станеш вампир, Фийби — продължи Болдуин, след като приключи с огледа си. — И съм готов да го подкрепя въпреки мнението на Матю. Желанието на Маркъс за традиционен партньор ще покаже, че Дьо Клермон още почитат старите обичаи. Ти също ще останеш тук.

— Ако Маркъс го иска, за мен ще е удоволствие да остана в дома на Изабо. Имаш ли нещо против, Изабо? — Фийби използваше любезността като оръжие и патерица едновременно, както само британците могат да го правят.

— Разбира се — отвърна Изабо и най-сетне седна на мястото си. Овладя се и се усмихна слабо на годеницата на внука си. — Винаги си добре дошла, Фийби.

— Благодаря, Изабо — кимна младата жена и изгледа многозначително Болдуин.

Болдуин насочи вниманието си към мен.

— Остана само да решим какво да правим с Даяна.

— Моята съпруга, подобно на сина ми, е моя грижа — обади се Матю.

— Сега не можеш да се върнеш в Оксфорд — заяви Болдуин, пренебрегвайки намесата на брат си. — Бенджамин още може да е там.

— Ще идем в Амстердам — тутакси предложи Матю.

— И дума не може да става — заяви Болдуин. — Къщата не може да се отбранява. Ако не можеш да осигуриш безопасността й, Матю, Даяна ще остане с дъщеря ми Мияко.

— Даяна никак няма да хареса Хачоджи — убедено изтъкна Галоуглас.

— Да не говорим за Мияко — промърмори Веран.

— Тогава по-добре Матю да изпълни дълга си. — Болдуин стана. — И то по-скоро.

Братът на Матю излезе толкова бързо, че сякаш изчезна. Веран и Ернст бързо пожелаха лека нощ и го последваха. След като си отидоха, Изабо предложи да се преместим в салона. Там имаше стара стереоуредба и достатъчно записи на Брамс, за да заглушат и най-продължителните разговори.

— Какво ще правиш, Матю? — Изабо още изглеждаше потресена. — Не можеш да позволиш Даяна да замине за Япония. Мияко жива ще я изяде.

— Отиваме в къщата на Бишъп в Медисън — казах аз. Трудно беше да кажа кой остана най-изненадан от разкриването, че отиваме в Ню Йорк — Изабо, Матю или Сара.

— Не съм сигурна, че идеята е добра — предпазливо рече Матю.

— Ем е открила нещо важно в Сет-Тур. Нещо, за което е предпочела да умре, вместо да разкрие. — Останах възхитена колко спокойно прозвучаха думите ми.

— Какво те кара да мислиш така? — попита Матю.

— Сара каза, че Ем е тършувала сред нещата в Кръглата кула, където се държат фамилните записи на Дьо Клермон. Ако е знаела нещо за бебето на вещицата от Йерусалим, би поискала да научи още — отвърнах.

— Изабо ни разказа за бебето — обади се Сара и погледна към Изабо за потвърждение. — После ние съобщихме на Маркъс. Още не разбирам защо това да означава, че трябва да идем в Медисън.

— Защото онова, което е открила Емили, я е принудило да призове духове — обясних. — Сара смята, че Емили се е опитвала да се свърже с майка ми. Може би тя също е знаела нещо. Ако е така, може би ще успеем да научим нещо повече в Медисън.

— Прекалено много мислене, може би и ако, лельо — намръщено подхвърли Галоуглас.

Погледнах съпруга си, който не беше отговорил на предложението ми, а се взираше с отсъстващ вид в чашата си вино.

— Какво мислиш, Матю?

— Можем да идем в Медисън — каза той. — Засега.

— Ще дойда с вас — предложи Фернандо. — Ще правя компания на Сара.

Тя му се усмихна с благодарност.

— Тук стават повече неща, отколкото личи на пръв поглед. И са свързани с Нокс и Жербер. Нокс е дошъл в Сет-Тур заради едно писмо, на което попаднал в Прага и в което се споменава Ашмол 782. — Матю беше много сериозен. — Не може да е случайност, че откритието на Нокс съвпада със смъртта на Емили и повторната поява на Бенджамин.

— Вие бяхте в Прага. Книгата на живота е била в Прага. Бенджамин е бил в Прага. Нокс е намерил нещо в Прага — бавно изброи Фернандо. — Прав си, Матю. Това е нещо повече от съвпадение. Модел е.

— Има и още нещо. Нещо, което не сме ви казвали за Книгата на живота — рече Матю. — Написана е на пергамент, изработен от кожите на демони, вампири и вещици.

Маркъс се опули.

— Това означава, че съдържа генетична информация.

— Точно така — кимна Матю. — Не можем да позволим тя да попадне в ръцете на Нокс или, да не дава Господ, на Бенджамин.

— Намирането на Книгата на живота и на липсващите страници си остава основен приоритет — съгласих се аз.

— Тя може не само да ни разкаже за произхода и еволюцията на създанията, но и да ни помогне да разберем кръвожадността — добави Маркъс. — Може би ще успеем да съберем и полезна генетична информация от нея.

— Домът Бишъп върна страницата с химическата сватба на Даяна малко след като се прибрахме — съобщи Матю. Домът беше известен сред вещиците в района с магическите си пакости и често вземаше скъпи неща за съхранение само за да ги върне на собствениците им по-късно. — Ако успеем да си осигурим лаборатория, бихме могли да я тестваме.

— За съжаление, не е лесно да си уредиш достъп до модерни генетични лаборатории — поклати глава Маркъс. — И Болдуин е прав. Не можете да идете в Оксфорд.

— Може би Крис ще успее да ти намери нещо в Йейл. Той също е биохимик. Неговата лаборатория не разполага ли с нужното оборудване? — Познанията ми за лабораториите се изчерпваха някъде около 1715 година.

— Няма да анализирам страница от Книгата на живота в лабораторията на колеж — заяви Матю. — Ще потърся частна лаборатория. Трябва да има нещо, което да мога да наема.

— Древната ДНК е крехка. Ще трябва да работим с повече от един лист, ако искаме надеждни резултати — предупреди ни Маркъс.

— Още една причина да извадим Ашмол 782 от Бодлианската библиотека — заключих аз.

— Там е на сигурно място, Даяна — увери ме Матю.

— Засега — отвърнах.

— Нали някъде се мотаят още два листа? — попита Маркъс. — Можем да потърсим първо тях.

— Може би и аз ще мога да помогна с нещо — предложи Фийби.

— Благодаря, Фийби. — Бях видяла партньорката на Маркъс в работен режим в Кръглата кула. Бих се радвала да имам на разположение уменията й.

— А Бенджамин? — попита Изабо. — Знаеш ли какво имаше предвид, когато каза, че е започнал да споделя вкуса ти към вещици, Матю?

Той поклати глава.

Шестото ми чувство ми казваше, че откриването на отговора на този въпрос може да се окаже ключ към всичко.

Слънце в Лъв

Родената под знака, на Лъва ще бъде

природно проницателна и остроумна,

със склонност към учение.

Незабавно ще пожелае да научи всичко за нещо

чуто или видяно, ако изглежда,

че е сложно и предизвикателно.

Магическите науки ще бъдат най-силната й страна.

Принцове ще я познават и обичат.

Първото й дете ще бъде женско, а второто мъжко.

През живота си ще премине през много беди и смъртни опасности.

Анонимен английски сборник с цитати,

ок. 1390 година,

Гонсалвис MS 4890, ф. 8

7.

Стоях в килера на Сара и се взирах през прашното вълнисто стъкло на прозореца. Цялата къща се нуждаеше от добро проветряване. Месинговото резе на прозореца отначало оказа съпротива на опитите ми да го отворя, но подутата рамка най-сетне се предаде и прозорецът се вдигна, като изскърца възмутено от грубото отношение.

— Свиквай — троснах се аз и огледах помещението. Беше познато и странно — стаята, в която лелите ми бяха прекарвали голяма част от времето си, а аз много малко. Сара оставяше обичайната си разхвърляност на прага. Тук всичко бе изрядно подредено, с чисти повърхности, строени по лавиците буркани и етикети на дървените чекмеджета.

ЕХИНАЦЕЯ, ВРАТИГА, БЯЛ ТРЪН, ПРЕВАРА, ДЪБРАВНИК, БЯЛ РАВНЕЦ, ГРОЗДОВА ПАПРАТ.

Макар че съставките за занаята на Сара не бяха по азбучен ред, бях сигурна, че в подредбата им участва някакъв вещерски принцип, тъй като тя винаги успяваше да намери веднага нужната й билка или семе.

Сара беше взела със себе си гримоара на Бишъп в Сет-Тур, но сега той отново се връщаше там, където му беше мястото — на остатъците от стария амвон, който Ем бе купила от един антикварен магазин в Буквил. Двете със Сара бяха отрязали поддържащия стълб и сега аналоят стоеше на старата кухненска маса, дошла тук заедно с първите Бишъп в края на осемнайсети век. Единият от краката на масата беше видимо по-къс от другите (никой не знаеше защо), но благодарение на кривите дъски на пода плотът беше изненадващо равен и солиден. Като малка си мислех, че това е магия. Като голяма знаех, че е чист късмет.

Около работното място на Сара бяха разхвърляни различни стари уреди и очукан контакт. Имаше зелена като авокадо електрическа тенджера, кафеварка на почтена възраст, две кафемелачки и блендер. Това бяха инструментите на съвременната вещица, макар че Сара още пазеше голям черен казан до печката в името на доброто старо време. Лелите ми използваха електрическата тенджера за приготвяне на мазила и отвари, кафемелачките и блендъра за благовония и стриване на билки и кафеварката за запарки. В ъгъла бе настанен блестящ бял хладилник за проби с червен кръст на вратата, изключен и неизползван.

— Може би Матю ще успее да намери нещо по-високотехнологично за Сара — замислено промърморих. Като бунзенова горелка. Може би един-два алембика. Внезапно закопнях за добре оборудваната лаборатория на Мери Сидни от шестнайсети век. Вдигнах поглед, като почти се надявах да видя великолепните стенописи с алхимични процеси, които украсяваха стените й в замъка Бейнард.

Вместо това от опънатите между рафтовете въжета висяха билки и цветя. Успях да разпозная някои от тях — подутите семенници на черния кимион, пълни с мънички семенца, бодливия бял трън, овчата опашка с дълго стъбло и ярки жълти цветчета, дали й името вещерска свещ, стръкове копър. Сара ги познаваше всички на външен вид, допир, вкус и миризма. С тях правеше магии и амулети. Изсушените растения бяха посивели от прахта, но проявих благоразумието да не ги докосвам. Сара никога не би ми простила, ако влезе в килера си и не намери нищо освен голи стръкове.

Килерът беше някога кухня на селската къща. Едната стена се заемаше от огромна печка с широка пещ и две фурни. Отгоре имаше хранилище, до което се стигаше по стара паянтова стълба. Бях прекарала много дъждовни следобеди там, свита с някоя книга и заслушана в трополенето на дъжда по покрива. Сега там беше Кора и ме следеше с мързелив интерес, отворила едно око.

Въздъхнах и прашинките се разтанцуваха около мен. Щеше да е нужна вода и здраво търкане, за да стане това място отново приветливо. И ако майка ми е знаела нещо, което би могло да ни помогне да намерим Книгата на живота, щях да го открия именно тук.

Чу се тих звън. После още един.

Баба Алсъп ме беше научила как да разчитам нишките, които обвързваха света, и да ги дърпам, за да тъка магии, каквито нямаше в никой гримоар. Нишките бяха непрекъснато около мен и когато се докосваха, създаваха нещо като музика. Пресегнах се и дръпнах няколко от тях с пръсти. Сини и кехлибарени — цветовете, които свързваха миналото с настоящето и бъдещето. Бях ги виждала и преди, но само в кътчета, където случайни създания не можеха да попаднат в огънатото и надиплено време.

Не се учудих, че в дома Бишъп времето не се държеше както трябва. Усуках сините и кехлибарените нишки на възел и се опитах да ги бутна по местата им, но те отскочиха обратно и въздухът натежа от спомени и тъга. Възел на тъкач не можеше да оправи онова, което не беше наред тук.

Тялото ми беше мокро от пот, макар че единственото, което бях направила, бе да разместя прахта от едно място на друго. Бях забравила колко горещо може да е в Медисън по това време на годината. Взех кофата с мръсна вода и бутнах вратата на килера. Тя не помръдна.

— Дръпни се, Табита — казах и побутнах вратата още малко с надеждата да разкарам котката.

Табита измяука. Беше отказала да влезе с мен в килера. Той беше територия на Сара и Ем и тя ме смяташе за натрапник.

— Ще насъскам Кора по теб — заплаших я аз.

Табита се размърда. Първо една лапа се пъхна през отвора, после втора. Котката на Сара нямаше желание да се бие с питомника ми, но достойнството не й позволяваше да се омете набързо.

Отворих задната врата. Отвън бръмчаха насекоми и се чуваше постоянно чукане. Изхвърлих мръсната вода, а Табита излетя, за да отиде при Фернандо. Той стоеше, стъпил с единия си крак върху пъна, който използвахме за дръвник, и гледаше как Матю забива прътите на оградата в земята.

— Още ли се занимава с това? — попитах и залюлях празната кофа. Чукането и тропането продължаваше дни наред — първо трябваше да се сменят някои керемиди на покрива, после да се издигнат рамките в градината, а сега и поправянето на оградата.

— Умът му е по-спокоен, когато работи с ръцете си — каза Фернандо. — Обработване на камък, бой с меч, плаване, писане на стихове, експерименти — няма значение.

— Мисли си за Бенджамин. — Ако наистина беше така, нищо чудно, че търсеше с какво да се разсее.

Спокойното внимание на Фернандо се насочи към мен.

— Колкото повече Матю мисли за сина си, толкова повече се връща назад към времето, когато не е харесвал себе си, нито решенията, които е взел.

— Матю рядко говори за Йерусалим. Показа ми значката си на поклонник и ми разказа за Елинор. — Не беше много, като се имаше предвид колко време беше прекарал там. А и подобни стари спомени рядко се разкриваха от целувката на вещица.

— А! Красивата Елинор. Смъртта й беше поредната грешка, която можеше да се избегне — горчиво отбеляза Фернандо. — Матю изобщо не трябваше да отива в Светите земи нито първия, нито втория път. Политиката и кръвопролитията идват в повече на всеки млад вампир, особено поразен от кръвожадност. Но Филип се нуждаеше от всяко достъпно му оръжие, ако искаше да успее в Утрмер.

Не бях специалист по средновековна история, но споменаването на колониите на кръстоносците събуди у мен смътни спомени за кървави конфликти и за смъртоносната обсада на Йерусалим.

— Филип мечтаеше да основе manjasang кралство там, но това не беше писано да стане. Като никога в живота си той подцени алчността на топлокръвните, да не говорим за религиозния им фанатизъм. Трябваше да остави Матю в Кордоба с Юг и мен, защото Матю не му беше от помощ нито в Йерусалим, нито в Акра, нито на другите места, където го пращаше баща му. — Фернандо срита свирепо пъна и обели малко от плъзналия по старото дърво мъх. — Кръвожадността, изглежда, може да бъде и ценност, когато ти трябва убиец.

— Май не си харесвал Филип — меко рекох аз.

— С времето започнах да го уважавам. Но да го харесвам? — Фернандо поклати глава. — Не.

Неотдавна и аз бях изпитала известна неприязън към Филип. В края на краищата, той беше натоварил Матю с ролята на семеен убиец. Понякога поглеждах съпруга си, стоящ сам в удължаващите се летни сенки или очертан като силует на струящата от прозореца светлина, и виждах как товарът на тази отговорност тежи на раменете му.

Матю намести поредния стълб и вдигна очи.

— Имаш ли нужда от нещо? — извика той.

— Не. Тъкмо отивах за вода — извиках в отговор аз.

— Кажи на Фернандо да ти помогне. — Матю посочи празната кофа. Не смяташе за редно бременни жени да вдигат тежко.

— Добре — неопределено отвърнах, докато Матю се залавяше отново за работа.

— Нямаш намерение да ми дадеш да нося кофата ти. — Фернандо постави ръка на сърцето си в престорен смут. — Дълбоко съм наранен. Как да стоя с вдигната глава сред фамилия Дьо Клермон, ако не ми позволяваш да те сложа на пиедестал, както би сторил всеки добър рицар?

— Ако попречиш на Матю да наеме онзи валяк, с който иска да асфалтира алеята, ще ти позволя да носиш бляскава броня до края на лятото. — Целунах леко Фернандо по бузата и го оставих.

От жегата не ме свърташе на едно място. Зарязах празната кофа в умивалника в кухнята и тръгнах да търся леля си. Не беше трудно да я открия. Сара се бе настанила в люлеещия се стол на баба ми в топлата стая и зяпаше почернялото дърво, растящо от огнището. С връщането в Медисън Сара беше принудена да се сблъска със загубата на Емили по съвсем нов начин, който я бе оставил унила и сдържана.

— Много е горещо за чистене. Отивам в града по задачи. Искаш ли да дойдеш? — попитах я.

— Не. Тук ми е добре — каза Сара и се залюля в стола.

— Хана О’Нийл пак се обади. Кани ни на вечерята си по случай Празника на жътвата.

От пристигането ни получихме куп обаждания от членове на сбора в Медисън. Сара бе казала на първожрицата Вивиан Харисън, че е много добре и че семейството се грижи чудесно за нея. После отказваше да разговаря с когото и да било.

Тя не обърна внимание на поканата на Хана и продължи да се взира в дървото.

— Духовете в крайна сметка се завръщат, не мислиш ли?

Къщата беше забележително свободна от призраци след прибирането ни. Матю винеше Кора за това, но двете със Сара знаехме истинската причина. Ем си беше отишла съвсем наскоро, а останалите духове стояха настрана, за да не ги тормозим с въпроси как е тя.

— Така е — съгласих се, — но вероятно ще мине известно време.

— Къщата е толкова тиха без тях. Никога не съм ги виждала като теб, но се усеща кога са наоколо. — Сара се залюля по-енергично, сякаш това щеше да накара по някакъв начин духовете да приближат.

— Реши ли какво да правим със Сухото дърво? — То ни беше чакало с Матю, когато се върнахме от 1591 година, чворестият му черен ствол заемаше по-голямата част от комина, а корените и клоните му се разстилаха в стаята. Макар да изглеждаше мъртво, то от време на време раждаше странни плодове — ключове за кола, както и изображението на химическата сватба, откъснато от Ашмол 782. По-късно, към 1875 година, беше предложило рецепта за сироп от ревен, а около 1973-та и чифт изкуствени мигли. Двамата с Фернандо смятахме, че трябва да го махнем, да поправим комина и да закърпим и боядисаме обшивката. Сара и Матю не споделяха напълно мнението ни.

— Не знам — въздъхна Сара. — Започвам да свиквам с него. Винаги можем да го украсяваме за празниците.

— Като дойде зимата, снегът ще навява през всички тези пукнатини — изтъкнах, докато си вземах чантата.

— Какво те учих за магическите предмети? — попита тя и долових следа от обичайния й остър тон.

— Не ги докосвай, докато не ги разбереш — изрецитирах като някое шестгодишно момиче.

— Отсичането на магически появило се дърво определено може да се брои за докосване, не мислиш ли? — Сара пропъди Табита от огнището, където беше седнала, загледана в кората на дървото. — Трябва ни мляко. И яйца. А Фернандо иска някакъв шантав ориз. Обеща да приготви паеля.

— Мляко. Яйца. Ориз. Ясно. — Хвърлих последен разтревожен поглед на Сара. — Кажи на Матю, че няма да се бавя.

Дъските в преддверието тихо запротестираха, докато вървях към вратата. Спрях, сякаш краката ми залепнаха. Домът Бишъп не беше обикновена къща и неведнъж беше изразявал мнението си по различни въпроси, от това кой има право да го обитава до дали одобрява или не цвета, с който са боядисани капаците на прозорците.

Но сега къщата не отговаряше. Тя чакаше, подобно на духовете.

Новата кола на Сара беше паркирана пред входа. Старата й „Хонда Сивик“ беше закъсала по време на обратния път от Монреал и двамата с Матю я бяхме зарязали. Човек на Дьо Клермон беше натоварен със задачата да я докара до Медисън, но двигателят сдал багажа някъде между Буквил и Уотъртаун. За да утеши Сара, Матю й беше подарил пурпурен „Мини Купър“ металик с бели ивици с черни и сини кантове и специално поръчан номер с надпис НОВА МЕТЛА. Надяваше се, че вещерското послание ще приспи желанието на Сара да налепи навсякъде стикери, но аз се опасявах, че е само въпрос на време новата кола да заприлича на старата.

За да не си помисли някой, че новата кола и липсата на девизи по нея е знак, че паганизмът на Сара е разколебан, Матю й взе топка за антената във вид на вещица. Имаше си червена коса, островърха шапка и слънчеви очила. Където и да паркираше Сара, някой й я крадеше. Затова Матю държеше кутия с резервни в шкафа в антрето.

Изчаках Матю да започна да набива поредния кол и скочих в колата на Сара. Обърнах и се отдалечих от къщата. Матю не беше стигнал дотам да ми забранява да напускам фермата без придружител, а Сара знаеше къде отивам. Щастлива, че съм свободна, отворих капака на покрива, за да пусна юлския вятър в купето на път към града.

Първо спрях при пощата. Госпожа Хътчинсън погледна с интерес подутия ми корем под ръба на тениската, но не каза нищо. Единствените други хора в пощата бяха двама антиквари и Смити, новият най-добър приятел на Матю от железарията.

— Чукът за колци върши ли работа на господин Клермон? — попита Смити и почука с наръча реклами ръба на широкополата си шапка. — Не бях продавал от цяла вечност такива. Повечето хора напоследък търсят по-леки неща.

— Оставам с впечатлението, че му харесва. — Повечето хора не са високи метър и деветдесет вампири, помислих си, докато пусках в кошчето рекламните листовки на местния супермаркет и офертите за нови гуми.

— Добър мъж сте си намерили — подхвърли Смити, поглеждайки сватбения ми пръстен. — И като че ли се спогажда с госпожица Бишъп. — Последното беше казано с леко благоговение.

Леко изкривих устни. Взех останалия наръч каталози и сметки и го прибрах в чантата си.

— Пази се, Смити.

— Довиждане, госпожо Клермон. Кажете на господин Клермон да се обади, когато реши за онзи валяк за алеята.

— Не съм госпожа Клермон. Още използвам... както и да е, няма значение — завърших аз, щом видях смутената му физиономия. Отворих вратата и се дръпнах настрани, за да пусна две деца. Хлапетата бяха на лов за близалките, които госпожа Хътчинсън държеше на тезгяха. Почти бях излязла, когато чух Смити да шепне на пощаджийката:

— Запозна ли се с господин Клермон, Ани? Свестен тип. Мислех си, че Даяна може да остане стара мома като госпожица Бишъп — каза й и смигна многозначително.

Завих на запад по Шосе 20 и поех през зелените поля и старите ферми, които навремето бяха осигурявали храната на местните жители. Сега много от имотите бяха разделени и земята се използваше за различни цели. Имаше училища и офиси, гранитен двор, предачница в преустроена плевня.

Когато спрях при супермаркета в близкия Хамилтън, паркингът бе на практика пуст. Дори когато колежът бе в сесия, никога не се пълнеше повече от половината.

Паркирах колата на Сара на едно от многото празни места при входа, до един от микробусите, които хората си купуват, когато имат деца. Имаше плъзгащи се врати за лесното поставяне на детски седалки, множество стойки за чаши и бежови килими, за да крият разсипаните по пода зърнени закуски. Сякаш бъдещето за миг проблесна пред очите ми.

Пъргавата малка кола на Сара беше добре дошло напомняне, че има и други възможности, макар че Матю вероятно щеше да настоява за танк след раждането на близнаците. Погледнах тъпата зелена вещица на антената. Промърморих няколко думи и жиците на антената пронизаха меката пяна и островърхата шапка. Никой нямаше да краде муската на Сара, докато аз съм на смяна.

— Хубава свързваща магия — сухо отбеляза глас зад мен. — Май не я знаех.

Рязко се извърнах. Стоящата зад мен жена беше на петдесет и няколко, с преждевременно посивяла, дълга до раменете коса и изумрудени очи. Заобикаляше я тихо бръмчене на сила — не демонстративно, но солидно. Това бе първожрицата на сбора в Медисън.

— Здравейте, госпожо Харисън. — Харисън бяха стара фамилия в Хамилтън. Бяха дошли от Кънектикът и подобно на Бишъп, жените запазваха фамилията си въпреки брака. Съпругът на Вивиан, Роджър, беше предприел радикалната стъпка да промени фамилното си име от Бейкър на Харисън след сватбата им, с което си спечели почетно място в аналите на сбора за готовността си да почете традицията, както и доста закачки от страна на другите съпрузи.

— Мисля, че си достатъчно голяма, за да ме наричаш Вивиан, а? — Погледът й се спря на корема ми. — На пазар ли си тръгнала?

— Ъхъ. — Никоя вещица не може да излъже друга вещица. Предвид обстоятелствата най-добре беше да отговарям възможно най-кратко.

— Ама че съвпадение. Аз също. — Две пазарски колички зад Вивиан се отделиха от колоната и се изтъркаляха от ограденото място.

— Значи ще раждаш през януари? — попита тя, след като влязохме вътре.

Едва не изпуснах хартиената торба с ябълки, отгледани в една ферма недалеч.

— Само ако износя бебетата до термина. Очаквам близнаци.

— Близнаците са голяма беля — печално рече Вивиан. — Питай Аби. — Тя махна на една жена, понесла две кори яйца.

— Здрасти, Даяна. Не мисля, че сме се срещали. — Аби остави едната кора в количката на мястото за деца и я закрепи с помощта на предпазния колан. — След като се родят бебетата, се налага да измислиш различен начин да ги пазиш да не се счупят. Нося ти тиквички, в колата са, така че изобщо не помисляй да купуваш.

— Целият окръг ли знае, че съм бременна? — попитах аз. Да не говорим, че съм тръгнала на пазар.

— Само вещиците — уточни Аби. — И всеки, който разговаря със Смити. — Четиригодишно момче в ризка на райе и маска на Спайдърмен профуча покрай нас. — Джон Прат! Стига си гонил сестра си!

— Спокойно. Намерих Грейс при бисквитите — каза красив мъж в къси панталони и тениска на университета „Колгейт“ в сиво и червено-кафяво. Държеше гърчещо се дете, чието лице беше омазано с шоколад и трохи от бисквити. — Здрасти, Даяна. Аз съм съпругът на Аби, Кейлъб Прат. Преподавам тук. — Гласът му бе непринуден, но около него пращеше от енергия. Може би мъничко стихийна магия?

Въпросът ми освети фините нишки около него, но Вивиан ме разсея, преди да установя със сигурност.

— Кейлъб е преподавател по антропология — с гордост съобщи тя. — Двамата с Аби са чудесно допълнение за общността.

— Приятно ми е да се запознаем — промърморих. Явно целият сбор пазаруваше в този супермаркет в четвъртък.

— Само когато трябва да говорим по работа — каза Аби, прочитайки с лекота мислите ми. Доколкото можех да определя, тя имаше доста по-малко магически талант от Вивиан и Кейлъб, но в кръвта й определено имаше някаква сила. — Очаквахме да видим Сара, но тя ни избягва. Добре ли е?

— Честно казано, не. — Поколебах се. Навремето сборът в Медисън представляваше всичко, което исках да отрека за себе си и за това, че съм Бишъп. Но лондонските вещици ме научиха, че трябва да платиш цената, ако живееш откъсната от другите вещици. А и простата истина бе, че двамата с Матю не бихме могли да се оправим сами. Не и след случилото се в Сет-Тур.

— Искаш да кажеш нещо ли, Даяна? — Вивиан ме погледна проницателно.

— Мисля, че се нуждаем от помощта ви. — Думите се изплъзнаха с лекота от устата ми. Явно показах изумлението си, защото и тримата се разсмяха.

— Добре. Нали затова сме тук — рече Вивиан и ми се усмихна одобрително. — Какъв е проблемът?

— Сара е блокирала — изтърсих. — А ние с Матю сме загазили.

— Знам. Палците ми ме тормозят от дни — вметна Кейлъб, като подрусваше Грейс. — Отначало си помислих, че е просто заради вампирите.

— Повече от това е — мрачно подчертах. — Свързано е и с вещици. И с Паството. Майка ми може да е имала предчувствие, но не зная откъде да започна да търся повече информация.

— Какво казва Сара? — попита Вивиан.

— Почти нищо. Отново започна да скърби за Емили. Седи до огнището, гледа растящото там дърво и чака духовете да се върнат.

— А съпругът ти? — повдигна вежди Кейлъб.

— Матю сменя стълбовете на оградата. — Прокарах ръка през косата си и отметнах влажните кичури по шията си. Ако стане още малко по-топло, човек ще може да изпече яйце върху колата на Сара.

— Класически пример на пренасочена агресия — замислено определи Кейлъб. — Както и необходимост от установяване на ясни граници.

— Що за магия е това? — Бях потресена, че може да узнае толкова много за Матю от толкова малко думи.

— Антропология — ухили се той.

— Май е по-добре да поговорим за това някъде другаде. — Вивиан се усмихна топло на растящата тълпа зяпачи в отдела за плодове и зеленчуци. Малкото човеци в магазина нямаше как да не забележат групата от четири свръхестествени създания и неколцина открито подслушваха разговора ни, докато се преструваха, че проверяват колко са узрели пъпешите и дините.

— Да се видим след двайсет минути при Сара — предложих, изгаряйки от желание да се махна.

— Оризът арборио е натам — услужливо посочи Кейлъб и предаде Грейс на Аби. — Най-близкият заместител на ориз за паеля в Хамилтън. Ако не е достатъчно добър, можеш да се отбиеш при Морийн в магазина за здравословна храна. Ще поръча специално испански ориз. Иначе ще се наложи да караш до Сиракюз.

— Благодаря — немощно отвърнах. Нямаше да има никакво отбиване в магазина за здравословна храна, който беше местното свърталище на вещици, когато не бяха в супермаркета. Бутнах количката си в указаната посока. — Добра идея.

— И не забравяй млякото! — извика Аби след мен.

Когато се прибрах, Матю и Фернандо бяха на двора, потънали в разговор. Прибрах покупките и намерих кофата в умивалника, където я бях оставила. Пръстите ми автоматично посегнаха към кранчето, готови да го завъртят.

— Какво ми става, по дяволите? — промърморих, докато махах празната кофа от умивалника. Отнесох я обратно в килера и оставих вратата да се затвори зад мен.

Тази стая беше виждала някои от най-големите ми унижения като вещица. Макар да разбирах, че проблемите ми с магията в миналото се дължаха на факта, че съм тъкачка, при това омагьосана, не беше лесно да оставя спомените за провалите си зад мен.

Но бе време да се опитам.

Оставих кофата на огнището и се настроих за потока, който винаги течеше през мен. Благодарение на баща ми бях не само тъкачка, но и кръвта ми бе пълна с вода. Клекнах до ведрото, свих дланта си във формата на чучур и съсредоточих желанията си.

„Чиста. Свежа. Нова.“

Секунди по-късно ръката ми приличаше на направена от метал вместо от плът и водата потече от пръстите ми, падайки с глух ромон в пластмасовия съд. Щом кофата се напълни, ръката ми отново си беше просто ръка. Усмихнах се и седнах на пети, доволна, че успях да направя магия в дома Бишъп. Навсякъде около мен въздухът искреше от разноцветни нишки. Вече не го усещах плътен и тежък, а ярък и пълен с потенциал. Прохладен ветрец повя през отворения прозорец. Сигурно нямаше да мога да реша всичките ни проблеми с един-единствен възел, но ако исках да разбера какво са знаели Емили и майка ми, трябваше да започна отнякъде.

— С възел един магията започва — прошепнах аз, хванах една сребриста нишка и я завързах.

С крайчеца на окото си зърнах дългата пола и ярко бродираното елече на предшественичката ми Бриджит Бишъп.

— Добре дошла у дома, внучке — каза призрачният глас.

8.

Матю завъртя чука и го стовари върху дървения кол. Задоволителното тряс отекна нагоре по ръцете му, през раменете и надолу по гърба. Той вдигна отново чука.

— Не мисля, че е нужно да го удряш трети път — лениво подхвърли Фернандо зад него. — Сигурно ще си стои изправен и когато настъпи следващата ледена епоха.

Матю опря работната част на чука в земята и се облегна на дръжката. Не беше нито изпотен, нито задъхан. Прекъсването обаче го раздразни.

— Какво има, Фернандо?

— Чух те снощи, че говориш с Болдуин — отвърна той.

Матю взе копача за колове, без да каже нищо.

— Значи, да разбирам, че ти е казал да останеш тук и да не се забъркваш в неприятности. Засега — продължи Фернандо.

Матю заби двете остриета в земята. Те проникнаха малко по-дълбоко, отколкото биха го сторили, ако с тях работеше човек. Завъртя рязко инструмента, извади го и взе поредния дървен кол.

— Стига, Матеус. Оправянето на оградата на Сара едва ли е най-добрият начин да си прекараш времето.

— Най-добрият начин да си прекарам времето е да намеря Бенджамин и да отърва фамилията веднъж завинаги от това чудовище. — Матю хвана двуметровия стълб с една ръка с такава лекота, сякаш тежеше колкото молив, и заби върха му в меката почва. — А вместо това чакам Болдуин да ми даде разрешение да направя онова, което трябваше да съм направил много отдавна.

— Хмм. — Фернандо огледа кола. — И как ще постъпиш в такъв случай? По дяволите Болдуин и диктаторските му методи. Погрижи се за Бенджамин. За мен няма да е проблем да наглеждам Даяна и Сара.

Матю го изгледа изпепеляващо.

— Няма да оставя бременната си партньорка насред нищото. Дори с теб.

— Значи планът ти е да останеш тук и да поправяш всичко счупено, докато не настъпи щастливият момент, когато Болдуин ще се обади и ще ти разреши да убиеш собственото си дете. Тогава ще помъкнеш Даяна в затънтената дупка, в която живее Бенджамин, и ще го изкормиш пред съпругата си, така ли? — Фернандо вдигна с отвращение ръце. — Я стига глупости.

— Болдуин няма да търпи нищо друго, освен подчинение, Фернандо. Каза го съвсем ясно в Сет-Тур.

Болдуин беше измъкнал всички мъже Дьо Клермон и Фернандо в нощта и бе обяснил с груби и подробни думи какво ще се случи с всеки от тях, ако усети дори намек за протест или бунт. Накрая дори Галоуглас бе останал потресен.

— Навремето ти харесваше да надхитряваш Болдуин. А след смъртта на баща ти го оставяш да се държи ужасно с теб. — Фернандо грабна чука, преди Матю да успее да го вземе.

— Не бих могъл да изгубя Сет-Тур. Maman не би го преживяла, особено след смъртта на Филип. — Майката на Матю далеч не беше неуязвима. Бе станала крехка и чуплива като стъкло. — Замъкът технически може и да е собственост на Рицарите на Лазар, но всеки знае, че братството принадлежи на Дьо Клермон. Ако Болдуин искаше да оспори завещанието на Филип и да сложи ръка на Сет-Тур, щеше да успее, а Изабо щеше да бъде изхвърлена.

— Изабо май се възстанови след смъртта на Филип. Какво е извинението ти сега?

— Сега жена ми е Дьо Клермон. — Матю изгледа ядно събеседника си.

— Ясно. — Фернандо изсумтя. — Бракът е превърнал ума ти в пихтия и е огънал гръбнака ти като върбова клонка, приятелю.

— Няма да направя нищо, което би я изложило на риск. Тя може и да не разбира все още какво означава това, но двамата с теб много добре знаем колко е важно да си смятан за дете на Филип — каза Матю. — Името Дьо Клермон ще я защитава от всякакви заплахи.

— И заради това нищожно място в семейството си готов да продадеш душата си на дявола, така ли? — Фернандо беше искрено изненадан.

— Заради Даяна ли? — Матю се извърна. — Бих направил всичко за нея. Бих платил всяка цена.

— Любовта ти към нея граничи с мания. — Фернандо не трепна, когато Матю рязко се обърна с потъмнели от гняв очи. — Това не е здравословно. Нито за теб, нито за нея.

— Значи Сара ти пълни главата с приказки за моите недостатъци, така ли? Лелите на Даяна никога не са ме одобрявали. — Матю погледна свирепо към къщата. Може би бе някаква игра на светлината, но къщата сякаш се тресеше до основите си от смях.

— Като те виждам с племенницата им, разбирам защо — благо рече Фернандо. — Кръвожадността винаги те е правила склонен към ексцесии. И обвързването е влошило нещата.

— Имам трийсет години с нея, Фернандо. Четирийсет или петдесет, ако съм късметлия. Колко века прекара ти с Юг?

— Шест — отсечено отвърна Фернандо.

— И бяха ли достатъчни? — избухна Матю. — Преди да съдиш мен, че съм вманиачен за добруването на партньорката ми, постави се на мое място и си представи как би се държал ти, ако знаеше, че времето ти с Юг ще бъде толкова кратко.

— Загубата си е загуба, Матю, а душата на вампира е толкова крехка, колкото и на всеки топлокръвен. Шестстотин години, шейсет или шест — няма значение. Когато партньорът ти умре, част от душата ти умира с него. Или с нея — меко добави Фернандо. — Но пък ще ти останат децата, Маркъс и близнаците, които да те утешат.

— Какво значение има всичко това, ако Даяна я няма, за да го сподели? — Матю изглеждаше отчаян.

— Нищо чудно, че си толкова суров с Маркъс и Фийби — каза с разбиране Фернандо. — Да превърнеш Даяна във вампир е най-голямото ти желание...

— Никога — свирепо го прекъсна Матю.

— И най-големият ти ужас — довърши Фернандо.

— Ако стане вампир, тя вече няма да е моята Даяна — обясни Матю. — Ще бъде нещо... някой... друг.

— Но пак би могъл да я обичаш — посочи Фернандо.

— Как бих могъл, когато обичам Даяна заради всичко онова, което е? — въздъхна Матю.

Фернандо нямаше какво да отговори. Не можеше да си представи Юг като нещо различно от вампир. Това го дефинираше, даваше му уникалното съчетание на свирепа смелост и мечтателен идеализъм, които бяха накарали Фернандо да се влюби в него.

— Децата ви ще променят Даяна. Какво ще стане с любовта ти, когато се родят?

— Нищо — грубо отсече Матю и посегна към чука. Фернандо подхвърли с лекота тежкия инструмент от едната си ръка в другата, за да го държи на разстояние.

— Кръвожадността ти говори. Чувам я в гласа ти. — Чукът полетя във въздуха със сто и четирийсет километра в час и падна в двора на O'Нийл. Фернандо сграбчи Матю за гърлото. — Страхувам се за децата ти. Боли ме да го кажа и дори да го помисля, но съм те виждал как убиваш някого, когото обичаш.

— Даяна... не... е... Елинор — процеди думите една по една Матю.

— Не. Чувствата ти към Елинор изобщо не могат да се сравняват с тези към Даяна. Но въпреки това беше достатъчно само едно небрежно докосване на Болдуин, само намек, че Елинор може да се съгласи с него вместо с теб — и беше готов да разкъсаш и двамата. — Фернандо се вгледа в лицето на Матю. — Какво ще направиш, ако Даяна постави нуждите на бебетата преди твоите?

— Вече се контролирам, Фернандо.

— Кръвожадността засилва всички инстинкти на вампира и ги прави остри като калена стомана. Собственическото ти чувство вече е опасно. Откъде си сигурен, че ще се владееш?

— Господи, Фернандо. Няма как да съм сигурен. Това ли искаш да кажа? — Той прокара пръсти през косата си.

— Искам да послушаш Маркъс вместо да строиш огради и да поправяш улуци — отвърна Фернандо.

— Само не и ти. Лудост е дори да си помислиш, че мога да се отделя, докато Бенджамин вилнее някъде, а Паството е посегнало към оръжието — рязко рече Матю.

— Нямах предвид основаването на издънка. — Фернандо смяташе, че идеята на Маркъс е отлична, но знаеше кога да си мълчи.

— Какво тогава? — намръщено попита Матю.

— Работата ти. Ако се съсредоточиш върху кръвожадността, може и да успееш да осуетиш плановете на Бенджамин, без да нанасяш нито един удар. — Той замълча за момент, докато Матю вникне в думите му, после продължи: — Дори Галоуглас смята, че трябва да си в лабораторията и да анализираш онзи лист от Книгата на живота, а той няма никаква представа от наука.

— Никой от местните колежи не разполага с достатъчно добра за нуждите ми лаборатория — каза Матю. — Не се занимавам само с купуване на водосточни тръби, ако искаш да знаеш. Поразпитах наоколо. И си прав, между другото. Галоуглас няма представа в какво се състои проучването ми.

Същото се отнасяше и за самия Фернандо. Но той бе наясно кой знаеше.

— Мириам определено е правила нещо, докато те е нямало. Не е от онези, които ще седят със скръстени ръце. Не можеш ли да прегледаш последните й резултати? — попита Фернандо.

— Казах й, че те могат да почакат — намусено промърмори Матю.

— Дори събраните по-ранно данни може да се окажат полезни, след като се налага да имаш предвид Даяна и близнаците. — Фернандо беше готов да използва всичко, дори Даяна за примамка, само и само да накара Матю да действа вместо просто да реагира. — Може би кръвожадността не е единственото обяснение за бременността й. Може би тя и вещицата в Йерусалим са наследили някаква способност да зачеват от вампир.

— Възможно е — бавно рече Матю. В следващия момент вниманието му се привлече от пурпурния „Мини Купър“ на Сара, който поднасяше по чакъла. Раменете му се отпуснаха и част от мрака напусна очите му. — Наистина трябва да оправя алеята — разсеяно подхвърли той, взрян в колата.

Даяна слезе и им махна. Той се усмихна и й махна в отговор.

— Трябва да започнеш отново да мислиш — заяви Фернандо.

Телефонът на Матю иззвъня.

— Какво има, Мириам?

— Мислех си. — Мириам никога не си правеше труда да разменя любезности. Дори плашещото преживяване с Бенджамин неотдавна не беше я променило.

— Ама че съвпадение — иронично рече Матю. — Фернандо тъкмо ме увещаваше да направя същото.

— Нали помниш как някой влезе с взлом в жилището на Даяна миналия октомври? Тогава се бояхме, че някой търси генетична информация за нея — косми, нокти, кожа.

— Разбира се, че помня — потвърди Матю и разтри лицето си с длан.

— Ти беше сигурен, че са били Нокс и американската вещица Джилиан Чембърлейн. Ами ако е бил Бенджамин? — Мириам замълча за момент. — Имам наистина лошо предчувствие, Матю. Сякаш съм се събудила от приятен сън и откривам, че някакъв паяк ме е хванал в паяжината си.

— Не е влизал в стаите й. Щях да доловя миризмата. — Матю звучеше уверено, но в гласа му също се долавяше безпокойство.

— Бенджамин е твърде умен, за да отиде лично. По-скоро би изпратил слуга или някое от децата си. Като негов сир ти можеш да го надушиш, но знаеш, че характерната миризма е на практика недоловима у внуците. — Мириам въздъхна раздразнено. — Бенджамин спомена вещици и генетичните ти проучвания. Не вярваш в съвпадения, нали помниш?

Матю наистина помнеше, че е казвал подобно нещо — много преди да срещне Даяна. Неволно погледна към къщата. Тази необходимост да защитава жена си вече беше комбинация от инстинкт и рефлекс. Пропъди предупреждението на Фернандо за манията му.

— Успя ли да поровиш още в ДНК на Даяна? — Миналата година й беше взел кръв и проби от устната кухина.

— С какво си мислиш, че се занимавах през цялото време? Че съм плела одеялца за бебетата и съм плакала, че ви няма ли? Да, знам за близнаците толкова, колкото и останалите. Което ще рече — недостатъчно.

Матю поклати печално глава.

— Липсваше ми, Мириам.

— По-добре забрави. Защото следващия път, когато те видя, така ще те ухапя, че ще носиш години наред белега. — Гласът на Мириам трепереше. — Трябваше отдавна да убиеш Бенджамин. Знаеше, че е чудовище.

— Дори чудовищата могат да се променят — тихо рече Матю. — Виж ме мен.

— Ти никога не си бил чудовище — възрази тя. — Казваше тази лъжа, за да ни държиш по-надалеч.

Матю не беше съгласен, но остави темата.

— И какво научи за Даяна?

— Научих, че онова, което си мислехме, че знаем за жена ти, е нищо в сравнение с онова, което не знаем. Ядрената й ДНК е като лабиринт — тръгнеш ли по нея, най-вероятно ще се изгубиш — каза Мириам, имайки предвид уникалния генетичен отпечатък на Даяна. — Митохондриалната й ДНК е също толкова озадачаваща.

— Да оставим за момент митохондриалната ДНК. Тя ще ни каже само какво общо има Даяна с предшествениците й по женска линия. — Щеше да се заеме с митохондриалната ДНК по-нататък. — Искам да разбера какво я прави уникална.

— Какво те тревожи? — Мириам познаваше достатъчно добре Матю, за да усети, че премълчава нещо.

— Като начало, способността й да зачене от мен. — Той пое дълбоко дъх. — Освен това се сдоби с нещо като дракон, докато бяхме в шестнайсети век. Кора е огнедишащ дракон. И неин питомник.

— Питомник ли? Мислех си, че тия истории за вещиците и питомниците са човешки митове. Нищо чудно, че преобразяващият й ген е толкова странен — промърмори Мириам. — Огнедишащ дракон. Само това ни трябваше. Чакай малко. Държи ли го вързан или нещо подобно? Можем ли да му вземем кръвна проба?

— Може би — неуверено каза Матю. — Не съм сигурен обаче, че Кора ще се съгласи да й вземем проба от устата.

— Чудно ми е дали двете с Даяна не са генетично свързани... — Гласът на Мириам замря, явно беше заинтригувана от възможностите.

— Да си намерила нещо във вещерската хромозома на Даяна, което би могло да контролира плодовитостта? — попита Матю.

— Това е съвсем ново искане, а ти знаеш, че учените обикновено не откриват нищо, освен ако не го потърсят — язвително подхвърли Мириам. — Дай ми няколко дни и ще видя какво мога да направя. Даяна има толкова неидентифицирани гени във вещерската си хромозома, че понякога се чудя дали наистина е вещица. — Тя се разсмя.

Матю запази мълчание. С пълна сигурност знаеше, че Даяна е тъкачка, а дори Сара нямаше представа.

— Спестяваш ми нещо — леко обвинително отбеляза Мириам.

— Изпрати ми доклад за онова, което си успяла да идентифицираш — помоли той. — Ще поговорим повече след няколко дни. Погледни и моя ДНК профил. Съсредоточи се върху гените, които още не сме идентифицирали, особено ако са в близост до гена на кръвожадността. Виж дали нещо няма да ти направи впечатление.

— Доообре — проточи Мириам. — Имаш сигурна интернет връзка, нали?

— Толкова сигурна, колкото може да се намери с парите на Болдуин.

— Значи е много сигурна — промърмори под нос тя. — Ще се чуем по-късно. И, Матю?

— Да? — намръщи се той.

— Още смятам да те ухапя заради това, че не уби Бенджамин, когато имаше възможност.

— Първо ще трябва да ме хванеш.

— Това не е проблем. Достатъчно е само да хвана Даяна. После направо ще ми паднеш в ръцете — каза тя и прекъсна връзката.

— Мириам отново е във върхова форма — вметна Фернандо.

— Винаги е можела да се възстановява изумително бързо след криза — с обич рече Матю. — Помниш ли, когато Бертран...

Някаква непозната кола зави по алеята.

Матю се втурна към нея, следван плътно от Фернандо.

Сивокосата жена зад волана на очуканото тъмносиньо „Волво“ изобщо не изглеждаше изненадана, че се е озовала пред двама вампири, единият от които невероятно висок. Вместо това свали спокойно прозореца.

— Вие трябва да сте Матю — каза тя. — Аз съм Вивиан Харисън. Даяна ме помоли да се отбия да видя Сара. Безпокои се за дървото в топлата стая.

— Каква е тази миризма? — обърна се Фернандо към Матю.

— Бергамот — отвърна Матю и присви очи.

— Често срещан аромат! Освен това аз съм счетоводителка, а не само първожрица на сбора — възмутено заяви Вивиан. — Какво очаквахте, да мириша на огън и сяра ли?

— Вивиан? — Сара стоеше на прага, примижала на слънцето. — Да не се е разболял някой?

Вещицата слезе от колата.

— Никой не се е разболял. Срещнах Даяна в магазина.

— Виждам, че си се запознала с Матю и Фернандо — каза Сара.

— Запознах се. — Вивиан ги изгледа от глава до пети. — Богинята да ни пази от красиви вампири. — Тя тръгна към къщата. — Даяна спомена, че имаш малко неприятности.

— Нищо, с което да не можем да се справим — намръщено уточни Матю.

— Винаги казва така. Понякога дори е прав. — Сара направи знак на Вивиан да приближи. — Влез вътре. Даяна направи чай с лед.

— Всичко е наред, госпожо Харисън — каза Матю, крачейки до вещицата.

Даяна се появи зад Сара. Погледна ядосано съпруга си, сложила ръце на кръста си.

— Наред ли? — остро попита тя. — Питър Нокс уби Ем. В огнището расте дърво. Аз съм бременна от теб. Изхвърлиха ни от Сет-Тур. А Паството може да цъфне всеки момент и да ни принуди да се разделим. Всичко това наред ли ти се струва, Вивиан?

— Онзи Питър Нокс, който си падаше по майката на Даяна ли? Той не беше ли член на Паството? — попита Вивиан.

— Беше. Но вече не — отвърна Матю.

Вивиан размаха пръст към Сара.

— А ти ми каза, че Ем е получила инфаркт.

— Инфаркт си беше — зае отбранителна позиция Сара. Вивиан сви отвратено устни. — Това е самата истина! Синът на Матю каза, че именно това е причината за смъртта.

— Много си добра в казването на истини и лъжи едновременно, Сара. — Гласът на Вивиан омекна. — Емили беше важна част от нашата общност. Също като теб. Трябва да знаем какво се е случило в действителност във Франция.

— Дали Нокс е виновен или не, няма да промени нищо. Емили ще си остане мъртва. — Очите на Сара се напълниха със сълзи. Тя ги изтри енергично. — И не искам сборът да се замесва. Прекалено опасно е.

— Ние сме твои приятели. Вече сме замесени. — Вивиан потърка ръце. — В неделя е Празникът на жътвата.

— Празникът на жътвата ли? — подозрително рече Сара. — Сборът не го е чествал от десетилетия.

— Обикновено не организираме голямо празненство, вярно е, но тази година Хана О’Нийл прави изключение по случай завръщането ви у дома. И за да ни даде възможност всички да се сбогуваме с Ем.

— Но Матю... Фернандо... — Сара сниши глас. — Съглашението.

Вивиан се разсмя.

— Даяна е бременна. Малко е късно да се безпокоим, че ще нарушим правилата. Пък и сборът знае всичко за Матю. Както и за Фернандо.

— Така ли? — изненада се Сара.

— Така — твърдо рече Даяна. — Смити се сприятели с Матю покрай инструментите, а знаеш какъв клюкар е той. — Сладката усмивка, с която дари Матю, притъпи донякъде жилото на думите й.

— Известни сме като прогресивен сбор. Ако извадим късмет, Даяна ще ни довери какво крие зад прикриващото си заклинание. Ще се видим в неделя. — Вивиан се усмихна на Матю, махна на Фернандо, качи се в колата си и потегли.

— Вивиан Харисън е същински булдозер — измърмори Сара.

— При това наблюдателен — замислено добави Матю.

— Определено. — Сара погледна Даяна. — Вивиан е права. Носиш прикриващо заклинание. При това добро. Кой ти го направи?

— Никой. Аз... — Неспособна да излъже и въпреки това нежелаеща да каже истината на леля си, Даяна затвори уста. Матю се намръщи.

— Добре. Не ми казвай. — Сара тръгна ядосано към топлата стая. — И няма да ходя на онзи празник. Целият сбор е пощурял на тема вегетарианство. Няма да има нищо за хапване освен тиквички и онзи пудинг с лимони на Хана, който изобщо не става за ядене.

— Вдовицата започва да идва на себе си — прошепна Фернандо и вдигна палци към Даяна, докато влизаше след Сара в къщата. — Връщането в Медисън беше добра идея.

— Обеща да й кажеш, че си тъкачка, когато се установим тук — каза Матю, когато двамата с Даяна останаха сами. — Защо не си го направила?

— Не съм единствената, която пази тайни. И не говоря само за кръвната клетва, нито дори за факта, че вампири убиват други вампири, страдащи от кръвожадност. Трябваше да ми кажеш, че Юг и Фернандо са били двойка. И определено трябваше да ми кажеш, че Филип е използвал болестта ти като оръжие през всички онези години.

— Сара знае ли, че Кора е твой питомник, а не някакъв сувенир? И че си срещнала баща си в Лондон? — Матю скръсти ръце на гърдите си.

— Моментът не беше подходящ — подсмръкна Даяна.

— О, да, вечно изплъзващият се подходящ момент — изсумтя Матю. — Той никога не настъпва, Даяна. Понякога просто трябва да захвърлим предпазливостта и да се доверим на онези, които обичаме.

— Аз имам доверие на Сара. — Даяна прехапа устна. Не беше нужно да завършва. Матю знаеше, че истинският проблем бе липсата й на доверие в себе си и в собствената си магия. Поне не пълно.

— Да се поразходим — предложи той и й подаде ръка. — Можем да поговорим за това по-късно.

— Много е горещо — възпротиви се Даяна, макар че пое ръката му.

— Аз ще те разхладя — с усмивка обеща той.

Даяна го погледна с интерес. Усмивката на Матю стана по-широка.

Жена му — неговото сърце, неговата партньорка, неговият живот — слезе от верандата в обятията му. Очите й бяха сини и златисти като лятното небе и Матю искаше единствено да се хвърли с главата напред в ярките им дълбини, но не за да се изгуби, а за да бъде намерен.

9.

— Нищо чудно, че не отбелязваме Празника на жътвата — промърмори Сара, докато отваряше предната врата. — Ама че са ужасни тези песни за края на лятото и идването на зимата, да не говорим за акомпанимента с тамбурина на Мери Басет.

— Музиката не беше чак толкова зле — запротестирах аз. Гримасата на Матю показваше, че Сара има пълното право да мърмори.

— Имаш ли още от онова темпераментно вино, Фернандо? — Сара включи осветлението в коридора. — Искам да пийна нещо. Главата ме цепи.

— Темпранийо. — Фернандо хвърли одеялото за пикник на пейката. — Темпранийо. Не забравяй, на испански е.

— Френско, испанско, каквото и да е. Имам нужда от питие — отчаяно се оплака тя.

Дръпнах се да направя път на Аби и Кейлъб. Джон беше заспал в ръцете на баща си, но Грейс беше съвсем будна и се загърчи, за да слезе.

— Пусни я, Аби. Никаква поразия не може да направи — каза Сара и тръгна към кухнята.

Аби пусна Грейс и малката веднага затопурка към стълбите. Матю се разсмя.

— Инстинктите й са направо изумителни, когато става дума за беля. Никакви стълби, Грейс. — Аби се завтече и я грабна, след което я пусна обратно на пода и посочи към дневната.

— Защо не оставите Джон в топлата стая? — предложих. Момченцето беше изоставило маската на Спайдърмен и сега носеше тениска със свръхгероя.

— Благодаря, Даяна. — Кейлъб подсвирна. — Разбирам какво искаше да кажеш за дървото, Матю. Значи просто е пораснало от огнището?

— Смятаме, че май са замесени малко огън и кръв — обясни съпругът ми, изтръска едно одеяло и последва Кейлъб. Двамата бяха бъбрили цялата вечер за всичко — за академичната политика, за работата на Матю в болница „Джон Радклиф“ и за съдбата на белите мечки. Матю постла одеялото на пода за Джон, докато Кейлъб прокарваше пръсти по кората на Сухото дърво.

„Точно това му трябва на Матю — осъзнах аз. — Дом. Семейство. Глутница.“ Когато нямаше за кого да се грижи, той се оттегляше в онова тъмно кътче, където го преследваха делата му от миналото. А точно сега беше особено склонен към мрачно настроение, след като Бенджамин се беше появил отново.

И аз се нуждаех от същото. Докато живяхме през шестнайсети век в домакинства вместо просто в къщи, бях свикнала да съм заобиколена от други хора. Страхът ми да бъда разкрита бе намалял и се бе сменил с желание да бъда част от нещо.

Затова и празненството със сбора беше изненадващо приятно. Вещиците на Медисън бяха заемали страховито място във въображението ми, но тази вечер те бяха мили и дружелюбни, с изключение на враговете ми от гимназията Каси и Лидия. Освен това бяха изненадващо немощни в сравнение с вещиците от Лондон. Една-две владееха донякъде стихийна магия, но бяха далеч от огнените и водните вещици от миналото. А онези, които ги биваше да въртят занаята, не можеха да стъпят и на малкия пръст на Сара.

— Вино, Аби? — Фернандо й предложи чаша.

— С удоволствие. — Тя се изкиска. — Изненадана съм, че се измъкна жив от празненството. Сигурна бях, че някоя ще ти направи любовна магия.

— Фернандо не биваше да ги окуражава — с престорена строгост казах аз. — Не беше нужно да се кланя и да целува ръката на Бети Ийсти.

— Горкият й съпруг ще има да слуша дни наред „Фернандо това“ и „Фернандо онова“ — подхвърли Аби и отново се изкиска.

— Дамите ще останат много разочаровани, когато открият, че се опитват да оседлаят неподходящия кон — отбеляза Фернандо. — Приятелите ти ми разказаха най-очарователни истории, Даяна. Знаеше ли, че вампирите всъщност са много гушкави, когато намерят истинската любов?

— Не бих казала, че Матю се е превърнал в плюшено мече — иронично възразих аз.

— А, но нямаш представа какъв беше преди — с дяволита усмивка каза Фернандо.

— Фернандо! — извика Сара от кухнята. — Ела да ми помогнеш да запаля тъпия огън. Все не тръгва.

Изобщо не можех да си представя защо й трябваше да пали огън в тая жега, но Сара твърдеше, че Ем винаги палела огън на Празника на жътвата и толкоз.

— Дългът зове — промърмори Фернандо и леко се поклони на Аби. Тя се изчерви досущ като Бети Ийсти.

— Ще дойдем с теб. — Кейлъб хвана Грейс за ръката. — Хайде, половинке.

Матю гледаше как Прат се изнасят в кухнята. В ъгълчето на устата му играеше усмивка.

— И ние скоро ще сме същите — прошепнах му, докато го прегръщах.

— Точно същото си мислех и аз. — Матю ме целуна. — Готова ли си да кажеш на леля си, че си тъкачка?

— Веднага след като Прат си тръгнат. — Всяка сутрин обещавах да разкажа на Сара всичко, което научих от лондонския сбор, но с всеки следващ ден ми ставаше все по-трудно да го направя.

— Не е нужно да споделиш всичко наведнъж — рече Матю, докато галеше раменете ми. — Просто й кажи, че си тъкачка, за да престанеш да носиш това наметало.

Отидохме при другите в кухнята. Огънят на Сара вече пращеше весело в килера, допринасяйки за топлата вечер. Седяхме на масата, обсъждахме празненството и споделяхме клюки за последните събития в сбора. После разговорът се прехвърли към бейзбола. Кейлъб беше фен на „Ред Сокс“, също като баща ми.

— Защо всички от „Харвард“ са луди по „Ред Сокс“? — Станах да направя чай.

Нещо бяло се раздвижи в периферното ми зрение и привлече вниманието ми. Усмихнах се и оставих чайника, мислейки си, че е някой от изчезналите духове на къщата. Сара така щеше да се зарадва, ако някой от тях е готов да се появи отново.

Не беше дух.

Двегодишната Грейс стоеше пред огнището на несигурните си крачета.

— Хубав — изгука тя.

— Грейс!

Сепната от вика ми, Грейс обърна глава. Това беше достатъчно да изгуби равновесие и да залитне към огъня.

Никога нямаше да стигна до нея — не и когато между мен и огнището имаше кухненски плот и седем и половина метра. Бръкнах в джоба на късите си панталони и извадих вървите си на тъкачка. Те се заизвиваха между пръстите ми и запълзяха около китките точно когато писъкът на Грейс прониза въздуха.

Нямаше време и за заклинания. Реагирах напълно инстинктивно и забих крака в пода. Водата беше навсякъде около нас, течаща по дълбоките артерии, които кръстосваха земята на Бишъп. Беше и в мен, и в опита си да насоча нейната сурова, стихийна сила аз изолирах сините, зелените и сребърните нишки, които подчертаваха всичко в кухнята и килера, свързано с вода.

С рязко движение запратих водна стрела към огнището. Изригна пара, засъскаха въглени и Грейс тупна в мократа пепел.

— Грейс! — Аби изтича покрай мен, следвана от Кейлъб.

Матю ме придърпа в обятията си. Бях вир-вода и треперех. Той разтърка гърба ми, опитвайки се да ме стопли.

— Слава богу, че така владееш водата, Даяна — рече Аби, понесла разплаканата Грейс на ръце.

— Тя добре ли е? — попитах. — Посегна да се задържи, но беше ужасно близо до пламъците.

— Ръката й е малко зачервена — съобщи Кейлъб, докато оглеждаше пръстчетата й. — Какво мислиш, Матю?

Матю взе ръката на детето.

— Хубав — промълви тя с трепереща долна устна.

— Знам — промърмори Матю. — Огънят е много хубав. И много горещ. — Той духна на пръстите й и тя се разсмя. Фернандо му подаде мокра кърпа и кубче лед.

— Пак — настоя тя и протегна ръка в лицето на Матю.

— Май няма поражения, не виждам и мехури — каза той, след като духна отново пръстчетата, за да изпълни заповедта на малката тиранка. Уви внимателно кърпата около ръката й и сложи отгоре кубчето лед. — Ще й мине.

— Не знаех, че можеш да хвърляш водни стрели. — Сара ме изгледа остро. — Добре ли си? Изглеждаш различно... някак сияеш.

— Добре съм. — Дръпнах се от Матю, опитвайки се да събера парцаливите останки от прикриващото заклинание около мен. Затърсих по пода изпуснатите върви, ако се наложеше да кърпя нещо.

— Какво си сложила върху себе си? — Сара грабна ръката ми и я обърна с дланта нагоре. Онова, което видях, ме накара да ахна.

Всеки пръст имаше цветна ивица, минаваща през средата му Кутрето беше кафяво, безименният пръст — жълт. Яркосиня ивица бележеше средния пръст, а царствено червено красеше показалеца ми. Ивиците се събираха на дланта ми и продължаваха към основата като сплетено разноцветно въже. Там се събираха със зелената нишка на палеца — иронично, имайки предвид съдбата на повечето ми стайни растения. Петцветната плетка продължаваше до китката ми, където образуваше възел с пет кръстосвания — пентаграм.

— Тъкачните ми върви. Те са... вътре в мен. — Погледнах изумена към Матю.

Но повечето тъкачи използваха девет върви, не пет. Обърнах лявата си ръка и открих липсващите — черна на палеца, бяла на кутрето, златна на безименния пръст и сребърна на средния. По показалеца нямаше цвят. И цветовете, които се сплитаха на лявата ми китка, образуваха уроборос, кръг без начало и край, приличащ на змия, лапнала опашката си. Това беше знакът на фамилия Дьо Клермон.

— Даяна... блещука ли? — попита Аби.

Размърдах пръсти, без да откъсвам очи от ръцете си. Експлозия разноцветни нишки освети въздуха.

— Какво беше това? — опули се Сара.

— Нишки. Те ме свързват със световете и владеят магията — обясних.

Кора избра точно този момент да се върне от лов. Понесе се през комина на килера и се стовари върху мократа купчина дърва, след което се изправи, като кашляше и кихаше.

— Това... дракон ли е? — попита Кейлъб.

— Не, сувенир — каза Сара. — Даяна го донесе от Англия от епохата на Елизабет.

— Кора не е сувенир. А моят питомник — прошепнах.

Сара изсумтя.

— Вещиците нямат питомци.

— Тъкачите имат — възразих. Матю сложи ръка на кръста ми, подкрепяйки ме мълчаливо. — По-добре се обади на Вивиан. Трябва да ви кажа нещо.

— Значи драконът... — започна Вивиан, обвила с длани димящата чаша кафе.

— Огнедишащ дракон — прекъснах я аз.

— Значи той...

— Тя. Кора е женска.

— ...е твой питомник? — завърши Вивиан.

— Да. Кора се появи, когато изтъках първото си заклинание в Лондон.

— Всички питомници ли са дра... тоест огнедишащи дракони? — Аби размърда краката си на канапето в дневната. Всички бяхме насядали около телевизора с изключение на Джон, който проспа безметежно цялата суматоха.

— Не. Учителката ми, баба Алсъп, имаше сянка — на самата нея. Нали разбирате, тя беше настроена към въздуха, а питомникът на тъкача приема форма според предразположението на вещицата към една или друга стихия. — Това сигурно бе най-дългата ми реч на тема магия. Освен това звучах почти напълно неразбираемо за присъстващите вещици, които не знаеха нищичко за тъкачите.

— Имам афинитет към вода и огън — храбро продължих аз. — А огнедишащите дракони се чувстват еднакво добре както в морето, така и в пламъците.

— Освен това могат да летят — добави Вивиан. — Те са символ на тройствеността на стихиите.

Сара я зяпна изумено.

Вивиан сви рамене.

— Все пак съм магистър по средновековна литература. Змейовете, или огнедишащите дракони, ако предпочитате, се срещат често в европейските митове и легенди.

— Но ти... ти си моята счетоводителка — запелтечи Сара.

— Имаш ли представа колко много висшисти стават счетоводители? — попита Вивиан и повдигна вежди. После насочи вниманието си към мен. — Можеш ли да летиш, Даяна?

— Да — неохотно признах. Летенето не беше често срещан талант сред вещиците. Беше много показно и затова нежелателно, ако искаш да живееш тихо сред човеците.

— И другите тъкачи ли блестят като теб? — попита Аби и наклони глава настрани.

— Не знам дали има други. Дори през шестнайсети век не бяха останали много. Баба Алсъп беше единствената на Британските острови, след като шотландската тъкачка беше екзекутирана. Имаше една и в Прага. Баща ми също беше тъкач. Предава се по наследство.

— Стивън Проктър не беше тъкач — язвително каза Сара. — Никога не е блещукал и нямаше питомник. Баща ти си беше най-обикновен вещер.

— Проктър не са имали истинска първокласна вещица от поколения — извинително вметна Вивиан.

— Повечето тъкачи не са първокласни в нищо, поне по традиционните стандарти. — Беше вярно дори на генетично ниво; тестовете на Матю бяха разкрили какви ли не противоречиви маркери в кръвта ми. — Затова хич ме нямаше в занаята. Сара може да научи всеки как да прави магия, но не и мен. Бях пълна катастрофа. — Изсмях се нервно. — Татко ми казваше, че трябва да оставям заклинанията да влизат през едното ми ухо и да излизат през другото, а след това да си правя свои собствени.

— Кога ти каза това Стивън? — разнесе се гласът на Сара през стаята.

— В Лондон. Татко също беше там през хиляда петстотин деветдесет и първа. В края на краищата, способността ми да пътувам във времето е от него. — Въпреки твърденията на Матю, че не е нужно да казвам на Сара всичко наведнъж, нещата се развиваха точно така.

— И Ребека ли видя? — опули се Сара.

— Не. Само татко. — Подобно на срещата с Филип дьо Клермон, да видя отново собствения си баща беше неочакван дар от нашето пътешествие.

— Мътните да ме вземат — промърмори Сара.

— Не остана дълго там, но за няколко дни в Лондон имаше трима тъкачи. Бяхме сензацията в града. — И не само защото баща ми подхвърляше сюжетни линии и откъси от диалози на Уилям Шекспир.

Сара отвори уста да изстреля поредния въпрос, но Вивиан вдигна ръка, за да въдвори тишина.

— Щом тъкачеството се предава по наследство, защо сте толкова малко? — попита тя.

— Защото преди много време други вещици са се заели да ни унищожат.

Пръстите ми се вкопчиха в кърпата, която Матю беше наметнал на раменете ми.

— Баба Алсъп ни каза, че цели фамилии са били избивани, за да е сигурно, че децата им няма да предадат наследството. — Пръстите на Матю започнаха да масажират напрегнатите мускули на шията ми. — Оцелелите се укрили. Войните, болестите и високата детска смъртност са се отразили неблагоприятно на малкото останали кръвни линии.

— Но защо е трябвало да се унищожават тъкачите? Всеки сбор с най-голяма охота би приел нови заклинания — посочи Кейлъб.

— Аз бих убила за заклинание, което да оправя компютъра ми, когато Джон започне да натиска клавишите — добави Аби. — Опитах какво ли не — магии за заседнали колела, за счупени ключалки, благословия при нови начинания. Като че ли нищо не действа на модерната електроника.

— Може би тъкачите са били твърде силни и другите са им завиждали. Може да е било просто от страх. В крайна сметка не мисля, че създанията са по-склонни от човеците да приемат различното... — Думите ми потънаха в последвалото мълчание.

— Нови заклинания. — Кейлъб подсвирна. — Откъде започваш?

— Зависи от тъкача. При мен е въпрос или желание. Съсредоточавам се върху него и вървите правят останалото. — Повдигнах ръце. — Предполагам, че сега пръстите ми ще трябва да го правят.

— Дай да ти видя ръцете, Даяна — помоли Сара. Изправих се и застанах пред нея с обърнати нагоре длани.

Тя разгледа внимателно цветовете. Пръстите й докоснаха възела пентаграм на дясната ми китка.

— Това е петият възел — обясних, докато Сара продължаваше огледа си. — Тъкачите го използват при заклинания за преодоляване на препятствия или по-пълно изживяване.

— Пентаграмът символизира стихиите. — Сара потупа дланта ми, където се сплитаха кафявата, жълтата, синята и червената нишка. — Това са четирите цвята, които традиционно представляват земя, въздух, вода и огън. А зеленото на палеца ти се свързва с богинята, и по-точно богинята като майка.

— Ръката ти е магически грунд, Даяна — отбеляза Вивиан. — С четирите елемента, пентаграма и богинята върху него. Всичко, което ти трябва за занаята.

— А това трябва да е десетият възел. — Сара внимателно пусна дясната ми ръка и пое лявата. Загледа се в примката на китката ми. — Прилича ми на символа от знамето над Сет-Тур.

— Точно това е. Не всеки тъкач може да направи десетия възел, въпреки че изглежда толкова просто. — Поех дълбоко дъх. — Това е възелът на сътворението. И унищожението.

Сара сви пръстите ми в юмрук и го обгърна с ръката си. Двете с Вивиан се спогледаха разтревожено.

— Защо единият ми пръст е без цвят? — попитах аз, обхваната от внезапно безпокойство.

— Да поговорим за това утре — рече Сара. — Вече е късно. И вечерта беше дълга.

— Трябва да сложим хлапетата да спят. — Аби се изправи, като внимаваше да не събуди дъщеря си. — Чакайте да видите какво ще стане, когато останалите от сбора научат, че Даяна може да прави нови заклинания. Каси и Лидия ще се изядат.

— Не можем да кажем на сбора — твърдо заяви Сара. — Не и преди да сме разбрали какво означава всичко това.

— Даяна наистина направо сияе — отбеляза Аби. — Не го бях забелязвала преди, но дори човеците ще го видят.

— Носех прикриващо заклинание. Ще направя друго. — Зърнах суровото изражение на Матю и побързах да добавя: — Не бих го носила у дома, естествено.

— С прикриващо заклинание или не, О’Нийл задължително ще разберат, че става нещо — каза Вивиан.

Кейлъб доби сериозен вид.

— Не е нужно да съобщаваме на целия сбор, Сара, но не можем и да държим всички на тъмно. Трябва да изберем на кого да кажем и какво точно да кажем.

— Ще бъде далеч по-трудно да обясним бременността на Даяна, отколкото да намерим добро обяснение за сиянието й — изтъкна очевидното Сара. — Тепърва започва да й личи, но с близнаци скоро ще й бъде невъзможно да скрие корема.

— Точно затова трябва да сме напълно честни — намеси се Аби. — Вещиците надушват полуистината със същата лекота, с която и лъжата.

— Това ще бъде тест за лоялността и непредубедеността на сбора — замислено рече Кейлъб.

— А ако се повалим на теста? — попита Сара.

— Това би ни разделило завинаги — отвърна той.

— Може би е по-добре да се махнем. — Знаех от личен опит до какво могат да доведат подобни разцепления и още имах кошмари за станалото в Шотландия, когато вещица се обърна срещу вещица и започнаха процесите в Беруик. Не исках да съм виновна за унищожаването на сбора в Медисън и да принудя хората да напуснат домовете и фермите, притежавани от семействата им в продължение на поколения.

— Вивиан? — Кейлъб се обърна към водачката на сбора.

— Решението трябва да се остави на Сара — каза Вивиан.

— Навремето бих смятала, че цялата тази история с тъкането трябва да се сподели. Но видях вещици да правят ужасни неща едни на други. Нямам предвид единствено Емили. — Сара ме погледна, но не се впусна в подробности.

— Мога да държа Кора вътре — през повечето време. Дори мога да престана да ходя в града. Но няма да съм в състояние да крия вечно, че съм различна, колкото и добра да е прикриващата ми магия — предупредих ги аз.

— Това ми е ясно — спокойно рече Вивиан. — Но не става въпрос само за тест, а и за възможност. Когато вещиците са се заели да унищожат тъкачите в далечното минало, ние сме изгубили не само живот. А кръвни линии, вещина, познание. И то само защото сме се страхували от сила, която не сме разбирали. Това е шансът ни да започнем отначало.

— „Буря ще бушува и океан ще застене — зашепнах аз, — щом Гавраил на море и на суша застане. И надуе ли тръбата си страшна, стар свят умира и нов се ражда.“

Наистина ли се намирахме насред точно такава промяна?

— Къде научи това? — остро попита Сара.

— Баба Алсъп ми го каза. Било е пророчеството на нейната учителка, майка Урсула.

— Знам чие пророчество е, Даяна — каза Сара. — Майка Урсула е била прочута с изкуството си и голям ясновидец.

— Така ли? — Запитах се защо баба Алсъп не ми го беше казала.

— Да, така. Като историк си ужасно невежа за вещерската традиция — скастри ме Сара. — Проклета да съм. Научила си се как да тъчеш заклинания не от друг, а от ученичка на Урсула Шиптън. — В гласа й се долавяше истинско уважение.

— В такъв случай не сме изгубили всичко, стига да не изгубим теб — тихо рече Вивиан.

Аби и Кейлъб натовариха микробуса си със столове, останала храна и деца. Бях на алеята и им махах за довиждане, когато Вивиан дойде при мен с кутия картофена салата в ръка.

— Ако искаш Сара да излезе от състоянието си и да престане да зяпа онова дърво, разкажи й повече за тъкането. Покажи й как го правиш, поне доколкото можеш.

— Все още не съм много добра, Вивиан.

— Това е още една причина да се възползваш от помощта й. Сара може и да не е тъкачка, но знае за архитектурата на заклинанията повече от всяка вещица, която съм срещала. Това ще й даде цел, след като Емили я няма. — Вивиан стисна окуражително ръката ми.

— А сборът?

— Кейлъб казва, че това е тест — отвърна тя. — Да видим дали можем да го минем.

Вивиан потегли по алеята и фаровете на колата й осветиха старата ограда. Върнах се в къщата, изключих осветлението и се качих горе при съпруга си.

— Заключи ли външната врата? — попита Матю и остави книгата си. Беше се изпънал на леглото, което едва побираше дългото му тяло.

— Не можах. Бравата е секретна, а Сара е изгубила ключа. — Погледът ми се насочи към ключа на спалнята, който къщата ни беше пробутала по-рано. Спомените за онази нощ ме накараха да се усмихна.

— Доктор Бишъп, да не би да се чувствате развратна? — Тонът на Матю беше колкото изкусителен, толкова и ласкаещ.

— Женени сме. — Изритах обувките си и започнах да разкопчавам блузата си. — Мой съпружески дълг е да имам плътски желания, в които си замесен и ти.

— А мое съпружеско задължение е да ги удовлетворявам. — Матю се озова мълниеносно от леглото до бюрото. Нежно дръпна пръстите ми и разкопча копчето. После следващото и следващото. Всеки сантиметър разголена плът получаваше целувка и лек натиск на зъбите му. Пет копчета по-късно леко треперех на влажния летен въздух.

— Колко странно, че трепериш — промърмори той и плъзна ръце зад гърба ми, за да разкопчае сутиена. Устните му докоснаха сърповидния белег до сърцето ми. — Не ми се виждаш студена.

— Всичко е относително, вампире. — Стиснах кичур от косата му и той се засмя. — Сега, ще ме любиш ли, или просто искаш да ми премериш температурата?

По-късно вдигнах ръце пред себе си и започнах да ги обръщам на сребристата светлина. Средният и безименният пръст на лявата ми ръка имаха цветна ивица, единият като лунен лъч, а другият златен като слънцето. Другите върви леко бяха избледнели, макар че перлените възли все още се различаваха на бледата плът на китките.

— Какво според теб означава това? — попита Матю, докато устните му се плъзгаха по косата ми, а пръстите му рисуваха осмици и кръгове по раменете ми.

— Че си се оженил за татуирана дама или за обсебена от извънземни. — Покрай новия живот, растящ в мен, Кора, а сега и тъкачните ми върви започнах да се чувствам тясно в собствената ми кожа.

— Много се гордея с теб тази вечер. Толкова бързо намери начин да спасиш Грейс.

— Изобщо не се замислих. Когато тя изпищя, викът й сякаш завъртя някакъв ключ в мен. Всичко беше инстинкт. — Извъртях се в обятията му. — Онзи дракон още ли е на гърба ми?

— Да. И е по-тъмен, отколкото беше преди. — Ръцете на Матю се плъзнаха около кръста ми и той ме обърна отново с лице към себе си. — Някакви теории защо е така?

— Още не. — Отговорът беше съвсем близо. Усещах го, очакваше ме.

— Може би по някакъв начин е свързано със силата ти. По-голяма е от всеки друг път. — Матю поднесе китката ми към устните си. Вдъхна аромата ми, после притисна устни към вените. — Още миришеш на лятна мълния, но сега има и нещо като динамит, когато запаленият фитил докосва барута.

— Имам достатъчно сила. Не искам повече — казах и се сгуших в него.

Но откакто се бяхме върнали в Медисън в кръвта ми се раздвижваше едно мрачно желание.

Лъжкиня, прошепна познат глас.

Кожата ми настръхна, сякаш ме гледаха хиляда вещици. В момента обаче ме гледаше само едно създание — богинята.

Огледах крадешком стаята, но от нея нямаше и следа. Ако доловеше присъствието на богинята, Матю щеше да започне да задава въпроси. А аз не исках да отговарям. И можеше да открие една тайна, която все още криех.

— Слава богу — прошепнах под нос.

— Каза ли нещо? — попита Матю.

— Не — отново излъгах и се присламчих още повече към него. — Сигурно ти се е сторило.

10.

На следващата сутрин се смъкнах долу, изтощена от сблъсъка си с вещерската вода и живия сън, който последва.

— Снощи къщата беше ужасно притихнала. — Сара стоеше зад стария аналой. Очилата за четене бяха кацнали на върха на носа й, червената коса се виеше около лицето й, а гримоарът на Бишъп лежеше отворен пред нея. Гледката несъмнено би докарала удар на Котън Мадър, пуританския предшественик на Емили.

— Сериозно? Не забелязах. — Прозях се и прокарах пръсти през нощвите, в които имаше прясно набрана лавандула. Скоро билката щеше да виси и да съхне на опънатите между гредите върви. Един паяк добавяше към тях сребристата си мрежа.

— Тази сутрин определено не си стояла със скръстени ръце — смених темата аз. Главичките бял трън бяха в ситото, готови да бъдат лишени от семенцата им. Стръкове жълто цветно седефче и вратига бяха навързани с конци и готови за окачване. Сара беше изкарала тежката си преса за билки и една чиния дълги ароматни листа вече чакаше да влезе в нея. Букети прясно откъснати цветя и билки лежаха на тезгяха и все още очакваха съдбата си.

— Има много работа за вършене — каза Сара. — Някой се е грижил за градината по време на отсъствието ни, но си е имал да обработва и своя парцел, така че зимните и есенните семена са си останали незасяти.

Този „някой“ би трябвало да е повече от един, като се имаха предвид размерите на вещерската градина на дома Бишъп. Реших да помогна и посегнах към стръковете седефче. Ароматът му винаги ми напомняше за Сату и ужасите, които бях изживяла, когато ме отвлече от градината на Сет-Тур в Ла Пиер. Ръката на Сара моментално се стрелна и хвана моята.

— Бременните жени не докосват седефче, Даяна. Ако искаш да ми помогнеш, иди в градината и набери малко лайколистна лунна папрат. Използвай това. — Тя посочи ножа си с бяла дръжка. Последния път когато го държах, разрязах с него собствената си вена, за да спася Матю. И двамата не го бяхме забравили. И двамата не го бяхме споменавали.

— Лайколистната лунна папрат е онова растение със семенниците, нали?

— Пурпурни цветове. Дълги стъбла. Подобни на хартия плоски дискове. — Сара ме инструктираше по-търпеливо от обичайното. — Режи стъблата в основата на растението. Ще отделим цветята от останалото и ще ги окачим да се сушат.

Градината на Сара бе скътана в другия край на овощната градина, където ябълките оредяваха, а кипарисите и дъбовете от гората все още не засенчваха напълно пръстта. Беше заобиколена от палисада от метални стълбове, телена мрежа, колове, преправени палети — ако нещо можеше да се използва да държи настрана полските зайци, мишки и скунксовете, Сара го беше използвала. За допълнителна сигурност целият периметър се опушваше и опасваше със защитни магии два пъти годишно.

Вътре в ограденото пространство Сара беше пресъздала част от рая. Някои от широките пътеки на градината водеха до сенчести долчинки, където папрати и други по-нежни растения намираха закрила в сянката на по-високите дървета. Други пресичаха издигнатите зеленчукови лехи с техните рамки и върлини, които се намираха най-близо до къщата. Обикновено те бяха покрити с растения — сладък грах и всякакви бобови, — но тази година бяха голи.

Минах покрай малката учебна градина, където Сара учеше децата на сбора (а понякога и родителите им) на елементарни съчетания от различни цветя, растения и билки. Малките й питомци бяха издигнали своя собствена ограда от бъркалки за боя, върбови клонки и сладоледени клечки, за да отделят тяхното сакрално пространство от по-голямата градина. Лесни за отглеждане растения, като бял оман и бял равнец, помагаха на децата да разберат сезонния цикъл на раждане, растеж, залиняване и угар, който водеше работата на всяка вещица. Един кух пън служеше като контейнер за мента и други инвазивни растения.

Две ябълкови дървета бележеха центъра на градината, а между тях беше опънат хамак. Беше достатъчно широк да побере Сара и Ем и това бе любимото им място за мечтаене и разговори до късно в топлите летни нощи.

След ябълките минах през втора порта и се озовах в градината на професионална вещица. Градината на Сара служеше за същата цел като някоя от моите библиотеки — място за вдъхновение и убежище както и източник на информация и инструменти за работата й.

Открих високите три стъпки стъбла с пурпурни цветя, които искаше Сара. Като внимавах да оставя достатъчно за следващата година, напълних плетената кошница и се върнах в къщата.

Там двете с леля ми продължихме да работим в дружеско мълчание. Тя накълца цветята, от които щеше да направи ароматно масло, и ми върна стъблата, за да завържа около всяко едно връв (никакви китки в този случай, за да не се повредят семенниците) и да ги окача да съхнат.

— Как ще използваш семенниците? — попитах аз, докато връзвах връвта.

— За защитни муски. След няколко седмици започва учебната година и ще се търсят много. Това растение е особено добро за децата, тъй като държи настрана чудовища и кошмари.

Кора, която дремеше над печката в килера, обърна око към Сара и изсумтя, а от ноздрите и устата й блъвна пушек.

— И за теб съм намислила нещо — каза Сара, посочвайки я с ножа си.

Без да се впечатли особено, Кора се обърна. Опашката й увисна като махало, подобният й на пика връх се залюля леко напред-назад. Приклекнах под него и завързах поредния стрък към гредите, като внимавах да не откъсна някой от подобните на хартия овали по него.

— Колко време ще висят, докато изсъхнат? — попитах, докато се връщах към масата.

— Седмица — отговори Сара и вдигна за момент поглед. — Тогава ще можем да обелим кожата на семенниците. Под тях има сребърен диск.

— Като луната. Като огледало — кимнах разбиращо аз. — Отразява кошмара обратно към него самия, така че да не смущава детето.

Сара също кимна, доволна от проницателността ми.

— Някои вещици гадаят на семенници от лайколистна лунна папрат — продължи тя след няколко секунди. — Вещицата от Хамилтън, която преподава химия в гимназията, ми каза, че алхимиците събирали майската роса от тях и я използвали като основа за еликсира на живота.

— За тази цел ще е нужна много лунна папрат — разсмях се, мислейки си за цялата вода, която бяхме използвали с Мери Сидни в експериментите си. — Май ще е по-добре да се придържаме към защитните муски.

— Добре. — Сара се усмихна. — За децата ги поставям във възглавнички за сънища. Те не са така плашещи като кукла или пентаграм от клонки на къпина. Ако искаш да направиш възглавничка, какво би използвала за пълнежа?

Поех дълбоко дъх и се съсредоточих върху въпроса. Възглавничката за сънища не трябваше да бъде голяма — и такава с размерите на дланта ми можеше да свърши работа.

„Дланта ми.“ Обикновено прокарвах пръсти по тъкачните си върви в очакване на вдъхновение и напътствия. Но сега вървите бяха вътре в мен. Когато обърнах длани и разперих пръсти, върху плетеницата от вени на китката, палеца и кутрето на дясната ми ръка се появиха блестящи възли, които засияха в зелено и кафяво — цветовете на занаята.

Бурканите на Сара проблясваха в светлината от прозорците. Тръгнах към тях, като прокарах кутре по етикетите, докато не усетих съпротива.

— Камшиче. — Продължих нататък. — Див пелин.

Използвах пръста като показалец на дъска уиджа и върнах кутрето си назад.

— Анасон. — Надолу. — Хмел. — Нагоре по диагонал към отсрещната страна. — Валериан.

„Как ли ще мирише? Няма ли да е много силно?“

Пръстът ми започна да изтръпва.

— Дафинов лист, няколко щипки розмарин и малко мащерка — добавих.

Ами ако детето все пак се събуди и посегне към възглавничката?

— И пет сухи бобчета. — Странна добавка, но инстинктът ми на тъкачка твърдеше, че те са решаващите.

— Е, мътните да ме вземат. — Сара вдигна очилата си на челото. Изгледа ме изумена и се ухили. — Прилича на старата муска, която правеше прабаба ти, само че тя слагаше овча опашка и върбинка, без бобчета.

— Бих сложила бобчетата най-напред — подчертах. — Ще тракат, когато я разтърсиш. И можеш да кажеш на хлапето, че шумът ще пропъди чудовищата.

— Добър щрих — призна Сара. — А семенниците? Ще ги стриеш ли, или ще ги оставиш цели?

— Цели — отвърнах. — Зашити за предната част на възглавничката.

Билките обаче бяха само първата половина от защитната муска. Заедно с тях вървяха и думи. И ако трябваше муската да се използва от някоя друга вещица, тези думи трябваше да бъдат заредени със сила. Лондонските вещици ме бяха научили на много неща, но заклинанията, които пишех, обикновено си оставаха на хартия, инертни за всеки език освен за моя. Повечето заклинания се пишеха в рима, което ги правеше по-лесни за запомняне и по-живи. Аз обаче не бях поетеса като Матю и приятелите му. Поколебах се.

— Нещо не е наред ли? — попита Сара.

— Грамарията ми не става за нищо — признах аз, снишавайки глас.

— Ако имах поне малка представа какво е това, сигурно щях да ти съчувствам — иронично отбеляза Сара.

— Грамария е начинът, по който тъкачът превръща магията в думи. Мога да създавам заклинания и да ги изпълнявам, но без грамария те няма да са достъпни за други вещици. — Посочих гримоара на Бишъп. — Стотици и стотици тъкачи са измислили думи за тези заклинания, а други вещици са ги предавали през вековете. Дори и днес те си запазват силата. А аз съм щастлива, ако моите заклинания запазят силата си за един час.

— Какъв е проблемът? — попита Сара.

— Не виждам заклинанията в думи, а във форми и цветове. — Долната страна на палеца и кутрето ми още бяха леко обезцветени. — Червеното мастило помага за огнените ми заклинания. Също и подреждането на думите върху страницата по такъв начин, че да напомнят на картина.

— Покажи ми — помоли Сара и побутна към мен парче хартия и овъглена пръчка. — Вещерска леска — обясни тя, когато вдигнах въпросително пръчката. — Използвам я като молив, когато се опитвам да препиша за първи път заклинание. Ако нещо се оплеска, последиците са... по-нетрайни с този въглен. — Сара леко се изчерви. Едно от непокорните й заклинания бе причинило циклон в банята. Седмици наред намирахме пръски от плажно масло и шампоан на най-странни места.

Написах заклинанието, с което запалвах неща, като внимавах да не произнеса думите и така да задействам магията. Когато приключих, показалецът на дясната ми ръка светеше в червено.

— Това е първият ми опит в грамарията — казах, погледнах критично творението си и го подадох на Сара. — Един третокласник сигурно ще се справи по-добре от мен.

Огън

Грей навред

Ъглите осветявай

Нощта черна прогони

— Е, не е чак толкова зле — отсъди Сара. Погледнах я съкрушено и тя побърза да добави: — Виждала съм и по-лоши опити. Изписването на огън с първите букви на всеки ред е хитро. Но защо триъгълник?

— Такава е структурата на заклинанието. Съвсем просто е, обикновен тройно сплетен възел. — Беше мой ред да разгледам творението си. — Странното е, че мнозина алхимици използват триъгълник, за да означат огъня.

— Тройно сплетен възел ли? — Сара ме погледна над рамките на очилата си. — Пак имаш един от онези твои Йода моменти. — Това беше нейният начин да покаже, че речникът ми за нищо не става.

— Обяснявам го колкото се може по-просто, Сара. Щеше да е по-лесно да ти го покажа, ако вървите не бяха в ръцете ми. — Вдигнах ръце и размърдах пръсти към нея.

Сара промърмори нещо и по масата се търкулна кълбо връв.

— Обикновената връв няма ли да свърши работа, Йода?

Спрях топката със свое заклинание за спиране на движение. То бе изпълнено със силата на земята и имаше гъсталак от тройно сплетени възли около него. Сара трепна от изненада.

— Разбира се — отвърнах, доволна от реакцията на леля си. С рязко движение с ножа отрязах връв с дължина около половин метър. — Всеки възел има различен брой сплитания. Използваш два от тях в занаята си — примката и двойната примка. Това са тъкачните възли, които знае всяка вещица. Нещата стават по-сложни, когато се стигне до третия възел.

Не бях сигурна дали кухненската връв ще успее да покаже какво имам предвид. Възлите с тъкачните върви бяха триизмерни, но тъй като сега работех с обикновена връв, реших да го направя двумерен. Хванах единия край на връвта с лявата си ръка, направих примка надясно, издърпах връвта под едната страна на примката и над другата и свързах краищата. Резултатът беше възел във формата на трилистна детелина, напомнящ триъгълник.

— Виждаш ли, три сплитания — казах. — Пробвай.

Когато махнах ръцете си от връвта, тя се превърна в познатата пирамида с краища, свързани в здрав възел. Сара ахна.

— Страхотно — промърморих. — Обикновената връв върши чудесна работа.

— Звучиш точно като баща си. — Сара побутна възела с пръст. — Значи един от тези е скрит във всяко заклинание, така ли?

— Поне един. Наистина сложните заклинания може да имат два или три възела, като всеки оплита нишките, които видя снощи в топлата стая — онези, които свързват света. — Усмихнах се. — Май грамарията е един вид прикриващо заклинание, което крие механизма на магията.

— А когато казваш думите, ги разкрива — замислено рече Сара. — Я да пробваме.

Преди да успея да я предупредя, Сара прочете на глас думите на заклинанието ми. Хартията пламна в ръцете й. Тя я пусна на масата и аз я залях с призована вода.

— Мислех, че това е заклинание за палене на свещ, а не на къща! — възкликна тя, загледана в черната каша.

— Извинявай. Заклинанието е все още доста ново. Рано или късно ще се укроти. Грамарията не може да скрепява вечно заклинанието, така че магията отслабва с времето. Именно затова заклинанията престават да работят — обясних й.

— Така ли? Значи би трябвало да можеш да определиш относителната им възраст. — Очите на Сара блестяха. Тя силно вярваше в традицията и колкото по-стара беше някоя магия, толкова повече я харесваше.

— Може би — колебливо рекох. — Има обаче и други причини заклинанието да отслабва. Първо, тъкачите имат различни способности. И ако думите се оставят или променят, когато бъдат преписани по-късно от вещиците, това също ще се отрази на магията.

Но Сара вече беше отворила книгата си със заклинания и прелистваше страниците.

— Ето, виж тази. — Тя ми направи знак да приближа. — Винаги съм подозирала, че е най-старата в гримоара на Бишъп.

— „Изключително силна магия за привличане на чист въздух на всяко място, предадена от старата Мод Бишъп и проверена от мен, Чарити Бишъп, през година 1705“ — прочетох на глас. По полетата имаше бележки от други вещици, в това число и от баба ми, които по-късно бяха овладявали заклинанието. Хапливата бележка на Сара обявяваше магията за „абсолютно безполезна“.

— Е? — настоятелно попита тя.

— Има си написана дата — посочих.

— Да, но генеалогията й е по-стара. Ем така и не успя да открие коя е била Мод Бишъп. Може би роднина на Бриджит от Англия? — Недовършеното генеалогично проучване даде на Сара първата възможност да произнесе името на Ем без тъга. Вивиан беше права. Сара се нуждаеше от мен в килера точно толкова, колкото и аз имах нужда да бъда там.

— Може би — повторих, мъчейки се да не събуждам нереалистични надежди.

— Направи онова нещо, което направи с бурканите. Чети с пръсти — подкани Сара и бутна аналоя към мен.

Прокарах леко пръсти над думите на заклинанието. Върховете им изтръпнаха, когато се натъкнаха на втъканите в него съставки — въздуха около безименния пръст, усещането за течност под нокътя на средния и експлозията от аромати при кутрето.

— Исоп, майорана и много сол — замислено рекох. Това бяха често срещани съставки в дома и градината на всяка вещица.

— И защо не работи? — Сара се взираше във вдигнатата ми дясна ръка, сякаш беше някакъв оракул.

— Не съм сигурна — признах. — А ти знаеш, че мога да го повторя хиляда пъти и да не ми се получи. — Сара и останалите от сбора трябваше сами да открият какво не е наред със заклинанието на Мод Бишъп. Или да си купят освежител за въздух.

— Защо не опиташ да го съшиеш отново, да изтъчеш кръпка, или каквото там правят вещици като теб.

„Вещици като теб.“ Сара не го искаше, но думите й ме изпълниха с безпокойство и усещане за изолираност. Загледах се към страницата от гримоара и се запитах дали неспособността да правят магии по команда не беше една от причините тъкачите да са били преследвани.

— Не работи по този начин. — Свих длани върху отворената книга и притиснах пръсти, отдръпвайки се като рак отшелник в черупката си.

— Каза, че тъкането започва с въпрос. Попитай заклинанието какво не е наред — предложи Сара.

Искаше ми се никога да не бях виждала пречистващото заклинание на Мод Бишъп. Нещо повече, искаше ми се Сара да не го беше виждала.

— Какво правиш? — Сара посочи с ужас гримоара на Бишъп.

Текстът под дланите ми се развиваше от спретнатите си заврънкулки. Отделни капки мастило цапаха иначе празната страница. Миг по-късно от заклинанието на Мод Бишъп не остана нито следа с изключение на един малък, стегнат възел в синьо и жълто. Зяпнах го запленена и изпитах внезапното желание да...

— Не го докосвай! — извика Сара, събуждайки Кора от дрямката й. Отскочих от книгата и Сара се завтече и улови възела под един буркан.

Двете вперихме поглед в НМО — непознатия магически обект.

— Сега какво ще правим? — Винаги мислех за заклинанията като за живи, дишащи създания. Изглеждаше ми грубо да го държим уловено.

— Не съм сигурна, че можем да направим нещо. — Сара взе лявата ми ръка и я обърна, разкривайки почернял палец.

— Изцапала съм се с мастило — обясних.

Тя поклати глава.

— Това не е мастило. А цветът на смъртта. Ти уби заклинанието.

— Как така съм го убила? — Рязко отдръпнах ръката си и я скрих зад гърба си като дете, хванато да бърка в буркана със сладки.

— Без паника — рече Сара. — Ребека се научи да го контролира. Ти също можеш.

— Майка ми ли? — Сетих се как Сара и Вивиан се бяха спогледали продължително снощи. — Знаела си, че може да се случи нещо подобно.

— Едва след като видях лявата ти ръка. По нея има всички цветове на висшата магия, като екзорсизъм и гадателство, докато дясната ти ръка носи цветовете на занаята. — Тя замълча за момент. — Има цветове и на тъмната магия.

— Добре поне, че съм деснячка. — Беше опит за шега, но треперещият ми глас ме издаде.

— Не си деснячка. Служиш си еднакво добре и с двете ръце. Предпочиташ дясната, защото онази ужасна начална учителка твърдеше, че леваците били демонични създания. — Сара се беше погрижила учителката да бъде порицана. След първия празник на Вси светии в Медисън госпожица Съмъртън беше напуснала.

Исках да кажа, че висшата магия не ме интересува, но от устата ми не излезе нито звук.

Сара ме погледна тъжно.

— Не можеш да излъжеш друга вещица, Даяна. Особено стара кримка като мен.

— Никакви тъмни магии. — Емили беше умряла, докато се е опитвала да призове и обвърже дух, вероятно този на майка ми. Питър Нокс също се интересуваше от тъмните аспекти на занаята. Тъмната магия присъстваше и в Ашмол 782 — да не говорим, че там смъртта изобщо не можеше да се побере на един палец.

— Не е задължително тъмното да означава зло — успокои ме Сара. — Новолунието зло ли е?

Поклатих глава.

— Тъмната луна е време на ново начало.

— А совите? Паяците? Прилепите? Драконите? — Сара използваше учителския си глас.

— Не — признах аз.

— Не. Не са зли. Хората измислят тези истории за луната и нощните създания, защото те символизират неизвестното. Не е съвпадение, че символизират и мъдростта. Няма нищо по-силно от знанието. Затова толкова внимаваме, когато учим някого на тъмна магия. — Тя взе ръката ми. — Черното е цветът на богинята като старица, а също на укриването, лошите поличби и смъртта.

— А тези? — Размърдах трите други пръста.

— Тук имаме цвета на богинята като девица и ловджийка — каза тя и сгъна сребърния ми среден пръст. Сега разбрах защо гласът на богинята беше прозвучал по онзи начин. — А това е цветът на светската власт. — Тя прегъна златния ми безименен пръст. — Колкото до кутрето, бялото е цветът на гадаенето и пророчеството. Освен това се използва за разваляне на проклятия и прогонване на нежелани духове.

— Като изключим смъртта, не звучи чак толкова ужасно.

— Както казах, не е задължително тъмното да означава зло — изтъкна Сара. — Вземи например светската власт. В добродетелни ръце тя е сила за добро. Но ако някой злоупотреби с нея за лични облаги или за да навреди на другите, тя може да бъде ужасно разрушителна. Тъмнината зависи от вещицата.

— Ти каза, че Емили не била много добра във висшата магия. Ами мама?

— Ребека беше много добра в нея. От звънеца, книгата и свещта продължи направо към свалянето на луната — с тъга рече Сара.

Вече някои от нещата, които бих виждала да прави майка ми, започваха да се изясняват — като онази нощ, когато бе призовала привидения от една купа с вода. Ясен ставаше и огромният интерес на Питър Нокс към нея.

— Ребека обаче сякаш изгуби интерес към висшата магия, след като срещна баща ти. Единствените неща, които й допадаха тогава, бяха антропологията и Стивън. Както и ти, разбира се — добави Сара. — Не мисля, че се е занимавала много с висша магия след раждането ти.

„Или поне не там, където бихме могли да я видим с татко“ — помислих си аз.

— Защо не си ми казвала досега? — попитах на глас.

— Нали не искаше да имаш нищо общо с магията? — Лешниковите й очи се врязаха в моите. — Запазих някои от нещата на Ребека, ако случайно някога покажеш някакви способности. Къщата взе останалото.

Сара промърмори заклинание — отварящо, ако можеше да се съди по нишките, които внезапно осветиха помещението с червена, жълта и зелена светлина. Отляво на старото огнище се появи шкаф с чекмеджета, вграден в старата зидария. Стаята се изпълни с аромата на лилии от долината и с нещо тежко и екзотично, което събуди остри, неспокойни чувства у мен — пустота и копнеж, близост и ужас. Сара дръпна едно чекмедже и извади някакво червено и смолисто парче.

— Драконова кръв. Винаги, когато я помириша, си спомням за Ребека. — Тя вдъхна миризмата. — Онази, което се намира днес, не е с толкова добро качество като тази и това парче струва цяло състояние. Исках да я продам и с парите да оправя покрива, когато падна заради виелицата от деветдесет и трета, но Ем не ми позволи.

— За какво я използваше мама? — попитах, мъчейки се да преглътна бучката в гърлото си.

— Ребека правеше мастило от нея. Когато преписваше с него някое заклинание, силата й изсмукваше електричеството на половината град. Токът в Медисън често спираше, когато майка ти беше момиче. — Сара се изкиска. — Книгата й със заклинания би трябвало да е някъде тук, освен ако къщата не я е изяла, докато ме нямаше. Тя ще ти разкаже повече.

— Книга със заклинания ли? — Намръщих се. — Какво не му е наред на гримоара на Бишъп?

— Повечето вещици, практикуващи висша и тъмна магия имат свой собствен гримоар. Такава е традицията — обясни Сара, докато ровеше в шкафа. — Не. Май не е тук.

Въпреки разочарованието заради липсата на гримоара изпитах и облекчение. Вече имах една мистериозна книга в живота си и не бях сигурна, че искам още една, дори тя да можеше да хвърли светлина върху въпроса защо Емили се е опитвала да призове духа на майка ми в Сет-Тур.

— О, не. — Сара отстъпи с ужас от шкафа.

— Плъх ли видя? — Опитът ми в Лондон ме беше научил, че тези животинки могат да се спотайват във всеки прашен ъгъл. Надникнах в дълбините на шкафа, но видях само някакви мръсни буркани с билки и корени, както и стар радиочасовник. Кафявият му шнур висеше от лавицата като опашката на Кора и се поклащаше леко. Кихнах.

Сякаш по даден знак в стените започна някакво странно метално дрънчене, сякаш някой слагаше монети в джубокс. Последвалото музикално стържене, напомнящо на стара грамофонна плоча, пусната на 33 вместо на 45 оборота, скоро се смени с разпознаваема песен.

Наклоних глава настрани.

— Това да не е... „Флийтуд Мак“?

— Не. Само не пак! — Сара бе пребледняла, сякаш бе видяла призрак. Озърнах се, но единственото невидимо присъствие в стаята беше Стиви Никс и една уелска вещица на име Рианон. През седемдесетте песента била едва ли не химн за десетки вещици и вълшебници.

— Май къщата се буди. — Може би именно това разстройваше леля ми.

Сара се хвърли към изхода и вдигна резето, но вратата не помръдна. Тя заблъска дъските. Музиката зазвуча по-силно.

— И на мен това не ми е любимото парче на Стиви Никс — казах в опит да я успокоя. — Поне няма да продължи вечно. Следващата песен може да ти хареса повече.

— Следващата песен е „Над главата ми“. Знам наизуст целия проклет албум. Майка ти го слушаше през цялото време, докато беше бременна. Месеци наред. И точно когато Ребека сякаш се отърва от пристрастеността си, излезе следващият албум на групата. Същински ад. — Сара заскуба косата си.

— Сериозно? — Винаги бях гладна за подробности за родителите ми. — Струва ми се, че „Флийтуд Мак" е по-скоро група като за баща ми.

— Трябва да спрем музиката. — Сара отиде при прозореца, но и той не се отваряше. Тя удари безсилно рамката.

— Дай аз да опитам. — Колкото повече натисках, толкова повече се засилваше музиката. Последва кратка пауза, след като Стиви Никс престана да чурулика за Рианон. Няколко секунди по-късно Кристин Маквий ни съобщи колко било приятно да си над главата си. Прозорецът си остана затворен.

— Това е кошмар! — избухна Сара. Тя запуши уши, втурна се към гримоара и прелисти страниците. — Лек за ухапване от куче на Прудънс Уилард. Метод на Пейшънс Северънс за подслаждане на вкиснало мляко. — Прелисти още няколко страници. — Заклинание на Клара Бишъп за спиране на течение от комина! Това може да свърши работа.

— Но това е музика, а не пушек — възразих, надничайки над рамото и към редовете текст.

— И двете се носят по въздуха. — Сара запретна ръкави. — Ако не свърши работа, ще опитаме нещо друго. Може би гръмотевица. Бива ме с гръмотевиците. Това може да прекъсне енергията и да прогони звука.

Затананиках си с песента. Грабваше по типичния за седемдесетте начин.

— Само не започвай и ти — облещи се Сара. После отново се обърна към гримоара. — Дай ми малко очанка, ако обичаш. И включи кафеварката.

Послушно отидох до стария контакт и пъхнах шнура на кафеварката. От контакта изхвърчаха оранжеви и сини искри. Отскочих назад.

— Трябва ти бушон, за предпочитане купен през последното десетилетие. Иначе ще вземеш да подпалиш къщата — казах на Сара.

Тя продължи да мърмори, докато слагаше хартиен филтър в кафеварката и сипа в него богата колекция от билки.

Тъй като бяхме затворени в килера и Сара като че ли не се нуждаеше от помощта ми, нищо не ми пречеше да поработя върху думите, които да вървят със заклинанието ми против кошмари за деца. Отидох при шкафа на майка ми и намерих черно мастило, перо и лист хартия.

Матю почука по прозореца.

— Добре ли стe и двете? Надушвам нещо изгоряло.

— Малък проблем с тока! — извиках и размахах перото във въздуха. После си спомних, че Матю е вампир и ме чува идеално през камък, тухли, дърво, че дори и през стъкло на прозорец. Продължих по-тихо: — Нищо страшно.

"Над главата ми" свърши и започна "Правиш любенето забавно". Хубав избор, помислих си и се усмихнах на Матю. На кого му трябва диджей, когато си имаш магическо радио?

— Ох. Господи! Къщата премина на втория им албум — изстена Сара. — Мразя "Слухове".

— Откъде идва тази музика? — намръщи се Матю.

— От стария радиочасовник на мама. — Посочих го с перото. — Много си падаше по "Флийтуд Мак". — Погледнах към леля ми, която рецитираше думите от заклинанието на Клара Бишъп, запушила ушите си с длани. — Но това не се отнася за Сара.

— Аха. — Матю престана да се мръщи. — Е, тогава ви оставям. — Той опря длан в стъклото, пожелавайки ми безмълвно довиждане.

Сърцето ми се изпълни. Любенето с Матю не беше всичко, което исках да правя, но той определено беше единственият за мен. Искаше ми се помежду ни да няма стъкло, за да мога да му го кажа.

Стъклото е само пясък и огън. Струйка дим по-късно и на перваза имаше само купчина пясък. Протегнах ръка през празната рамка и плеснах ръката му.

— Благодаря, че намина да ни видиш. Интересен следобед. Имам много да ти разказвам.

Матю примигва към сплетените ни ръце.

— Правиш ме много щастлива, да знаеш.

— Старая се — със стеснителна усмивка рече той.

— И успяваш. Мислиш ли, че Фернандо ще успее да спаси Сара? — Сниших глас. — Къщата заклещи вратите и прозорците на килера и тя е на път да избухне. След като излезе, ще има нужда от цигара и силно питие.

— Фернандо от доста време не е спасявал жена в беда, но съм сигурен, че помни как се прави — увери ме Матю. — Къщата ще го пусне ли?

— Дай и пет минути или докато музиката спре, което стане първо. — Дръпнах ръката си и му изпратих въздушни целувка. В нея имаше доста повече огън и вода от обичайното, както и достатъчно въздух, за да се лепне с мляскащ звук на бузата му.

Върнах се при работната маса и потопих перото на майка ми в мастилото. Миришеше на къпини и орехи. Благодарение на опита ми с експериментите по писане в елизабетинската епоха успях да запиша заклинанието за възглавничките за сън на Сара без нито едно петно.

Огледало

Проблясва

Чудовища треперят

Кошмарите прогонва

Докато не се

Събудим

Духнах леко върху мастилото. Реших, че се получи доста сносно. Много по-добро от заклинанието ми за огън, а и достатъчно лесно, за да бъде запомнено от децата. Когато семенниците се изсушат и покритието им бъде махнато, щях да запиша заклинанието с малки букви направо върху сребристата повърхност.

Смъкнах се от високия стол, изгаряйки от желание да покажа творението си на Сара. Беше достатъчно да видя лицето й, за да реша да изчакам, докато леля ми не си получи цигарата и уискито. Десетилетия наред се беше надявала, че ще проявя някакъв интерес към магията. Можех да изчакам още двайсет минути за диплома по Заклинания за сън 101.

Леко потръпване зад мен ме предупреди за призрачно присъствие миг преди да усетя нежно като пух докосване по раменете ми.

— Добра работа, фъстъче — прошепна познат глас. — И отличен музикален вкус.

Завъртях глава, но зад мен нямаше нищо, освен едва доловимо зелено петънце, но нямаше нужда да видя баща си, за да знам, че е там.

— Благодаря, татко — тихо рекох аз.

11.

Матю прие новината за уменията на майка ми във висшата магия по-добре, отколкото бях очаквала. Той отдавна беше подозирал, че съществува нещо между непретенциозния занаят и ярките спектакли на стихийната магия. Изобщо не се изненада, че като пореден белег, аз съм нещо по средата и мога да практикувам такава магия. Шокира го единствено това, че талантът ми е предаден по майчина линия.

— Ще се наложи в крайна сметка да погледна по-внимателно митохондриалната ти ДНК — каза той и подуши мастилото на майка ми.

— Звучи добре. — За първи път Матю показваше някакво желание да се върне към генетичните си изследвания. Бяха минали дни, без изобщо да спомене Оксфорд, Болдуин, Книгата на живота или кръвожадността. И макар да бе възможно да е забравил, че в Ашмол 782 има генетична информация, аз не бях. След като ръкописът отново се озовеше в ръцете ни, щяхме да имаме нужда от научните му умения, за да го дешифрираме.

— Права си. Вътре определено има кръв, наред със смола и акация. — Матю разклати мастилото. Сутринта бях научила, че акацията е източник на гума арабика, заради която мастилото не се разтичаше много.

— Така и предполагах. В използваните в Ашмол 782 мастила също има кръв. Явно практиката е била по-разпространена, отколкото си мислех — отбелязах.

— Има и малко тамян — додаде Матю, подминавайки споменаването ми на Книгата на живота.

— Аха. Ето откъде бил онзи екзотичен аромат. — Прерових останалите бутилки с надеждата да намеря още нещо, което да привлече любопитството му на биохимик.

— Както и от кръвта, разбира се — иронично подхвърли Матю.

— Ако кръвта е на майка ми, това би хвърлило още повече светлина върху моята ДНК — изтъкнах. — Както и върху таланта ми за висша магия.

— Хммм — неопределено отвърна Матю.

— Какво ще кажеш за това? — Махнах тапата на бутилка със синьо-зелена течност и въздухът се изпълни с аромата на лятна градина.

— Това е от перуника — определи той. — Помниш ли как търсеше зелено мастило в Лондон?

— Значи това е било фантастично скъпото мастило на майстор Плат! — Разсмях се.

— Изработено от внесени от Франция корени. Поне така твърдеше той. — Матю огледа масата и съдовете, пълни със сини, червени, зелени, пурпурни и лилави течности. — Май имаш достатъчно мастило за известно време.

Прав беше — имах достатъчно за следващите няколко седмици, — толкова, колкото бях склонна да планирам, макар че лявото ми кутре туптеше в очакване на бъдещето.

— Би трябвало да е предостатъчно дори с всички задачи, които ми е приготвила Сара — съгласих се аз. Под всеки буркан на масата имаше малко листче хартия с написан на ръка текст. „Ухапвания от комари“ — гласеше един етикет. „По-добър телефонен сигнал“ — обещаваше друг. Исканията й ме караха да се чувствам като сервитьорка в заведение за бързо хранене. — Благодаря за помощта.

— За нищо — отвърна Матю и ме целуна за довиждане.

През следващите няколко дни рутината на всекидневието започна да ни закотвя към къщата и един към друг, дори без укротяващото присъствие на Ем, която винаги е била центърът на тежестта в дома.

Фернандо се оказа домашен тиран, много по-лош, отколкото някога е била Ем, и промените, които наложи в диетата и упражненията на Сара, бяха радикални и твърди. Включи леля ми в диетична програма, от която й доставяха всяка седмица екзотични продукти, като къдраво зеле и червено цвекло, и обикаляше оградата около имота всеки път, когато тя се опитваше да дръпне тайно някоя цигара. Фернандо готвеше, чистеше и дори тупаше възглавниците — и всичко това ме караше да се чудя какъв ли е бил животът му с Юг.

— Когато нямахме слуги, а често беше точно така, аз въртях къщата — обясни ми веднъж, докато простираше прането. — Ако трябваше да чакам Юг да свърши нещо, щяхме да живеем в бордей. Той изобщо не обръщаше внимание на прозаични неща като чистите чаршафи или дали ни е свършило виното. Юг или пишеше поезия, или планираше поредната тримесечна обсада. В деня му нямаше време за домакински задачи.

— А Галоуглас? — попитах, докато му подавах една щипка.

— Галоуглас е още по-зле. За него дори мебелите или липсата им нямат значение. Една вечер се прибрахме и открихме, че къщата ни е обрана, а Галоуглас беше заспал на масата като някой викинг, готов да отплава. — Фернандо поклати глава. — Пък и работата ми харесва. Да поддържащ къща е като да приготвяш оръжията си за битка. Еднообразна и много успокояваща работа. — Признанието му ме накара да не се чувствам така виновна, че съм го оставила да поеме цялото готвене.

Другото царство на Фернандо, освен кухнята, беше бараката за инструменти. Изхвърли всичко счупено, почисти и подостри останалото и купи нещата, които смяташе за липсващи — като косата. Сега ножиците за рози бяха толкова остри, че човек можеше да реже домати с тях. Това ми напомни за всички войни, които се бяха водили с обикновени домакински пособия, и се запитах дали Фернандо тихомълком не ни подготвя за битка.

Сара се оплакваше от новия режим, но му се подчиняваше. Когато ставаше раздразнителна, което се случваше често, тя излизаше от къщата. Самата къща още не беше се събудила напълно, но периодичните й изблици на активност ни напомняха, че хибернацията, която си беше наложила сама, е към края си. По-голямата част от енергията й беше насочена към Сара. Една сутрин се събудихме и открихме, че всичкият твърд алкохол е изсипан в мивката, а на кухненската лампа висеше самоделен мобилен телефон, направен от празни бутилки и прибори за хранене. Двамата с Матю се смяхме, но за Сара това беше обявяване на война. От този момент нататък леля ми и къщата поведоха тотална битка за надмощие.

Къщата печелеше благодарение на основното си оръжие — „Флийтуд Мак“. Сара беше направила старото радио на мама на парчета два дни след като го открихме, по време на безкраен концерт на „Веригата“. В отговор къщата скри всички рула тоалетна хартия от шкафовете в банята и ги смени с различни електронни джаджи, способни да свирят музика. Вършеха работа и като будилници сутрин.

Нищо не можеше да попречи на къщата да пуска подбрани парчета от първите два албума на групата, дори след като Сара изкорми три касетофона, един осемпистов магнетофон и древен диктофон. Къщата просто пускаше музиката през фурната и басовите тонове отекваха в тръбите, а от отдушниците се лееха високите тонове.

И тъй като беше насочила цялата си ярост към къщата, Сара бе изненадващо търпелива и нежна с мен. Бяхме преобърнали килера, търсейки книгата със заклинания на мама, дори разчистихме всички чекмеджета и рафтове в шкафа. Открихме няколко изненадващо картинни любовни писма от 20-те години на деветнайсети век, скрити под фалшивото дъно на едно чекмедже, както и зловеща колекция от черепи на гризачи, наредени в стройни редици, зад плъзгащ се панел зад рафтовете. Не намерихме обаче никаква книга със заклинания. Къщата щеше да ни я предостави, когато реши, че е готова.

Когато музиката и спомените за Емили и родителите ми ставаха непоносими, двете със Сара се спасявахме в градината или в гората. Днес леля ми беше предложила да ми покаже къде могат да се намерят отровни растения. Довечера щеше да е новолуние, началото на новия цикъл на растеж. Времето щеше да е подходящо за събиране на съставките за висша магия. Матю ни следваше като сянка, докато си проправяхме път през зеленчуците и учебната градина. Когато стигнахме вещерската градина, Сара продължи напред. Огромна виеща се лоза бележеше границата между градината и гората. Беше плъзнала във всички посоки, скривайки оградата и портата.

— Ако позволиш, Сара. — Матю пристъпи напред да дръпне резето. Досега се беше мотал зад нас и се преструваше, че се интересува живо от цветята. Аз обаче знаех, че всъщност е заел идеалната защитна позиция. Той пристъпи през портата, увери се, че от другата страна не се спотайва нищо опасно, и дръпна лозата, за да можем двете със Сара да преминем в другия свят.

В земята на Бишъп имаше много вълшебни места — посветени на богинята дъбрави, дълги просеки между тисови дървета, където някога са минавали стари пътища и все още можеха да се видят дълбоките коловози от каруците, натоварени с дървесина за пазара, дори старото гробище на Бишъп. Аз обаче най-много обичах горичката между градината и гората.

В центъра й играеше шарена сянка, светлината проникваше през кипарисите наоколо. Преди векове мястото сигурно е било наричано самодивски пръстен, защото земята беше осеяна с най-различни гъби. Като дете ми забраняваха да бера каквото и да било от това място. Сега разбирах защо — всяко растение беше или отровно, или свързано с по-тъмните аспекти на занаята. В средата на полянката се пресичаха две пътеки.

— Кръстопът. — Замръзнах.

— Имало го е още преди къщата. Някои казват, че пътеките били прокарани от индианците онайда преди идването на англичаните. — Сара ми направи знак да приближа. — Ела и виж това растение. Дали е черно кучешко грозде, или е беладона?

Не я слушах. Бях напълно хипнотизирана от кръстовището в средата на горичката.

Тук се таеше сила. И знание. Усетих познатото дърпане и бутане на желанието и страха, когато видях поляната през очите на онези, които някога са вървели по тези пътеки.

— Какво има? — попита Матю. Инстинктите му го бяха предупредили, че нещо не е наред.

Вниманието ми обаче бе привлечено от едва доловими гласове — на майка ми и Емили, на баща ми и баба ми, както и други, които не ми бяха познати. „Самакитка — шепнеха те. — Превара. Ливадно синьоглавче. Сладка папрат. Вещерска метла.“ Припяването им се съпровождаше с предупреждения и предложения, а литанията им от заклинания включваше растения от приказките.

Събирай петолистник по пълнолуние, за да разшириш обхвата на силите си.

Чемериката прави всяка прикриваща магия по-ефективна.

Имелът ще ти донесе любов и много деца.

За да видиш ясно бъдещето, използвай черна буника.

— Даяна? — Сара се изправи с ръце на кръста.

— Идвам — промърморих, откъснах вниманието си от слабите гласове и послушно отидох при леля си.

Сара ми даде какви ли не инструкции за растенията на полянката. Думите й влизаха в едното ми ухо и излизаха от другото, преминаваха през мен по начин, който би накарал баща ми да се гордее. Леля ми можеше да изреди всички традиционни и ботанически имена на всяко цвете, бурен, корен и билка, както и приложението им като цяр и като отрова. Нейното майсторство обаче беше резултат на четене и учене. Аз бях открила ограниченията на основаващото се на книгите знание в алхимическата лаборатория на Мери Сидни, когато за първи път се сблъсках с предизвикателството да направя онова, за което бях чела и писала години наред като учен. Там разбрах, че да можеш да цитираш алхимични текстове е нищо в сравнение с опита. Майка ми и Емили обаче вече ги нямаше, за да ми помогнат. Ако исках да вървя по тъмните пътеки на висшата магия, трябваше да го направя сама.

Перспективата ме ужасяваше.

Точно преди изгрева на луната Сара ме покани да се върна с нея да наберем растенията, които щяха да й трябват за работата й този месец.

Отклоних поканата с оправданието, че съм твърде уморена. В действителност причината за отказа ми беше настоятелният призив на гласовете от кръстопътя.

— Нежеланието ти да отидеш в гората свързано ли е по някакъв начин със следобедната ни разходка? — попита Матю.

— Може би — отвърнах, загледана през прозореца. — Сара и Фернандо се връщат.

Леля ми носеше пълна кошница. Мрежестата врата на кухнята се затвори след нея, после вратата на килера изскърца. Няколко минути по-късно тя и Фернандо се качиха по стъпалата. Сара пъшкаше по-малко, отколкото миналата седмица. Оздравителният режим на Фернандо явно действаше.

— Лягай си — подкани ме Матю и отметна завивките.

Нощта беше тъмна, осветена единствено от звездите. Скоро щеше да настъпи полунощ, моментът между нощта и деня. Гласовете на кръстопътя зазвучаха по-силно.

— Трябва да вървя. — Минах покрай Матю и тръгнах надолу.

— Ние трябва да вървим — поправи ме той и ме последва, — Няма да те спирам и да се намесвам, но не мога да те пусна сама в гората.

— Там има сила, Матю. Тъмна сила. Усещам я. И тя ме зове, откакто слънцето залезе!

Матю ме хвана за лакътя и ме изведе навън. Не искаше никой друг да чува остатъка от този разговор.

— Тогава отговори на този зов — озъби се той. — Кажи „да“ или „не“, но не очаквай да седя тук и да чакам търпеливо да се върнеш.

— А ако кажа „да“? — остро попитах.

— Ще се изправим срещу нея. Заедно.

— Не ти вярвам. Преди заяви, че не искаш да се месиш в живота и смъртта. Точно такава сила ме очаква на кръстопътя в гората. И аз я искам! — Отскубнах се от хватката му и забих пръст в гърдите му. — Мразя се заради това, но я искам!

Извърнах се от отвращението, което знаех, че ще се появи в очите му. Матю обърна лицето ми обратно към себе си.

— Знаех, че в теб има мрак, още откакто те открих в Бодлианската библиотека, когато се криеше от другите вещици на Мабон.*

* Есенно равноденствие, носещо името на божество от уелската митология — Б. пр.

Дъхът ми секна. Той не откъсваше поглед от мен.

— Усетих съблазънта му и тъмнината в мен се отзова. Трябва ли и аз да мразя себе си? — Гласът на Матю се сниши до едва доловим шепот. — А ти?

— Но ти каза...

— Казах, че не искам да се месиш в живота и смъртта, а не че не би могла да го направиш. — Матю взе ръцете ми в своите. — Бил съм покрит в кръв, държал съм бъдещето на човек в ръцете си, решавал съм дали сърцето на жена ще бие отново. Нещо в собствената ти душа умира всеки път, когато правиш избор вместо друг. Видях какво ти причини смъртта на Жулиет, както и на Шампие.

— И в двата случая нямах избор. — Шампие щеше да отнеме всичките ми спомени и да нарани хората, които се опитваха да ми помогнат. Жулиет пък се беше опитала да убие Матю — и щеше да успее, ако не бях призовала богинята.

— Напротив, имаше. — Матю целуна пръстите ми. — Ти избра смърт за тях и живот за мен, живот за Луиза и Кит, макар че те се опитаха да те наранят, живот за Джак, когато го доведе в дома ни на Блекфрайърс, вместо да го оставиш да умре от глад на улицата, живот за малката Грейс, когато я спаси от огъня. Независимо дали го осъзнаваш или не, всеки път ти плащаш цената.

Знаех каква цена бях платила за оцеляването на Матю, макар че той нямаше и представа — животът ми принадлежеше на богинята дотогава, докогато тя поиска.

— Филип беше единственото друго създание, което познавам и което е вземало решения на живот и смърт така бързо и инстинктивно като теб. Цената, която плати той, бе ужасна самота, която растеше с времето. Дори Изабо не можеше да я прогони. — Матю опря чело в моето. — Не искам такава да бъде и твоята съдба.

Моята съдба обаче не ми принадлежеше. Време беше да го кажа на Матю.

— Нощта, когато те спасих. Помниш ли я? — попитах глухо.

Матю кимна. Не обичаше да говори за нощта, когато и двамата едва не изгубихме живота си.

— Девицата и старицата бяха там. Двата аспекта на богинята. — Сърцето ми биеше лудо. — Извикахме Изабо, след като ми помогна да се съвзема, и аз й казах, че съм ги видяла. — Затърсих по лицето му знак, че ме разбира, но той още изглеждаше озадачен. — Не аз те спасих, Матю. Богинята го направи. Аз я помолих.

Пръстите му се впиха в ръката ми.

— Кажи ми, че не си сключила сделка с нея.

— Ти умираше, а аз нямах достатъчно сила, за да те спася. — Вкопчих се в ризата му. — Кръвта ми нямаше да е достатъчна. Но богинята извлече живота от онзи стар дъб, за да мога да те нахраня от вените си.

— А в замяна? — Хватката на Матю се стегна и той ме повдигна, докато краката ми почти се откъснаха от земята. — Твоите богове и богини не раздават дарове, без да поискат нещо в замяна. Знам го от Филип.

— Казах й да вземе когото и да било, каквото и да било, само и само да те спаси.

Матю внезапно ме пусна.

— Емили?

— Не — поклатих глава. — Богинята искаше живот за живот, не смърт за живот. Тя избра моя. — Очите ми се напълниха със сълзи, когато видях изражението на лицето му. — Не знаех какво е решението й, докато не изтъках първото си заклинание. Тогава я видях. Тя ми каза, че още има работа за мен.

— Ще оправим това. — Матю направо ме повлече към портата на градината. В тъмната нощ маргаритките бяха единствените ми ориентири. Стигнахме бързо кръстопътя. Матю ме бутна в центъра.

— Не можем — запротестирах аз.

— Ако успееш да изтъчеш десетия възел, ще можеш да отмениш всяко обещание, което си дала на богинята — грубо рече той.

— Не! — Стомахът ми се сви и гърдите ми пламнаха. — Не мога просто да махна с ръка и да накарам сделката ни да изчезне.

Мъртвите клони на древния дъб, който бе пожертвала богинята, едва се виждаха. Земята под краката ми сякаш се раздвижи. Погледнах надолу и видях, че стоя в самия център на кръстопътя. Изгарящото усещане в сърцето се спусна по ръцете и пръстите ми.

— Няма да обвързваш бъдещето си с някакво си капризно божество. Не и заради мен — процеди Матю. Гласът му трепереше от ярост.

— Не говори лошо за богинята тук — предупредих го. — Не съм влизала в твоята църква, за да се подигравам с твоя бог.

— Щом няма да нарушиш обещанието си към богинята, тогава използвай магията си, за да я призовеш. — Той дойде при мен на мястото, където пътеките се пресичаха.

— Махни се от кръстопътя, Матю. — Вятърът се виеше около краката ми в магическа буря. Кора изписка в нощното небе и остави след себе си огнена диря като комета. Закръжи над нас и закряска предупредително.

— Няма да се махна, докато не я призовеш. — Краката на Матю не помръднаха от мястото си. — Няма да плащаш за моя живот със собствения си.

— Изборът беше мой. — Косата ми пращеше около лицето ми, по шията ми се гърчеха огнени пипала. — И избрах теб.

— Няма да ти позволя.

— Вече е сторено. — Сърцето ми блъскаше лудешки и неговото отвръщаше. — Ако богинята иска да изпълня някаква нейна цел, ще го направя, и то с радост. Защото ти си мой, а аз още не съм приключила с теб.

Последните ми думи бяха почти същите като онези, които ми беше казала богинята. Звъняха от сила, която укроти вятъра и заглуши крясъците на Кора. Огънят във вените ми утихна, изгарящото усещане се превърна в тлееща жарава, когато връзката между Матю и мен се затегна и стана блестяща и силна.

— Не можеш да ме накараш да съжалявам за молбата си към богинята или за цената, която съм платила — казах. — Нито пък ще наруша обещанието си към нея. Замислял ли си се какво би станало, ако го направя?

Матю продължи да мълчи и да слуша.

— Без теб никога нямаше да срещна Филип и да получа кръвната му клетва. Нямаше да нося децата ти. Нямаше да видя баща си или да узная, че съм тъкачка. Не разбираш ли? — Ръцете ми се вдигнаха към лицето му. — Спасявайки твоя живот, аз спасих и своя.

— Какво иска тя от теб? — Гласът на Матю бе дрезгав от вълната от емоции.

— Не зная. В едно обаче съм сигурна. Богинята ме иска жива, за да изпълня желанието й.

Ръката на Матю докосна мястото между хълбоците ми, където спяха нашите деца.

Усетих лек трепет. После отново. Погледнах го разтревожено.

Ръката му леко натисна корема ми и този път движението беше по-силно.

— Нещо не е наред ли? — попитах.

— Ни най-малко. Бебетата. Размърдаха се. — На лицето на Матю бе изписано благоговение и облекчение.

Зачакахме заедно следващото движение вътре в мен. Когато то дойде, двамата се разсмяхме, грабнати от неочакваната радост. Отметнах глава назад. Звездите изглеждаха по-ярки и сякаш поддържаха тъмнината на новолунието в равновесие със светлината.

Кръстопътят бе смълчан и острата ми нужда да бъда навън под тъмната луна беше отминала. Не смъртта ме бе довела тук, а животът. Хванати за ръце, двамата с Матю тръгнахме обратно към къщата. Когато запалих лампата в кухнята, там ме очакваше изненада.

— Малко е рано за подарък по случай рождения ми ден — казах, когато видях странно увития пакет. Когато Матю пристъпи да го разгледа по-внимателно, аз го спрях. — Не го докосвай.

Той ме погледна объркано.

— Има достатъчно магически защити, за да отблъсне цяла армия — обясних му.

Пакетът бе тънък и правоъгълен, увит в странна сбирка от опаковъчна хартия — розова с щъркели, с геометрични лаври в основните цветове, образуващи цифрата четири, крещяща коледна опаковъчна хартия и сребърно фолио с релефни сватбени звънчета. Букет от ярки купички покриваше повърхността му.

— Откъде се е появило това? — учуди се Матю.

— От къщата, предполагам. — Побутнах пакета с пръст. — Разпознавам някои от опаковките от минали рождени дни.

— Сигурна ли си, че е за теб? — усъмни се Матю.

Кимнах. Пакетът определено беше за мен. Взех го предпазливо. Купичките, които бяха използвани по-рано и нямаха лепило, се разпиляха по кухненския под.

— Да извикам ли Сара? — попита Матю.

— Не. Аз ще се оправя. — Ръцете ми изтръпнаха и всяка дъгоцветна ивица се виждаше, докато махах опаковката.

Вътре имаше книга — от онези с черно-бели корици и листа, съшити с дебела връв. Някой беше залепил лилава маргаритка върху бялото място за името.

— „Книга на сенките на Ребека Бишъп“ — прочетох на глас думите, изписани с плътно черно мастило върху маргаритката. — Това е липсващата книга със заклинания на майка ми, която е използвала за висшата си магия.

Отворих предпазливо корицата. След проблемите ни с Ашмол 782 бях готова за всичко, от загадъчни илюстрации до кодиран текст. Вместо това видях закръгления детски почерк на майка ми.

Първото заклинание беше озаглавено „Как да призовеш и разпиташ духа на наскоро починал“.

— Мама определено е вярвала в започването с гръм и трясък — изтъкнах и показах на Матю заглавието. В бележките под заклинанието бяха записани датите, на които тя и Емили бяха правили опити с магията, както и резултатите. Първите им три опита са били неуспешни. На четвъртия постигнали успех.

По онова време и двете са били на тринайсет.

— Господи — промълви Матю. — Били са деца. Каква работа са имали с мъртвите?

— Искали са да разберат дали Боби Удръф харесва Мери Басет — обясних, взирайки се в сгъчкания текст.

— Защо просто не са попитали Боби? — зачуди се Матю.

Прелистих страниците. Обвързващи заклинания, пропъждащи заклинания, защитни заклинания, магии за призоваване на стихиите — всичко бе тук, наред с любовна магия и други заклинания за принуда. Пръстите ми спряха. Матю подсмръкна.

Нещо тънко и почти прозрачно беше залепено на страницата вместо на гърба на книгата. Думите по него бяха изписани с по-зряла версия на същия закръглен почерк:

Даяна,

Честит рожден ден!

Запазих това за теб. Това бе първият ни знак, че ще станеш велика вещица.

Може би някой ден ще ти потрябва.

С много обич, мама.

— Това е моят каул.* — Погледнах към Матю. — Мислиш ли, че има някакво значение, че си го получих обратно същия ден, в който бебетата се размърдаха?

* Част от околоплодния мехур по главата на новородено дете. — Б. пр.

— Не — поклати глава Матю. — Много по-вероятно е къщата да ти го е върнала днес, защото най-сетне спря да бягаш от онова, което майка ти и баща ти са знаели от самото начало.

— И какво е то? — намръщих се.

— Че ще притежаваш необичайна комбинация от напълно различните магически способности на родителите си — отвърна той.

Десетият възел гореше на китката ми. Обърнах дланта си и погледнах гърчещата се форма.

— Затова мога да връзвам десетия възел — възкликнах, разбирайки за първи път откъде идва тази сила. — Мога да го правя, защото баща ми е бил тъкач, и мога да го унищожа, защото майка ми е имала дарба за висшата, тъмна магия.

— Единство на противоположностите — рече Матю. — Родителите ти също са представлявали химическа сватба. И то такава, която е дала чудесно дете.

Внимателно затворих книгата със заклинания. Щяха да са ми нужни месеци, ако не и години да се поуча от грешките на майка ми и да създавам свои заклинания, които биха постигнали същите цели. Притиснала с една ръка книгата към гърдите си, а с другата корема си, аз се облегнах назад и се заслушах в бавното туптене на сърцето на Матю.

— „Не ми отказвай, защото съм тъмна и сенчеста“ — прошепнах, спомнила си пасаж от алхимичния текст, който бях изучавала в библиотеката на Матю. — Този стих от Aurora Consurgens ми напомняше за теб, а сега ме кара да си мисля за родителите ми, а също за собствената си магия и колко е трудно да й се съпротивлявам.

Палецът на Матю погали китката ми, събуждайки десетия възел за ярък, пъстроцветен живот.

— Това ми напомня за друга част от Aurora Consurgens — промърмори той. — „Както аз съм краят, така любимата ми е началото. Съдържам в себе си цялото творение и всичкото познание е скрито в мен.“

— Какво означава това според теб? — Обърнах глава, за да виждам изражението му.

Той се усмихна и ме прегърна през кръста, като положи едната си ръка върху бебетата. Те се размърдаха, сякаш познали докосването на баща си.

— Че съм голям щастливец — отвърна Матю.

12.

Събудих се от прохладните ръце на Матю, които се плъзнаха под горнището на пижамата ми. Устните му галеха успокояващо влажната ми шия.

— Честит рожден ден — промърмори той.

— Моят личен климатик — измърках и се сгуших в него. Съпруг вампир е същинско съкровище в тропически условия. — Какъв чудесен подарък.

— Има и още — рече той, дарявайки ме с бавна, дяволита усмивка.

— Фернандо и Сара? — Вече почти не ми пукаше кой може да чуе любенето ни, но все пак не съвсем.

— Отвън са. В хамака в градината. С вестника.

— Значи ще се наложи да побързаме. — Местните вестници бяха пестеливи на новини и преливащи от реклами. Четяха се за десетина минути — петнайсет, ако се интересуваш от разпродажбите по случай новата учебна година или искаш да разбереш в коя от трите търговски вериги белината е на промоция.

— Сутринта излязох и купих „Ню Йорк Таймс“ — съобщи ми той.

— Винаги си подготвен, а? — Посегнах надолу и го докоснах. Матю изруга. На френски. — Точно като Веран си. Същински бойскаут.

— Невинаги — възрази той и затвори очи. — И определено не сега.

— И си ужасно самоуверен. — Устните ми се плъзнаха покрай неговите в палава усмивка. — „Ню Йорк Таймс“. Ами ако бях уморена? Кисела? Или ако ме бяха ударили хормоните? Тогава вестник на Олбъни щеше да е повече от достатъчен.

— Разчитах, че подаръците ми ще те предразположат.

— Ами, не знам. — Плавно завъртане на ръката ми предизвика нова ругатня на френски. — Какво ще кажеш да приключа с разопаковането на този? После можеш да ми покажеш какво още си ми приготвил.

Към единайсет часа сутринта на рождения ми ден живакът на термометъра вече прехвърляше трийсет и два градуса. Августовската жега не показваше никакви признаци на отслабване.

Разтревожена за градината на Сара, аз съединих четири маркуча с помощта на ново свързващо заклинание и малко тиксо, за да стигна до всички насаждения. Бях напъхала слушалките в ушите си и слушах „Флийтуд Мак“. Къщата беше тайнствено притихнала, сякаш очакваше нещо да се случи, и открих, че ми е липсвал ритъмът на любимата група на родителите ми.

Докато мъкнех маркуча през поляната, вниманието ми за момент се насочи към големия железен ветропоказател на покрива на плевнята. Вчера го нямаше там. Зачудих се защо къщата е тръгнала да бърника по пристройките. Докато си го мислех, на билото на покрива цъфнаха още два ветропоказателя. Те потръпнаха за миг като новопоявили се цветя и се завъртяха лудешки. Когато движението спря, всички сочеха на север. Позволих си надеждата, че положението им означава скорошен дъжд. Дотогава трябваше да се действа с маркуча.

Поливах обилно растенията, когато някой ме сграбчи в прегръдката си.

— Слава богу! Толкова се безпокоях за теб. — Дълбокият глас беше приглушен от китарите и барабаните, но въпреки това го познах. Тутакси махнах слушалките от ушите си и се обърнах към най-добрия си приятел. Дълбоките му кафяви очи бяха пълни със загриженост.

— Крис! — прегърнах широките му рамене. — Какво правиш тук? — Вгледах се в лицето му за промени, но не открих нищо. Същата късо подстригана къдрава коса, същата орехова кожа, същите високи скули под прави вежди, същата широка уста.

— Търся те! — отвърна Крис. — Какво става, по дяволите? Изчезна вдън земя миналия ноември. Не отговаряш на телефона и имейла си. Поглеждам есенната учебна програма и не те виждам в нея! Наложи се да напия декана на историческия факултет, преди да изтърси, че си в отпуска по болест. Мислех си, че умираш, а не че си бременна.

Е, едно нещо по-малко за съобщаване.

— Съжалявам, Крис. Там, където бях, мобилните телефони нямаха обхват. И интернет нямаше.

— Можеше да ми се обадиш оттук. — Крис още не беше готов да ме остави на мира. — Оставях съобщения на лелите ти, пращах писма. Никой не отговори.

Усещах погледа на Матю, студен и настоятелен. Долавях и вниманието на Фернандо.

— Кой е този, Даяна? — тихо попита съпругът ми, заставайки до мен.

— Крис Робъртс. А ти кой си, по дяволите? — поиска да знае Крис.

— Това е Матю Клермон, колега от колежа „Ол Соулс“, в Оксфорд. — Поколебах се. — И мой съпруг.

Ченето на Крис увисна.

— Крис! — Сара му махна от задната веранда. — Ела тук да те прегърна!

— Здрасти, Сара! — вдигна ръка за поздрав той. После се обърна и ме погледна обвинително. — Значи си се омъжила?

— Ще останеш за уикенда, нали? — извика Сара.

— Зависи. — Проницателният поглед на Крис се премести от мен върху Матю и обратно.

— От? — Веждите на Матю се повдигнаха с аристократична надменност.

— От това колко време ще ми е нужно да разбера защо Даяна се е омъжила за някого като теб, Клермон, и дали я заслужаваш. И не си прави труда да се държиш като господаря на имението. Произхождам от много поколения полски работници. Не съм впечатлен — подхвърли Крис и тръгна към къщата. — Къде е Ем?

Сара замръзна и лицето й пребледня. Фернандо скочи на верандата и застана до нея.

— Защо не влезем? — промърмори той, опитвайки се да я отведе вътре.

— Може ли да поговорим? — попита Матю и постави ръка върху рамото на Крис.

— Всичко е наред, Матю. Наложи се да кажа на Даяна. Мога да кажа и на Крис. — Сара преглътна с мъка. — Емили получи инфаркт. Почина през май.

— Господи, Сара. Толкова съжалявам. — Крис я прегърна в не толкова смазваща версия на прегръдката, с която дари мен, и леко се залюля, стиснал силно очи. Сара се люлееше с него, тялото й бе отпуснато и открито, а не стегнато и изпълнено с мъка. Леля ми още не беше преживяла смъртта на Емили — също като Фернандо, тя може би никога нямаше да се оправи след тази огромна загуба, — но вече имаше отделни знаци, че започва бавният процес на учене как да живееш отново.

Тъмните очи на Крис се отвориха и ме погледнаха над рамото на Сара. В тях се четеше гняв и болка, както и печал, и въпроси, очакващи отговори. „Защо не ми каза? Къде беше? Защо не позволи да ти помогна?“

— Бих искала да поговоря с Крис — тихо рекох. — Насаме.

— Най-удобно ще ви е в топлата стая. — Сара се отдръпна и избърса очи. Кимането й към мен ме окуражи да му разкажа семейната тайна. Съдейки по стиснатите зъби, Матю не беше склонен да прояви подобно великодушие.

— Извикай ме, ако ти потрябвам. — Той вдигна ръката ми към устните си. Последва предупредително стискане, леко гризване по кокалчето на безименния ми пръст, напомняне — за мен и за него, — че сме съпруг и съпруга. Накрая ме пусна с неохота.

Двамата с Крис минахме през къщата на път за топлата стая. Щом влязохме, затворих двойната врата.

— Омъжена си за Матю Клермон? — избухна Крис. — Откога?

— От около десет месеца. Всичко стана много бързо — извинително обясних.

— На кого го казваш! — Той сниши глас. — Предупредих те с каква репутация се ползва сред жените. Клермон може да е голям учен, но също така е прочут негодник! Освен това е твърде стар за теб.

— Той е само на трийсет и седем, Крис. — Плюс-минус хиляда и петстотин години. — И да те предупредя, Матю и Фернандо чуват всяка дума, която казваме. — При наличието на вампири една затворена врата изобщо не е гаранция за уединение.

— Как? Да не би приятелят... съпругът ти да е сложил бръмбари в къщата? — рязко попита Крис.

— Не. Той е вампир. Те имат изключително добър слух. — Понякога честността е наистина най-добрата политика.

Тежка саксия се разби в кухнята.

— Вампир. — Погледът на Крис намекваше, че нещо не съм наред с главата. — Като онези по телевизията ли?

— Не точно — предпазливо рекох аз. Когато обясняваш на човеци как всъщност е устроен светът, обикновено здравата ги обезпокояваш. Бях го правила само веднъж досега и се оказа огромна грешка. Съквартирантката ми Мелани от първи курс беше припаднала.

— Вампир — бавно повтори Крис, сякаш премисляше отново всичко.

— По-добре да седнеш. — Посочих канапето. Не исках да си удари главата, ако припадне.

Крис не обърна внимание на поканата ми и се пльосна в креслото. То определено беше по-удобно, но имаше навика да изритва онези, които не харесва. Погледнах го внимателно.

— И ти ли си вампир? — попита Крис.

— Не. — Кацнах несигурно на ръба на люлеещия се стол на баба ми.

— Абсолютно сигурна ли си, че Клермон наистина е такъв? Носиш дете, нали? — Крис се приведе напред, сякаш от отговора зависеха ужасно много неща.

— Деца. — Вдигнах два пръста. — Близнаци.

Той вдигна ръце във въздуха.

— Е, никой вампир не е свалял момиче в „Бъфи“. Нито дори Спайк. А Бог знае, че той никога не практикува безопасен секс.

Сериалът „Омагьосване“ е изиграл ролята на свръхестествен учебник за поколението на родителите ми. За моето беше „Бъфи, убийцата на вампири“. Каквито и създания да беше въвел в света ни Джос Уидън, те имаха да отговарят за много неща. Въздъхнах.

— Абсолютно съм сигурна, че бащата е Матю.

Вниманието на Крис се насочи към шията ми.

— Не ме хапе там.

Очите му се разшириха.

— А къде...? — Той поклати глава. — Не, не ми казвай.

Странно място за теглене на черта, помислих си. Обикновено Крис не беше гнуслив, нито пък превзет. Все пак не беше припаднал. Това бе окуражаващо.

— Приемаш го много добре — посочих аз, благодарна за самообладанието му.

— Аз съм учен. Мога да потисна липсата си на вяра и да остана непредубеден, докато нещо не бъде оборено. — Сега Крис зяпаше Сухото дърво. — Защо има дърво в огнището?

— Добър въпрос. Всъщност, не знаем. Но може би имаш други въпроси, на които мога да отговоря. — Беше тромава покана, но все още се тревожех, че може да припадне.

— Няколко. — Крис отново ме фиксира с тъмните си очи. Не беше вещер, но бе много трудно да го лъжа през всички тези години. — Казваш, че Клермон е вампир, но ти не си. Тогава какво си, Даяна? От известно време знаех, че не си като другите хора.

Не знаех какво да кажа. Как да обясниш на човек, когото обичаш, че си пропуснал да споменеш най-важното за себе си?

— Аз съм най-добрият ти приятел, поне бях, докато не се появи Клермон. Със сигурност ми имаш достатъчно доверие, за да бъдеш открита с мен — насърчи ме Крис. — Каквото и да е, то няма да промени нищо помежду ни.

Зад рамото му едно зелено петънце се понесе към Сухото дърво. Петното прие смътната форма на Бриджит Бишъп с бродираното й елече и дългата пола.

— Бъди предпазлива, дъще. Вятърът духа от север, знак за предстояща битка. Кой ще застане до теб и кой срещу теб?

Имах предостатъчно врагове. Не можех да си позволя да изгубя един приятел.

— Може би ми нямаш достатъчно доверие — тихо рече Крис, когато не отговорих веднага.

— Аз съм вещица — прошепнах едва чуто.

— Добре. — Крис зачака. — И?

— И какво?

— Това ли е? Това ли се страхуваше да ми кажеш?

— Нямам предвид в неопаганистичен смисъл, Крис, макар да съм езичница, разбира се. Имам предвид правеща абракадабри, заклинания и отвари вещица. — В този случай страстта на Крис към телевизионните сериали можеше да се окаже и полезна.

— Имаш ли вълшебна пръчка?

— Не. Но си имам огнедишащ дракон.

— Страхотно. — Той се ухили. — Направо супер. Затова ли стоеше настрана от Ню Хейвън? Да не го водиш на курсове за дресиране на дракони, или нещо подобно?

— Двамата с Матю трябваше бързо да напуснем града, това е. Съжалявам, че не ти казах.

— Къде отидохте?

— В хиляда петстотин и деветдесета.

— И направи ли някакви проучвания? — Крис ме погледна замислено. — Предполагам, че това би довело до какви ли не проблеми с цитирането. Какво би сложила в бележките си под линия? „Личен разговор с Уилям Шекспир“ ли? — Той се разсмя.

— Така и не се срещнах с Шекспир. Приятелите на Матю не го одобряваха. — Замълчах за момент. — Срещнах се обаче с кралицата.

— Още по-добре — кимна Крис. — Но също толкова невъзможно да го споменеш в бележката.

— Би трябвало да си шокиран! — Изобщо не очаквах подобна реакция. — Не искаш ли доказателства?

— Не съм се шокирал от нищо, откакто ми се обадиха от фондация „Макартър“. Щом това може да се случи, значи всичко е възможно. — Той поклати глава. — Вампири и вещици. Леле.

— Освен това има и демони. Само че очите им не светят и не са зли. Е, поне не повече от другите видове.

— Другите видове ли? — още повече се оживи Крис. — И върколаци ли има?

— Категорично не! — извика някъде в далечината Матю.

— Деликатна тема. — Усмихнах се неуверено на Крис. — Значи наистина приемаш всичко това?

— Че защо да не го приема? Правителството харчи милиони за търсене на извънземни в космоса, а се оказва, че те са точно тук. Само си помисли какви огромни разходи могат да се спестят. — Крис винаги гледаше да намери начин да омаловажи важността на факултета по физика.

— Не бива да разказваш на никого — побързах да добавя аз. — Малко човеци знаят за нас и трябва да си остане така.

— Рано или късно задължително ще разберем — заяви Крис. — Пък и повечето хора ще бъдат очаровани.

— Мислиш ли? Дали деканът на „Йейл“ ще бъде очарован да открие, че са назначили за преподавател вещица? — Повдигнах вежди. — Родителите на студентите ми дали ще се зарадват, ако научат, че любимите им деца учат за научната революция от вещица?

— Е, деканът може би не. — Крис сниши глас. — Матю нали няма да ме ухапе, за да си мълча?

— Не — уверих го.

Фернандо пъхна крак между вратите на топлата стая и ги побутна.

— Аз не бих имал нищо против да ви ухапя, но само ако ме помолите много любезно. — Той постави поднос на масата. — Сара реши, че може би няма да откажете кафе. Или нещо по-силно. Обадете се, ако имате нужда от нещо друго. И не е нужно да крещите. — Той дари Крис с онази ослепителна усмивка, с която даряваше участничките в Празника на жътвата.

— Мъчиш се да яхнеш неправилния кон, Фернандо — предупредих го аз, докато излизаше.

— И той ли е вампир? — шепнешком попита Крис.

— Да. Зет на Матю е. — Вдигнах бутилката уиски и каничката. — Кафе? Уиски?

— И двете — каза Крис и се протегна за чашата си. Погледна ме разтревожено. — Не си крила вещерската история от леля си, нали?

— Сара също е вещица. И Ем беше. — Налях щедра доза уиски в чашата му и досипах малко кафе. — Това е третата или четвъртата кана за днес, така че е безкофеиново. Иначе щяхме да остъргваме Сара от тавана.

— Да не би кафето да я кара да лети? — Крис отпи глътка, прецени за момент вкуса и добави още уиски.

— В известен смисъл — отвърнах, отворих бутилката с вода и отпих глътка. Бебетата се размърдаха и нежно потупах корема си.

— Не мога да повярвам, че си бременна. — За първи път Крис изглеждаше изумен.

— Току-що научи, че съм прекарала по-голямата част от изминалата година в шестнайсети век, че си имам дракон и че си заобиколен от демони, вампири и вещици, а бременността ми ти се струва най-неправдоподобното нещо, така ли?

— Повярвай ми, скъпа — каза Крис с най-добрия си алабамски акцент. — Това е най-неправдоподобното нещо.

13.

Когато телефонът иззвъня, навън беше пълен мрак. Изтръгнах се от съня и се пресегнах към другата страна на леглото да събудя Матю. Нямаше го.

Претърколих се и вдигнах мобилния от нощната масичка. На екрана беше изписано името Мириам, както и часът. Три сутринта в понеделник. Сърцето ми се разтуптя тревожно. Само спешен случай би я накарал да позвъни в такъв час.

— Мириам? — казах, след като натиснах копчето за свързване.

— Къде е той? — Гласът на Мириам трепереше. — Трябва да говоря с Матю.

— Ще го намеря. Сигурно е долу или е излязъл на лов. — Отметнах завивките. — Станало ли е нещо?

— Да — рязко потвърди Мириам и заговори на друг език, който не разбирах. Ритъмът обаче не можеше да се сбърка. Мириам Шепард се молеше.

Матю нахлу в стаята, следван от Фернандо.

— Ето го и Матю. — Включих спикърфона и му подадох апарата. Нямаше да проведе този разговор на четири очи.

— Какво има, Мириам? — попита Матю.

— Намерих бележка. В пощенската кутия. С уебадрес на нея. — Чу се ругатня, задавено хлипане и Мириам продължи да се моли.

— Кажи ми адреса, Мириам — спокойно рече Матю.

— Той е, Матю. Бенджамин — прошепна тя. — И на плика нямаше печат. Явно още е тук. В Оксфорд.

Скочих от леглото, треперейки в мрака преди зазоряване.

— Прати ми адреса — повтори Матю.

В коридора се появи светлина.

— Какво става? — Крис застана до Фернандо на прага, като търкаше сънените си очи.

— Обажда се колега на Матю от Оксфорд, Мириам Шепард. Нещо е станало в лабораторията — обясних му.

— О. — Крис се прозя. Тръсна глава, за да се разсъни, и се намръщи. — Да не е онази Мириам Шепард, която написа класическата статия как инбридингът при животните в зоопарка води до загуба на хетерозиготността?

Бях прекарала много време сред учени, но това рядко ми помагаше да разбера какво точно казват.

— Същата — промърмори Матю.

— Мислех си, че е мъртва — рече Крис.

— Не съвсем — обади се Мириам с пронизителното си сопрано. — С кого говоря?

— Крис... Кристофър Робъртс. От университета в Йейл — запелтечи той. Звучеше като докторант, който се представя на първата си конференция.

— О. Последната ви статия в „Сайънс“ ми хареса. Изследователският ви модел е впечатляващ, макар че заключенията са напълно погрешни. — Мириам звучеше повече като себе си, когато критикуваше колега. Матю също забеляза положителната промяна.

— Накарай я да продължи да говори — прошепна Матю на Крис и даде тиха команда на Фернандо.

— Това Мириам ли е? — попита Сара, докато пъхаше ръцете си в ръкавите на халата си. — Вампирите нямат ли си часовници? Три сутринта е!

— Какво им е на заключенията ми? — недоволно попита Крис.

Фернандо се върна и подаде на Матю лаптопа му. Вече беше включен и сиянието на монитора освети стаята. Сара се пресегна и завъртя ключа, прогонвайки останалата тъмнина. Въпреки това усещах как сенките притискат къщата.

Матю седна на края на леглото с лаптопа на коляно. Фернандо му подхвърли друг мобилен телефон и Матю го включи към компютъра.

— Видя ли съобщението на Бенджамин? — Мириам говореше по-спокойно отпреди, но страхът в гласа й бе все така силен.

— В момента го отварям.

— Не използвай интернет връзката на Сара! — Вълнението й бе осезаемо. — Той следи трафика на сайта. Може да разбере къде сте по айпи адреса.

— Всичко е наред — успокои я Матю. — Използвам телефона на Фернандо. А компютърджиите на Болдуин се погрижиха никой да не може да проследи местоположението ми по него.

Сега разбрах защо Болдуин ни беше осигурил нови мобилни телефони, преди да напуснем Сет-Тур, бе променил всичките ни тарифни планове и беше прекратил договора с интернет доставчика на Сара.

На екрана се появи празна стая. Беше облицована с бели плочки и напълно празна с изключение на стар умивалник с външни тръби и маса за аутопсии. На пода имаше канал. Датата и часът бяха изписани в долния ляв ъгъл, секундите пълзяха напред.

— Какво е онова там? — Крис посочи купчина парцали на пода. Тя се размърда.

— Жена — каза Мириам. — Лежи там, откакто влязох в сайта преди десет минути.

Веднага след като чух думите й, успях да различа тънките ръце и крака, извивката на гърдите и корема. Парцалите отгоре й не бяха достатъчни да я предпазят от студа. Жената потръпна и изскимтя.

— А Бенджамин? — попита Матю, без да сваля поглед от екрана.

— Пресече стаята и й каза нещо. После погледна право към камерата. И се усмихна.

— Каза ли още нещо? — продължи с въпросите Матю.

— Да. „Здрасти, Мириам.“

Крис се наведе над рамото на съпруга ми и докосна тракпада на компютъра. Образът се увеличи.

— По пода има кръв. И тя е окована с вериги за стената. — Крис впери поглед в мен. — Кой е Бенджамин?

— Синът ми. — Матю го стрелна с поглед и отново насочи вниманието си към екрана.

Крис скръсти ръце на гърдите си и се загледа с немигащи очи в образа.

От тонколоните на компютъра зазвуча тиха музика. Жената се сви до стената с широко отворени очи.

— Не — изстена тя. — Не отново. Моля ви. Не. — Гледаше право в камерата. — Помогнете.

По ръцете ми проблеснаха цветове и възлите на китките ми пламнаха. Усетих тръпки — глухи, но нямаше как да ги сбъркам.

— Тя е вещица. Тази жена е вещица. — Докоснах екрана. Когато отдръпнах пръста си, към него бе закрепена тънка зелена нишка.

Нишката се скъса.

— Тя може ли да ни чува? — попитах Матю.

— Не — мрачно отвърна той. — Не ми се вярва. Бенджамин иска аз да го слушам.

— Не говори c гостите. — Синът на Матю не се виждаше никакъв, но познах студения глас. Жената моментално се сви и обгърна тялото си с ръце.

Бенджамин приближи камерата, докато лицето му изпълни екрана. Жената още се виждаше зад рамото му. Беше се постарал с постановката.

— Имаме си още един посетител. Матю, разбира се. Колко хитро, че си маскирал местоположението си. Скъпата Мириам също е все още с нас, доколкото виждам.

Бенджамин отново се усмихна. Нищо чудно, че Мириам беше потресена. Гледката бе ужасяваща — извити устни и мъртви очи, които помнех от Прага. Дори след повече от четири столетия Бенджамин приличаше на мъжа, когото рави Льов наричаше хер Фукс.

— Харесва ли ви лабораторията ми? — Той разпери ръце, показвайки стаята. — Не е оборудвана така добре като твоята, Матю, но аз не се нуждая от много. Опитът наистина е най-добрият учител. Достатъчен ми е единствено отзивчив опитен образец. А топлокръвните разкриват далеч повече от животните.

— Господи — промърмори Матю.

— Надявах се, че при следващия ни разговор ще обсъждаме последния ми успешен експеримент. Нещата обаче не се развиха точно по плана. — Бенджамин завъртя глава и гласът му стана заплашителен. — Нали?

Музиката зазвуча по-силно и жената на пода изстена и се помъчи да запуши ушите си.

— А преди обичаше Бах — с подигравателно тъжен тон подхвърли Бенджамин. — Особено „Страсти по Матея“. Гледам да ги пускам всеки път, когато я вземам. И сега кучката става необяснимо тревожна всеки път, когато чуе първите звуци. — Той затананика мелодията.

— Дали има предвид онова, което си мисля? — с безпокойство попита Сара.

— Бенджамин изнасилва многократно онази жена — каза Фернандо с едва сдържана ярост. За първи път виждах вампира зад безгрижната му фасада.

— Защо? — попита Крис.

Преди някой да успее да отговори, Бенджамин продължи:

— Веднага щом покаже признаци на забременяване, музиката спира. Това е наградата й, че си е свършила работата и ми е доставила удоволствие. Само че понякога природата има други идеи.

Веднага проумях значението на думите му. Подобно на йерусалимската от миналото, тази вещица трябваше да е тъкачка. Закрих уста с длан, когато жлъчта се надигна в гърлото ми.

Блясъкът в очите на Бенджамин се засили. Той нагласи камерата и увеличи образа на кървавите петна по краката на жената и по пода.

— За съжаление, вещицата пометна. — Гласът му беше безстрастен като на учен, докладващ резултатите от изследванията си. — Беше в четвъртия месец, най-дългият период, през който успя да задържи плода. Засега. Синът ми я оплоди миналия декември, но тогава тя пометна на осмата седмица.

Ние с Матю също бяхме заченали първото си дете през декември. Бях пометнала рано, горе-долу по същото време като вещицата на Бенджамин. Разтреперих се заради тази нова връзка между мен и жената на пода. Матю ме прегърна през кръста, за да ме успокои.

— Бях толкова сигурен, че способността ми да зачена дете е свързана с кръвожадността, която ми даде — дар, който споделих с много от собствените си деца. След като вещицата пометна първия път, аз и синовете ми се опитахме да оплодим демони и човеци, но без успех. Стигнах до заключението, че трябва да има някакъв специален репродуктивен афинитет между вампири с кръвожадност и вещици. Но сегашните неуспехи означават, че ще трябва да преразгледам хипотезата си.

Бенджамин придърпа един висок стол към камерата и седна, без да обръща внимание на растящия ужас на жената зад него. Бах продължаваше да звучи на заден план.

— Има и нещо друго, което трябва да взема предвид в разсъжденията си — твоя брак. Новата ти жена успя ли да замести Елинор в чувствата ти? Лудата Жулиет? Горката Селия? Онази пленителна вещица, която срещнах в Прага? — Бенджамин щракна с пръсти, сякаш се мъчеше да си спомни нещо. — Как беше името й? Даяна?

Фернандо изсъска. Кожата на Крис настръхна. Той погледна Фернандо и се отдръпна.

— Разбрах, че новата ти жена също е вещица. Защо никога не споделяш идеите си с мен? Трябва да знаеш, че бих те разбрал. — Бенджамин се наведе напред, сякаш имаше да каже нещо поверително. — В края на краищата, и двамата сме задвижвани от едни и същи мотиви — стремеж към власт, неутолима жажда за кръв, желание за отмъщение.

Музиката достигна кресчендо и жената започна да се люлее напред-назад в опит да се успокои.

— Няма как да не се запитам откога си знаел за силата в кръвта ни. Вещиците със сигурност знаят. Каква ли друга тайна може да съдържа Книгата на живота? — Бенджамин замълча, сякаш очакваше отговор. — Няма да ми кажеш, а? Е, добре тогава. Нямам друг избор, освен да продължа със собствения си експеримент. Не се безпокой. Рано или късно ще разбера как да забременя тази вещица. Или ще я убия, докато се опитвам. После ще потърся нова вещица. Може би твоята ще свърши работа.

Бенджамин се усмихна. Отдръпнах се от Матю, тъй като не исках да усети страха ми. Но изражението му ми каза, че знае какво изпитвам.

— Чао засега. — Бенджамин махна жизнерадостно. — Понякога позволявам да ме гледат как работя, но днес не съм в настроение за публика. Ще се погрижа да те уведомя, ако се случи нещо интересно. Междувременно няма да е зле да помислиш дали да не споделиш онова, което знаеш. Така можеш да ми спестиш усилията да питам жена ти.

С тези думи Бенджамин изключи образа и звука. Екранът почерня, единствено часовникът отброяваше времето в ъгъла.

— Какво ще правим? — попита Мириам.

— Ще спасим онази жена — каза Матю. Яростта му беше очевидна. — Като за начало.

— Бенджамин иска да се втурнеш презглава и да се разкриеш — предупреди го Фернандо. — Атаката ти трябва да бъде добре планирана и изпълнена безупречно.

— Фернандо е прав — подкрепи го Мириам. — Не бива да атакуваш Бенджамин, преди да си сигурен, че можеш да го унищожиш. Иначе излагаш Даяна на риск.

— Онази вещица няма да издържи още много! — възкликна Матю.

— Ако прибързаш и не успееш да поставиш Бенджамин на колене, той просто ще вземе друга и кошмарът ще продължи за поредното невинно създание — каза Фернандо и постави ръка върху ръката на Матю.

— Прав си. — Матю откъсна поглед от екрана. — Можеш ли да предупредиш Амира, Мириам? Тя трябва да знае, че Бенджамин вече държи една вещица и най-вероятно ще отвлече още някоя.

— Амира не е тъкачка. Не би могла да зачене от Бенджамин — отбелязах аз.

— Не мисля, че Бенджамин знае за тъкачите. Засега. — Матю потърка челюстта си.

— Какво е тъкач? — попитаха едновременно Мириам и Крис. Отворих уста да отговоря, но Матю леко поклати глава и се спрях.

— Ще ти кажа по-късно, Мириам. Ще направиш ли каквото те помолих?

— Разбира се, Матю — съгласи се тя.

— Обади ми се по-късно да кажеш как си. — Разтревоженият поглед на Матю се спря върху мен.

— Ако трябва, задуши Даяна с вниманието си, но аз нямам нужда от бавачка. Освен това имам работа за вършене.

Мириам затвори.

Секунда по-късно Крис нанесе силен ъперкът в челюстта на Матю. После ляв къс. Матю пресрещна удара с вдигната длан.

— Вече получих един заради Даяна. — Той сключи пръсти около юмрука на Крис. — В края на краищата, жена ми събужда защитните инстинкти у хората. Но не злоупотребявай с късмета си.

Крис не помръдна. Фернандо въздъхна.

— Откажи се, Робъртс. Няма да спечелиш двубой с вампир. — Той постави ръка на рамото на Крис, готов да го дръпне назад, ако се наложи.

— Ако позволиш на онова копеле да приближи на осемдесет километра от Даяна, няма да видиш следващия изгрев, независимо дали си вампир или не. Ясен ли съм? — процеди Крис, без да откъсва поглед от съпруга ми.

— Кристално ясен — отвърна Матю. Крис дръпна ръката си и Матю отпусна юмрук.

— Никой няма да мигне вече тази нощ. Не и след това — изохка Сара. — Трябва да поговорим. Имаме нужда от много кафе. И да не си помислила за безкофеиново, Даяна. Но първо ще изляза да изпуша една цигара, пък Фернандо да казва каквото ще. — Тя тръгна енергично към изхода. — Ще се видим в кухнята — добави през рамо.

— Не излизай от сайта. Когато включи отново камерата, Бенджамин може да направи или да каже нещо, което да издаде местоположението му. — Матю подаде на Фернандо лаптопа с все още включения към него телефон. Екранът продължаваше да е черен и онзи ужасен часовник все така отброяваше изминалото време. Матю кимна към вратата и Фернандо излезе след Сара.

— Да видим дали съм разбрал правилно. Злият копелдак на Матю се е захванал с някакво домашно генетично изследване, включващо наследствено състояние, отвлечена вещица и някакви полусурови идеи за евгеника. — Крис скръсти ръце на гърдите си. Липсваха някои детайли, но в общи линии беше успял да прецени ситуацията за нула време. — Във вчерашната приказка си пропуснала някои съществени части от сюжета, Даяна.

— Тя не знаеше за научните интереси на Бенджамин. Никой от нас не знаеше. — Матю се изправи.

— Но няма как да не си знаел, че злият ти копелдак е луд като кенефен плъх. Все пак е твой син. — Крис присви очи. — Според него и двамата имате онова кръвожадно нещо. Което означава, че и двамата представлявате опасност за Даяна.

— Да, знаех, че е нестабилен. И името му е Бенджамин. — Матю предпочете да не отговаря на втората половина от забележките на Крис.

— Нестабилен? Та онзи тип е психопат. Опитва се да създаде господарска раса от вампировещици. И защо гадното... Бенджамин не е затворен на сигурно място? Така нямаше да влезе с отвличания и изнасилвания в списъка на побъркани учени наред със Симс, Вершуер, Менгеле и Стенли.

— Да идем в кухнята — предложих и ги подкарах към стълбите.

— След теб — промърмори Матю и постави длан на кръста ми. Изпълнена с облекчение от спокойствието му, започнах да слизам.

Чу се тупване и приглушена ругатня.

Крис беше прикован към вратата. Ръката на Матю стискаше трахеята му.

— Съдейки по простащините, излезли от устата ти през последните двайсет и четири часа, единственото ми заключение е, че мислиш за Даяна като за едно от момчетата. — Матю ме изгледа предупредително, когато понечих да се намеся. — Само че грешиш. Тя е моя жена. И ще бъда благодарен, ако ограничиш вулгарните си изпълнения в нейно присъствие. Ясен ли съм?

— Кристално. — Крис го изгледа с ненавист.

— Радвам се да го чуя. — Матю мигом се озова до мен и ръката му отново докосна извивката на гръбнака ми, където се бе появил огнедишащият дракон. — Внимавай със стълбите mon coeur — прошепна той.

Когато стигнахме долния етаж, аз се озърнах назад към Крис. Той изучаваше Матю, сякаш виждаше някаква нова форма на живот — което в случая си беше точно така. Сърцето ми се сви. Матю може и да беше спечелил първите няколко битки, но войната между най-добрия ми приятел и съпруга ми далеч не бе приключила.

Когато Сара дойде при нас в кухнята, косата й лъхаше на тютюн и на хмела, който пълзеше по верандата. Махнах с ръка пред носа си — цигареният дим беше едно от малкото неща, от които още ми се гадеше в толкова напреднала бременност — и направих кафе. Когато то стана, разлях димящото съдържание на кафеника в чаши за Сара, Крис и Фернандо. Двамата с Матю предпочетохме чиста вода. Крис пръв наруши тишината.

— И тъй, Матю, ти и доктор Шепард изучавате от десетилетия наред генетиката на вампирите, за да разберете кръвожадността.

— Матю е познавал Дарвин. Той изучава произхода и еволюцията на създанията повече от няколко десетилетия. — Нямах намерение да казвам на Крис колко повече, но не исках да остава в неведение за възрастта на Матю, както беше станало с мен.

— Точно така. Синът ми работеше с нас. — Матю ме погледна, за да ме накара да млъкна.

— Да. Това го видях — каза Крис и един мускул на бузата му потръпна. — Макар че аз самият едва ли бих се фукал с подобно нещо.

— Не говоря за Бенджамин. А за другия ми син, Маркъс Уитмор.

— Маркъс Уитмор. — Крис изсумтя развеселено. — Май покриваме всички бази, доколкото виждам. Ти се занимаваш с еволюционна биология и неврология, Мириам Шепард е експерт по генетика на популациите, а Маркъс Уитмор е известен с изследванията си на функционалната морфология и с усилията да развенчае фенотипната гъвкавост. Страхотен изследователски екип си събрал, Клермон.

— Голям късметлия съм — благо рече Матю.

— Чакай малко. — Крис го изгледа изумено. — Еволюционна биология. Еволюционна физиология. Генетика на популациите. Разбирането как се предава кръвожадността не е единствената цел на изследванията ви. Опитвате се да очертаете еволюционния произход. Работите върху Дървото на живота, при това не само с човешките разклонения.

— Така ли се казва дървото в огнището? — попита Сара.

— Не мисля. — Матю потупа ръката й.

— Еволюция. Проклет да съм. — Крис се отблъсна от кухненския плот. — Значи сте открили общия прародител на хората и вас? — Той махна в наша посока.

— Ако под „вас“ имаш предвид създанията като демони, вампири и вещици, не. — Матю повдигна вежди.

— Добре. Какви са основните генетични разлики, които ни отделят едни от други?

— Вампирите и вещиците имат допълнителна двойка хромозоми — обясни Матю. — А демоните само една допълнителна хромозома.

— Разполагате ли с генетична карта на тези хромозоми?

— Да — потвърди Матю.

— В такъв случай сигурно работите върху този малък проект още преди деветдесета, за да не изоставате от човеците.

— Точно така — каза Матю. — И от шейсет и осма работя върху въпроса как се наследява кръвожадността, ако искаш да знаеш.

— Разбира се. Адаптирал си метода на Донахю за определяне на предаването на гените между поколенията — кимна Крис. — Добро попадение. Докъде си стигнал с разчитането? Откри ли гена на кръвожадността?

Матю се взираше в него, без да отговори.

— Е? — настоя Крис.

— Навремето имах учител като теб — хладно вметна Матю. — Докарваше ме до лудост.

— А аз имам студенти като теб. Не изкарват дълго в лабораторията ми. — Крис се облегна на масата. — Доколкото разбирам, не всеки вампир на планетата има това заболяване. Определи ли как точно се предава кръвожадността и защо някои се заразяват, а други не?

— Не напълно — призна Матю. — При вампирите е малко по-сложно, като се има предвид, че имаме трима родители.

— Трябва да ускориш темпото, приятел. Даяна е бременна. С близнаци. — Крис ме изгледа многозначително. — Предполагам, че си направил пълни генетични профили и на двама ви и си предвидил вероятността за наследяване на отделни черти от поколението ти, в това число и кръвожадността, но не само нея.

— През по-голямата част от годината бях в шестнайсети век. — Матю наистина не обичаше да го разпитват. — Нямах тази възможност.

— Значи е крайно време да започнеш — изтърси безцеремонно Крис.

— Матю работи върху нещо. — Погледнах към съпруга си за потвърждение. — Помниш ли? Намерих онзи лист с хиксове и нули.

— Хиксове и нули ли? Всемогъщи Боже! — Това сякаш потвърждаваше най-лошите страхове на Крис. — Казваш ми, че имате трима родители, но въпреки това упорито си оставаш привърженик на модела за наследяване на Мендел. Предполагам, че подобно нещо може да се очаква, щом си стар като пръстта и си познавал Дарвин.

— Веднъж се срещнах и с Мендел — хладно отвърна Матю с тона на раздразнен професор. — Впрочем, кръвожадността може да е характеристика по неговия модел. Не можем да отхвърлим тази възможност.

— Много малко вероятно — възрази Крис. — И не само заради проблема с тримата родители, който ще трябва да обмисля по-подробно. Той сигурно създава пълен хаос в данните.

— Обясни. — Матю събра пръсти пред лицето си.

— Нима трябва да обяснявам не-Менделовото наследяване на колега от „Ол Соулс“? — Крис повдигна вежди. — Някой трябва сериозно да прегледа политиката на назначаване в Оксфорд.

— Разбираш ли ги какво казват? — прошепна ми Сара.

— Само една от три думи — извинително признах.

— Имам предвид генна конверсия. Инфекциозно наследяване. Геномен импринтинг. Мозаицизъм. — Крис свиваше пръстите си един по един. — Тези неща говорят ли ти нещо, професор Клермон, или искаш да продължа с лекцията, която изнасям на първокурсниците си?

— Мозаицизмът не е ли форма на химеризъм? — Това беше единствената дума, която разпознах.

Крис ми кимна одобрително.

— Аз съм химера, ако това може да помогне.

— Даяна — изръмжа Матю.

— Крис е най-добрият ми приятел, Матю — казах аз. — И ако искаш да ти помогне да разбереш как вампири и вещици могат да се възпроизвеждат, да не говорим за откриването на лек за болестта, той трябва да знае всичко. Включително и резултатите от генетичния ми тест, между другото.

— Тази информация може да бъде убийствена, ако попадне в неподходящи ръце — заяви Матю.

— Прав е — съгласи се Крис.

— Много се радвам, че мислиш така — ехидно процеди Матю.

— Не се дръж с мен снизходително, Клермон. Знам опасностите от изследванията върху хора. Аз съм чернокож от Алабама и израснах в сянката на Тъскиги.* — Крис се обърна към мен. — Не разкривай генетичната си информация пред никого извън тази стая, дори да е облечен в бяла престилка. Всъщност, особено ако е облечен в бяла престилка.

* Градче в Алабама, чиито чернокожи работници изполичари били умишлено заразени със сифилис в началото на 30-те. Експериментът се пазел в тайна десетилетия наред, а когато през 40-те години на 20 в. било открито лекарство срещу сифилис, заразените не били лекувани, за да могат да се наблюдават крайните стадии на заболяването. Експериментът бил прекратен едва през 1972 г. и дава повод на някои привърженици на конспиративни теории да твърдят, че СПИН е умишлено създаден вирус. — Б. пр.

— Благодаря за приноса, Кристофър — сухо рече Матю. — Ще се погрижа да предам идеите ти на останалите от екипа ми.

— И какво ще правим с всичко това? — намеси се Фернандо. — Преди може и да не беше спешно, но сега... — Той погледна въпросително съпруга ми.

— Размножителната програма на Злия копелдак променя всичко — обяви Крис, преди Матю да успее да отвори уста. — Първо трябва да разберем дали кръвожадността е наистина фактор, който прави зачеването възможно, или става дума за комбинация от фактори. Трябва също да установим вероятността децата на Даяна да са заразени с болестта. За целта ще ни трябват генетичните карти на вещица и вампир.

— Ще ти трябва и моята ДНК — тихо допълних аз. — Не всички вещици могат да се възпроизвеждат.

— Значи трябва да е добра вещица? Или лоша? — Глупавите шеги на Крис обикновено ме караха да се усмихвам, но не и този път.

— Трябва да е тъкачка — отвърнах. — Трябва да анализираш конкретно моя геном и да го сравниш с този на други вещици. После трябва да направиш същото с Матю и вампирите без кръвожадност. Трябва да разбираме достатъчно добре болестта, за да можем да я лекуваме, в противен случай Бенджамин и децата му ще продължат да бъдат заплаха.

— Добре тогава. — Крис се плесна по бедрата. — Трябва ни лаборатория. И помощ. Както и куп данни и компютърно време. Мога да впрегна хората си в тази задача.

— Категорично не. — Матю скочи на крака. — Аз също имам лаборатория. Мириам работи върху проблемите на кръвожадността и геномите на създанията от известно време.

— В такъв случай тя трябва да дойде незабавно тук и да донесе със себе си работата си. Студентите ми са добри, Матю. Най-добрите. Ще видят неща, които ти и аз безусловно не виждаме.

— Да. Неща като вампири. И вещици. — Матю прокара пръсти през косата си. Крис сякаш се разтревожи от трансформацията в спретнатия му вид. — Не ми харесва идеята повече човеци да научават за нас.

Думите му ми напомниха кой трябваше да знае за последното съобщение на Бенджамин.

— Маркъс. Трябва да кажем на Маркъс.

Матю набра номера му.

— Матю? Всичко наред ли е? — попита Маркъс веднага щом вдигна.

— Не бих казал. Имаме ситуация. — Набързо му разказа за Бенджамин и отвлечената от него вещица. После съобщи причината. — Ако ти пратя адреса, ще поръчаш ли на Натаниел Уилсън да измисли как да постави сайта под постоянно наблюдение? А ако успее да открие откъде произлиза сигналът, ще ни спести страшно много време — добави.

— Смятай го за направено — отвърна Маркъс.

Матю тъкмо затвори и моят телефон иззвъня.

— Сега пък кой е? — учудих се и погледнах часовника. Слънцето тъкмо беше изгряло. — Ало?

— Слава богу, будна си — с облекчение въздъхна Вивиан Харисън.

— Какво е станало? — Усетих бодване в черния палец.

— Имаме неприятности — мрачно съобщи тя.

— Що за неприятности? — попитах. Сара лепна ухо на телефона ми. Махнах й да се разкара.

— Получих съобщение от Зидони фон Борке — каза Вивиан.

— Коя е Зидони фон Борке? — Никога досега не бях чувала това име.

— Една от вещиците на Паството — отговориха едновременно Вивиан и Сара.

14.

— Сборът се провали на теста. — Вивиан метна чантата си, която беше с размерите на ученическа, на кухненския плот и си наля чаша кафе.

— И тя ли е вещица? — шепнешком ме попита Крис.

— Да — отвърна Вивиан вместо мен и едва сега забеляза приятеля ми.

— О! — Той я погледна преценяващо. — Мога ли да ви взема проба от устната кухина? Безболезнено е.

— Може би по-късно. — Вивиан изведнъж се усети. — Извинете, но кой сте вие?

— Това е Крис Робъртс, Вивиан. Мой колега от „Иейл“. Молекулярен биолог. — Подадох й захарта и ощипах Крис по ръката, за да си трае. — Какво ще кажете да говорим в дневната? Главата ме цепи ужасно и краката ми са се надули като балони.

— Някой се е оплакал на Паството, че в Медисън се нарушава съглашението — съобщи ни Вивиан, след като се настанихме удобно на канапетата и фотьойлите пред телевизора.

— Знаеш ли кой? — попита Сара.

— Каси и Лидия. — Вивиан се загледа навъсено в кафето си.

— Мажоретките са ни натопили? — втрещи се Сара.

— Както и можеше да се очаква — вметнах аз. Двете бяха неразделни от деца, непоносими от тийнейджърки и неразличими от гимназията с вълнистите си руси коси и сините си очи. Нито Каси, нито Лидия бяха крили вещерския си произход. Двете заедно ръководеха групата на мажоретките и вещиците дадоха на Медисън най-успешния футболен сезон в историята, като вложиха заклинания за победа във всяко скандиране и движение.

— И какви по-точно са обвиненията? — Матю беше превключил на адвокатски режим.

— Че Даяна и Сара се забъркват с вампири — промърмори Вивиан.

— Забъркват? — вбеси се Сара.

Вивиан вдигна ръце във въздуха.

— Знам, знам. Звучи абсолютно неприлично, но те уверявам, че това бяха точните думи на Зидони. За щастие, тя е в Лас Вегас и не може да дойде лично, за да разследва. Сборовете на окръг Кларк здравата инвестират в недвижими имоти и използват заклинания в опитите си да подпират пазара на жилища.

— И какво правим сега? — попитах Вивиан.

— Трябва да отговоря. Писмено.

— Слава богу. Това означава, че можеш да излъжеш — с облекчение въздъхнах.

— Няма начин, Даяна. Тя е твърде умна. Гледах я как разпитва сбора от Сохо преди две години, когато отвориха онази обитавана от духове къща на Спринг Стрийт, точно където започва парадът на Вси светии. Майсторска работа. — Вивиан потрепери. — Дори успя да ги накара да разкажат как са издигнали врящ казан над парада и са го оставили да се рее във въздуха в продължение на шест часа. След посещението й сборът беше затворен за цяла година — никакви полети, никакви фокуси и абсолютно никакви екзорсизми. Още не са се оправили.

— Що за вещица е тя? — попитах.

— Могъща — изсумтя Вивиан. Аз обаче нямах предвид това.

— Силата й стихийна ли е, или се основава на занаята?

— Доста я бива в заклинанията, доколкото съм чувала — подхвърли Сара.

— Зидони може да лети и освен това е уважаван ясновидец — добави Вивиан.

Крис вдигна ръка.

— Да, Крис? — каза Сара с тона на учителка.

— Умна, могъща, летяща, няма значение. Не можете да й позволите да разбере за децата на Даяна, като се има предвид последният изследователски проект на Злия копелдак и онова съглашение, за което толкова се тревожите.

— Злия копелдак? — Вивиан го зяпна неразбиращо.

— Синът на Матю чука вещица. Изглежда, че във фамилията Клермон се предава способност за възпроизвеждане. — Крис изгледа свирепо Матю. — И какво е онова съглашение, което сте сключили? Че вещиците не трябва да се мотаят с вампири?

— И с демони. Кара човеците да се чувстват неудобно — обади се Матю.

— Неудобно? — със съмнение повтори Крис. — Същото е било и когато черните сядаха в автобусите до бели. Сегрегацията не е решение.

— Човеците забелязват създанията, ако сме в смесени групи — казах с надеждата да го укротя.

— Даяна, забелязваме те дори когато вървиш сама по Темпъл Стрийт в десет сутринта — изтъкна Крис, разбивайки на пух и прах последната ми крехка надежда, че изглеждам като всички останали.

— Паството е било създадено да налага съглашението, да ни пази от човешко внимание и намеса — продължих, без да се предавам. — В замяна ние стоим настрана от тяхната политика и религия.

— Мислете си каквото искате, но принудителната сегрегация — или съгласие, ако искате да го наричате така — често е свързана със загриженост за расовата чистота. — Крис качи краката си на масичката за кафе. — Съглашението ви сигурно се е пръкнало, защото вещиците са имали бебета от вампири. И желанието човеците да се чувстват „удобно“ е просто извинение.

Фернандо и Матю се спогледаха.

— Приех, че способността на Даяна да зачене е уникална, че това е дело на богинята, а не част от по-разпространено явление. — Вивиан беше слисана. — Десетки дълговечни създания със свръхестествени сили биха били нещо ужасно.

— Не и ако искаш да създадеш свръхраса. Тогава подобно създание ще бъде абсолютен генетичен удар — отбеляза Крис. — Случайно да знаем за някакви мегаломани с интерес към генетиката на вампирите? О, да бе. Познаваме най-малко двама.

— Предпочитам да оставя подобни неща на Бог, Кристофър. — На челото на Матю пулсираше тъмна вена. — Не се интересувам от евгеника.

— Забравих. Ти си обсебен от еволюцията на видовете или иначе казано, от история и химия. Това са изследователските интереси на Даяна. Ама че съвпадение. — Крис присви очи. — Съдейки по чутото досега, имам два въпроса, професор Клермон. Само вампирите ли отмират, или същото се отнася за демоните и вещиците? И кой от тези така наречени видове се вълнува най-много от расовата чистота?

Крис наистина беше гений. С всеки проницателен въпрос той задълбаваше все по-дълбоко в загадките на Книгата на живота, фамилните тайни на Дьо Клермон и загадките на собствената ми — и тази на Матю — кръв.

— Крис е прав — с подозрителна бързина се съгласи Матю. — Не можем да рискуваме Паството да разбере за бременността на Даяна. Ако нямаш възражения, mon coeur, май ще е най-добре веднага да заминем за дома на Фернандо в Севиля. Сара може да дойде с нас, разбира се. Така репутацията на сбора няма да пострада ни най-малко.

— Казах, че не можете да позволите на гадната вещица да научи за Даяна, а не че тя трябва да бяга — с отвращение рече Крис. — Забравихте ли Бенджамин?

— Нека не водим тази война на няколко фронта едновременно, Кристофър. — Изражението на Матю явно отговаряше на тона му, защото Крис веднага се кротна.

— Добре. Ще ида в Севиля. — Никак не ми се искаше, но не желаех и вещиците на Медисън да страдат.

— Не, нищо подобно — повиши глас Сара. — Паството иска отговори, така ли? Е, аз също искам. Кажи на Зидони фон Борке, че се забърквам с вампири от миналия октомври, откакто Сату Ярвинен отвлече и измъчва племенницата ми, а Питър Нокс стоеше със скръстени ръце и не направи нищо. Ако това означава, че съм нарушила съглашението, толкова по-зле. Без Дьо Клермон Даяна щеше да е мъртва, ако не и по-лошо.

— Това са сериозни твърдения — рече Вивиан. — Сигурна ли си, че искаш да ги предам?

— Да — упорито настоя Сара. — Нокс вече беше прогонен от Паството. Искам да наритат задника и на Сату.

— В момента търсят заместник на Нокс — съобщи Вивиан. — Носят се слухове, че Джанет Гоуди отново ще заеме мястото му.

— Джанет Гоуди е най-малко на деветдесет — изсумтя Сара. — Не може да се натовари с такава работа.

— Нокс настоява да е някой, известен със способностите си да прави заклинания, какъвто бе самият той. Никой, дори Джанет Гоуди не е успявала да го надмине, когато става въпрос за правене на магии — изтъкна Вивиан.

— Засега — кратко отвърна Сара.

— Има и още нещо. И то може да те накара да си помислиш, преди да се нахвърлиш срещу вещиците от Паството. — Вивиан се поколеба. — Зидони поиска доклад за Даяна. Казва, че било стандартна процедура да се проверяват вещици, които не са развили магическите си таланти, за да се види дали нещо не се проявява по-късно в живота им.

— Ако Паството се интересува от способностите ми, то искането на Зидони няма нищо общо с това, че двете със Сара се забъркваме с вампири — отбелязах.

— Тя твърди, че разполага с преценка за Даяна от детството й, според която не се очаква да проявява никоя от обичайните способности на вещиците — нещастно продължи Вивиан. — Преценката била на Питър Нокс. Ребека и Стивън се съгласили със заключенията му и подписали.

— Кажи на Паството, че преценката на Ребека и Стивън за магическите способности на дъщеря им е била абсолютно вярна, до последната подробност. — Очите на Сара проблясваха гневно. — Племенницата ми няма обичайни сили.

— Браво на теб, Сара. — Матю не можа да скрие възхищението си от начина, по който беше казала истината. — Отговорът е достоен и за брат ми Годфроа.

— Благодаря, Матю — леко кимна тя.

— Нокс знае или подозира нещо за мен. Още откакто бях дете. — Очаквах Матю да възрази. Не го направи. — Мислех си, че е открил какво крият родителите ми — че съм тъкачка, също като татко. Но след като вече знам за интереса на мама към висшата магия, се питам дали това също няма нещо общо с интереса на Нокс.

— Той е отдаден на практикуването на висша магия — замислено промълви Вивиан. — Ами ако си в състояние да създаваш нови тъмни заклинания? Предполагам, че Нокс ще е готов да направи почти всичко, за да се добере до тях.

Къщата изстена и звуците на китара изпълниха помещението с позната мелодия. „Свлачище“ ми беше най-присърце от всички песни в любимия албум на майка ми. Всеки път, когато я чуех, си спомнях как ме държи в скута си и я тананика.

— Мама обичаше тази песен — казах аз. — Знаеше, че предстои промяна и се страхуваше от нея, също като жената в песента. Но ние вече не можем да си позволим да се страхуваме.

— Какво искаш да кажеш? — попита Вивиан.

— Че промяната, която очакваше мама, е тук — отвърнах.

— И предстоят още повече промени — добави Крис. — Няма да можете да пазите още дълго в тайна съществуването на създанията. Намирате се на една аутопсия, на едно генетично изследване на един домашен комплект за генетичен тест от разкриване.

— Глупости — заяви Матю.

— Самата истина. Имате две възможности. Искаш ли да контролираш ситуацията, когато това стане, Матю, или предпочиташ да те цапардоса по главата? — Крис зачака. — Съдейки по беглото ни познанство, май би предпочел първата възможност.

Матю прокара пръсти през косата си и го изгледа свирепо.

— Така и предполагах. — Крис залюля стола си назад. — И тъй, като имате предвид незавидното положение, в което се намирате, какво може да направи за вас „Йейл“, професор Клермон?

— Не — поклати глава Матю. — Няма да използваш студенти и докторанти за анализа на ДНК на създанията.

— Знам, адски е плашещо — с по-мек тон продължи Крис. — Всички бихме предпочели да се скрием на някое сигурно място и да оставим друг да взема трудните решения. Но някой ще трябва да се изправи и да се бори за онова, което е правилно. Фернандо твърди, че си доста впечатляващ воин.

Матю впери немигащ поглед в него.

— Ще застана до теб, ако това ще помогне — добави Крис. — Стига да си на линия.

Матю беше не само впечатляващ, но и опитен воин. Знаеше кога е претърпял поражение.

— Печелиш — тихо рече той.

— Добре. Е, тогава да започваме. Искам да видя генетичните карти на създанията. После искам да секвенирам и реасемблирам трите генома, за да могат да се сравнят с човешкия. — Крис изброяваше задачите една по една. — Искам да съм сигурен, че правилно си идентифицирал гена, отговорен за кръвожадността. И искам да изолираме гена, който прави възможно Даяна да зачене от теб. Не ми се вярва вече да си започнал да го търсиш.

— Нещо друго, с което да ти помогна? — повдигна вежди Матю.

— Всъщност, да. — Столът на Крис залитна напред и краката му тупнаха на пода. — Кажи на Мириам Шепард да си замъкне задника в сградата на „Клайн Байолъджи“ в понеделник. Намира се на Сайънс Хил, не може да го пропусне. Лабораторията ми е на петия етаж. Бих искал да ми обясни защо заключенията ми в „Сайънс“ са погрешни, преди да дойде на първата среща на екипа ни в единайсет.

— Ще й предам. — Матю и Фернандо се спогледаха. Фернандо сви рамене, сякаш искаше да каже „Той ще си пати“. — Само да ти напомня нещо, Крис. За проучването, което очерта досега, ще са нужни години. Няма да останем дълго в „Йейл“. Двамата с Даяна ще трябва да се върнем в Европа до октомври, ако искаме близнаците да се родят там. След това Даяна не бива да пътува на дълги разстояния.

— Още една причина по проекта да работят колкото се може повече хора. — Крис стана и протегна ръка. — Разбрахме ли се?

След дълга пауза Матю също подаде своята.

— Умно решение — каза Крис, докато се ръкуваха. — Надявам се да си носиш чековата книжка, Клермон. Центърът за анализ на генома и Лабораторията за анализ на ДНК в Иейл имат високи тарифи, но пък са бързи и точни. — Той погледна часовника си. — Багажът ми вече е в колата. След колко време ще можете да тръгнете?

— След няколко часа — отговори Матю.

Крис целуна Сара по бузата и ме прегърна. После вдигна предупредително пръст.

— Единайсет сутринта в понеделник, Матю. Не закъснявай.

И с тези думи излезе.

— Какво направих? — промърмори Матю, когато предната врата се затвори. Изглеждаше потресен до дъното на душата си.

— Всичко ще бъде наред — с изненадващ оптимизъм рече Сара. — Имам добро предчувствие за цялата тази работа.

Няколко часа по-късно се качихме в колата. Махнах на Сара и Фернандо от мястото до шофьора и преглътнах сълзите си. Сара се усмихваше, но така силно беше увила ръце около тялото си, че кокалчетата й бяха побелели. Фернандо размени няколко думи с Матю и го тупна по лакътя по познатата традиция на Дьо Клермон.

Матю се настани зад волана.

— Готови?

Кимнах. Пръстът му натисна копчето и двигателят изръмжа.

Клавишни и барабани зазвучаха от тонколоните, съпровождани от пронизващи китари. Матю започна да върти копчетата в опит да намали музиката. Когато не постигна успех, понечи да изключи уредбата. Но каквото и да правеше, „Флийтуд Мак“ ни предупреждаваше да не спираме да мислим за утрешния ден. Накрая той вдигна ръце в знак, че се предава.

— Явно къщата ни изпраща със стил. — Поклати глава и превключи на скорост.

— Не се безпокой. Няма да може да поддържа музиката, след като излезем от имота.

Поехме по дългата алея към шосето, като едва усещахме неравностите благодарение на мощните амортисьори на рейнджровъра.

Завъртях глава, когато Матю даде мигач на излизане от фермата Бишъп, но последните думи на песента ме накараха отново да се обърна напред.

— Не поглеждай назад — прошепнах.

Слънце в Дева

Когато слънцето е в Дева, пратете децата на училище.

Този знак символизира смяна на мястото.

Анонимен английски сборник с цитати,

ок. 1390 година,

Гонсалвис MS 4890, ф. 9

15.

— Още чай, професор Бишъп?

— Хм? — Погледнах нагоре към елегантния, интелигентен младеж с очакваща физиономия. — О, да. Разбира се. Благодаря.

— Веднага. — Той взе белия порцеланов чайник от масата.

Хвърлих поглед към вратата, но от Матю още нямаше и следа. Беше в "Човешки ресурси" да си вземе идентификационната карта, а аз го чаках в елитната атмосфера на намиращия се наблизо „Ню Хейвън Лоун Клъб“. Уютният интериор на основната сграда заглушаваше характерните удари на ракетите по топките за тенис и писъците на децата около басейна през последната седмица на лятната ваканция. Три бъдещи невести и майките им бяха ескортирани през помещението, където седях аз, за да огледат обстановката, на която биха се наслаждавали, ако решат да се омъжат тук.

Може и да беше райско кътче, но не и моето.

— Заповядайте, професоре. — Грижливият ми сервитьор се бе върнал, обгърнат от свеж аромат на ментови листа. — Ментов чай.

Животът в Ню Хейвън с Матю щеше да наложи някои промени. Малката ми къща на пешеходния участък на Кърт Стрийт беше далеч по-спартанска от жилищата, които бяхме обитавали през последната година, било то в настоящето или в миналото. Бе обзаведена просто, от битпазара, с евтини чамови мебели, останали от докторантските ми дни, и безброй лавици с книги и списания. Леглото ми нямаше горна и долна табла, какво оставаше за балдахин. Но матракът бе широк и гостоприемен и след дългото пътуване от Медисън двамата се бяхме строполили на него със стон на облекчение.

Прекарахме по-голямата част от уикенда в зареждане на къщата с неща от първа необходимост като всяка нормална двойка от Ню Хейвън — вино от магазина на Уитни Авеню за Матю, бакалски стоки за мен и достатъчно електроника, за да оборудваме компютърна лаборатория. Матю беше ужасен, че имам само лаптоп. Излязохме от компютърния магазин на Бродуей с по две от всичко — едно за него и едно за мен. След това се разходихме по пътеките на кампуса, докато камбаните на Харкнес Тауър звъняха. Колежът и градът тепърва започваха да се изпълват със завръщащи се студенти, които се поздравяваха гръмко и се оплакваха от списъците на задължителната литература и от учебните програми.

— Колко е хубаво, че отново съм тук — прошепнах аз и го хванах под ръка. Имах чувството, че потегляме на поредното приключение, само двамата.

Но днес беше различно. Чувствах се не в крак и не в настроение.

— Ето те и теб. — Матю се появи до мен и ме дари с дълга целувка. — Липсваше ми.

Разсмях се.

— Не бяхме заедно час и половина.

— Именно. Прекалено дълго. — Погледът му се плъзна към масата с недокоснатия чайник, към празната жълта страница на бележника ми и неотворения най-нов брой на „Америкън Хисторикъл Ревю“, който бях спасила от претъпканата си пощенска кутия на път към Сайънс Хил. — Как мина сутринта?

— Погрижиха се много добре за мен.

— Както и би трябвало. — По пътя към величествената тухлена сграда Матю бе обяснил, че Маркъс е един от основателите на частния клуб и че той е построен на земя, която някога е била негова.

— Желаете ли нещо, професор Клермон?

Стиснах устни. На гладката кожа между будните очи на съпруга ми се появи малка бръчка.

— Благодаря, Чип, но мисля, че сме готови да тръгваме.

Точно навреме. Събрах си нещата и ги напъхах в голямата куриерска чанта в краката ми.

— Бихте ли записали поръчката на сметката на доктор Уитмор? — промърмори Матю, докато ми помагаше да стана.

— Разбира се — каза Чип. — Няма проблем. Винаги е удоволствие да посрещнем член от семейството на доктор Уитмор.

Като никога изпреварих Матю на излизане.

— Къде е колата? — попитах, оглеждайки паркинга.

— Паркирах на сянка. — Матю взе куриерската чанта от рамото ми. — Ще отидем пеша до лабораторията. Членовете на клуба могат да оставят колите си тук, а лабораторията е съвсем наблизо. — Той ме погледна съчувствено. — И за двама ни е странно, но чувството ще отмине.

Поех дълбоко дъх и кимнах. Матю понесе чантата ми, като я държеше за късата дръжка.

— Ще се почувствам по-добре, когато вляза в библиотеката — казах аз по-скоро за своя утеха, колкото за негова. — Ще се захващаме ли за работа?

Матю протегна свободната си ръка. Хванах я и изражението му омекна.

— Води — рече той.

Пресякохме Уитни Авеню при парка със статуите на динозаври, минахме зад Пибоди и приближихме високата кула, в която се намираше лабораторията на Крис. Забавих крачка. Матю вдигна глава, после погледна още по-нагоре.

— Не. Само не там. По-лошо е и от „Бейнеке“. — Погледът му бе прикован към неприветливите очертания на Клайн Байолъджи Тауър, или КБТ, както бе известна в кампуса. Беше оприличил „Бейнеке“ с нейните бели мраморни стени, изсечени в четвъртити ниши, на огромна форма за ледени кубчета. — Напомня ми за...

— Твоята лаборатория в Оксфорд също не беше произведение на изящното изкуство, доколкото си спомням — изтъкнах, прекъсвайки го, преди да е направил поредната ярка аналогия, която няма да ми излезе никога от главата. — Да вървим.

Сега беше ред на Матю да се колебае. Замърмори, докато вървяхме към сградата, отказа да си сложи синьо-бялата лента с идентификационната карта, когато от охраната го помолиха да го стори, продължи да мърмори в асансьора и гледаше кръвнишки, докато търсехме лабораторията на Крис.

— Всичко ще бъде наред, Матю. Студентите на Крис ще бъдат очаровани да се запознаят с теб — уверих го аз. Матю беше международно известен учен и член на преподавателското тяло на Оксфордския университет. Малко институции впечатляваха „Йейл“, но „Оксфорд“ беше една от тях.

— Последния път, когато си имах работа със студенти, двамата с Хамиш бяхме колеги в „Ол Соулс“. — Матю се извърна, опитвайки се да скрие нервната си възбуда. — Лабораторията ми подхожда повече.

Дръпнах ръката му и го накарах да спре. Накрая той ме погледна в очите.

— Научи Джак на какви ли не неща. Ани също — казах аз и си спомних как се беше държал с двете деца, които живееха с нас в елизабетински Лондон.

— Онова беше различно. Те бяха... — Гласът на Матю замря и през очите му мина сянка.

— От семейството?

Зачаках отговора му. Той кимна неохотно.

— Студентите искат същото като Ани и Джак — внимание, честност и вяра в тях. Ще се представиш блестящо. Обещавам ти.

— Бих се задоволил и с адекватно — промърмори Матю и огледа коридора. — Ето я и лабораторията на Кристофър. Да вървим. Закани се да анулира картата ми, ако закъснея.

Крис отвори вратата. Беше явно раздразнен. Матю я задържа отворена с крак.

— Още една минута, Клермон, и щях да започна без теб. Здрасти, Даяна — поздрави ме той и ме целуна по бузата. — Не очаквах да те видя тук. Защо не си в „Бейнеке“?

— Имам специална доставка. — Посочих към чантата и Матю ми я подаде. — Листът от Ашмол 782, забрави ли?

— О, вярно. — Крис като че изобщо не проявяваше интерес. Двамата с Матю явно се бяха съсредоточили върху други въпроси.

— Обещахте ми — напомних.

— Да. Ашмол 782. — Крис скръсти ръце на гърдите си. — Къде е Мириам?

— Предадох поканата ти и ще ти спестя отговора й. Ще дойде, когато — и ако — пожелае. — Матю вдигна картата си. Дори от „Човешки ресурси“ не бяха успели му направят лоша снимка. Приличаше на модел. — Аз съм официално служебно лице, поне така ми казаха.

— Добре. Да вървим. — Крис взе бяла престилка от закачалката и я наметна на раменете си. Подаде друга на Матю.

Той я изгледа със съмнение.

— Няма да нося такова нещо.

— Както искаш. Няма престилка, няма достъп до оборудването. Ти си решаваш. — Крис се обърна и се отдалечи.

Някаква жена се спусна към него с наръч листа. Носеше лабораторна престилка с бродирано име КОНЪЛИ, над което с червен маркер бе написано „Бийкър“.*

* Лабораторна стъкленица, мензура (англ.) — Б. пр.

— Благодаря, Бийкър. — Крис прегледа книжата. — Добре. Никой не е отказал.

— Какво е това? — полюбопитствах.

— Формуляри за неразпространение на информация. Крис каза, че вие не сте длъжни да ги попълвате. — Бийкър погледна към Матю и кимна за поздрав. — За нас е чест да ни гостувате, професор Клермон. Аз съм Джой Конъли, пръв помощник на Крис. В момента нямаме мениджър на лабораторията и затова изпълнявам задълженията му, докато Крис открие или Майка Тереза, или Мусолини. Бихте ли прекарали картата през четеца, за да регистрираме кога сте пристигнали? И ще трябва да го направите отново на излизане. Тук всичко се протоколира. — Тя посочи устройството до вратата.

— Благодаря, доктор Конъли. — Матю послушно прекара картата през четеца, но все още не беше облякъл престилката.

— Професор Бишъп също ще трябва да се регистрира. Такива са правилата. И ме наричайте Бийкър, моля. Всички ме наричат така.

— Защо? — попита Матю, докато ровех в чантата си за картата. Както обикновено, намерих я на дъното.

— Крис смята прякорите за по-лесни за помнене — обясни Бийкър.

— В първия си курс имаше седемнайсет момичета на име Ейми и дванайсет момчета на име Джаред — добавих аз. — Едва ли ще се оправи някога.

— За щастие, моята памет е отлична, доктор Конъли. Както и работата ви върху каталитичната РНК, между другото. — Матю се усмихна. Доктор Конъли изглеждаше поласкана.

— Бийкър! — гръмко извика Крис.

— Идвам! — сепна се тя. — Определено се надявам по-скоро да намери Майка Тереза — прошушна ми. — Нямаме нужда от втори Мусолини.

— Майка Тереза умря — отвърнах шепнешком, докато прокарвах картата през четеца.

— Знам. Когато Крис писа длъжностната характеристика за новия мениджър, изискванията включваха „Майка Тереза или Мусолини“. Редактирахме я, естествено. Иначе от „Човешки ресурси“ нямаше да я приемат.

— А как наричаше предишния мениджър? — Почти се страхувах да задам този въпрос.

— Калигула. — Бийкър въздъхна. — Тя определено ни липсва.

Матю ни изчака да влезем и пусна вратата. Бийкър като че ли не се смути от любезния жест. Вратата се затвори плавно зад нас.

Вътре ни чакаше пъстро ято в бели престилки от всички възрасти — старши изследователи като Бийкър, неколцина изтощени на вид постдокторанти и куп докторанти. Повечето седяха на високи столове до лабораторните маси, неколцина се бяха облегнали на умивалници и шкафове. Над един от умивалниците имаше написан на ръка надпис, който доста зловещо обявяваше, че е ЗАПАЗЕН ЗА ХАЗМАТ.* Тина, вечно изтормозената секретарка на Крис, се опитваше да измъкне формулярите изпод кутията безалкохолно, без да помръдне лаптопа на шефа си, който тъкмо зареждаше. Щом влязохме, разговорите секнаха.

* Опасни материали (англ.) — Б. пр.

— Боже мой! Това е... — Една жена зяпна Матю и сложи ръка на устата си. Бяха го разпознали.

— Хей, професор Бишъп! — Един докторант стана и приглади престилката си. Изглеждаше по-изнервен и от Матю. — Джонатан Гарсия. Помните ли ме? История на химията? Преди две години?

— Разбира се. Как си, Джонатан? — Усетих няколко побутващи погледа да се насочват към мен. В лабораторията на Крис имаше демони. Огледах се в опит да ги позная. После усетих студения поглед на вампир. Стоеше до един заключен шкаф с Бийкър и някаква друга жена. Матю вече го беше забелязал.

— Ричард — хладно му кимна. — Не знаех, че си напуснал „Бъркли“.

— Миналата година. — Изражението на Ричард не трепна.

Изобщо не ми беше минавало през ума, че в лабораторията на Крис вече ще има създания. Бях го посещавала един-два пъти, когато работех сама. Куриерската ми чанта изведнъж натежа от тайните и опасността от възможна катастрофа.

— По-късно ще имаш време да се порадваш на Клермон, Шотгън* — подхвърли Крис и включи лаптопа към проектор. Разнесе се одобрителен смях. — Бейкър, светлините, ако обичаш.

* Пушка (англ.) — Б. пр.

Смехът утихна и светлината намаля. Екипът на Крис насочи вниманието си към бялата дъска. Черно-бели чертички маршируваха по горната част, а излишъкът беше отдолу. Всяка чертичка — или идеограма, както ми бе обяснил Матю снощи — представляваше хромозома.

— Този семестър имаме съвсем нов изследователски проект. — Крис се облегна на бялата дъска. Тъмната му кожа и бялата престилка го правеха да изглежда като поредната идеограма. — Това е нашият субект. Кой иска да ми каже какво представлява той?

— Жив ли е, или мъртъв? — попита хладен женски глас.

— Добър въпрос, Скъли — ухили се Крис.

— Защо питате? — Матю остро погледна към нея. Скъли се размърда смутено.

— Защото, ако е покойник — между другото, субектът е от мъжки пол, — причината за смъртта може да има генетичен компонент — обясни тя.

В желанието си да се изявят докторантите започнаха да подхвърлят редки и смъртоносни генетични увреждания по-бързо, отколкото можеха да ги запишат на лаптопите си.

— Добре, добре — вдигна ръка Крис. — В зоопарка вече няма място за зебри. Да се върнем на основните неща, моля.

В очите на Матю танцуваха развеселени пламъчета. Когато го погледнах неразбиращо, той обясни:

— Студентите често се хвърлят на екзотични обяснения, вместо да се спрат на по-очевидните — например, че пациентът има тежък остър респираторен синдром вместо обикновена настинка. Наричаме ги „зебри“, защото чуват тропота на копита и решават, че са на зебри вместо на коне.

— Благодаря. — Покрай прякорите и дивата фауна бях разбираемо дезориентирана.

— Стига сте се опитвали да се впечатлите един друг и погледнете екрана. Какво виждате? — попита Крис, слагайки край на ескалиращото съперничество.

— От мъжки пол е — каза мършав младеж с папийонка, който използваше обикновен бележник вместо лаптоп. Шотгън и Бейкър се спогледаха и поклатиха глави.

— Скъли вече стигна до това заключение. — Крис изгледа всички нетърпеливо и щракна с пръсти. — Престанете да ме злепоставяте пред „Оксфорд“, или ще вдигате тежести с мен през целия септември.

Всички изстенаха. Физическата форма на Крис беше легендарна, той имаше навик да носи стария си футболен пуловер от „Харвард“ всеки път, когато „Иейл“ участваше в състезания. Беше и единственият професор, когото освиркваха публично и редовно в час.

— Каквото и да е, не е човешко същество — обади се Джонатан. — Има двайсет и четири хромозомни двойки.

Крис погледна часовника си.

— Четири и половина минути. Две минути повече, отколкото предполагах, но много по-бързо, отколкото очакваше професор Клермон.

— Сразен съм, професор Робъртс — благо рече Матю. Екипът на Крис обърна погледи към него. Все още се чудеха какво търси един оксфордски професор в изследователска лаборатория на Иейлския университет.

— Чакайте малко. Оризът има двайсет и четири хромозоми. Да не би да изучаваме ориз? — попита млада жена, която бях видяла да се храни в Бранфорд Колидж.

— Разбира се, че не изучаваме ориз — изгуби търпение Крис.

— Откога оризът прави секс, Хазмат? — Явно онзи умивалник с надписа беше неин.

— Шимпанзе? — Младежът, който направи предположението, беше красив по типично академичен начин, с тъмносиня оксфордска риза и вълниста кафява коса.

Крис огради е червен маркер една от идеограмите в горната част на екрана.

— Това прилича ли на 2А хромозома на шимпанзе?

— Не — оклюма младежът. — Горната част е твърде дълга. Прилича на човешка хромозома 2.

— Защото е човешка хромозома 2. — Крис изтри червения кръг и започна да номерира идеограмите. Стигна до двайсет и четвъртата и я огради. — Ето върху какво ще се съсредоточим този семестър. Хромозома двайсет и четири, известна оттук нататък като ХС, така че изследователският екип, който изучава генномодифицирания ориз в Озбърн, да не се изправи на нокти. Имаме много работа за вършене. ДНК е секвенирана, но са идентифицирани много малко функции на гените.

— Колко са основните двойки? — попита Шотгън.

— Някъде около четирийсет милиона — отвърна Крис.

— Слава богу — промърмори Шотгън, гледайки право към Матю. На мен ми звучеше ужасно много, но се зарадвах, че е доволен.

— Какво означава ХС? — попита една дребна азиатка.

— Преди да отговоря, искам да ви напомня, че всички тук сте дали на Тина подписана декларация за неразпространяване на информация — каза Крис.

— Да не работим върху нещо, което ще доведе до патент? — Един докторант потри ръце. — Отлично.

— Работим върху много деликатен и строго поверителен проект с големи последици. Случващото се в тази лаборатория си остава тук. Никакви приказки пред приятели. Никакви разкази на родители. Никакво фукане в библиотеката. Който проговори, събира си багажа и си заминава. Ясно?

Всички закимаха.

— Никакви лични лаптопи, никакви мобилни телефони, никакви снимки. Един терминал ще има достъп до интернет, но единствено Бийкър, Шотгън и Шерлок ще имат парола за достъп — продължи Крис, сочейки старшите изследователи. — Ще си водим бележки по старомодния начин, на ръка върху хартия. Бележниците ще се предават на Бийкър, преди да излезете. Онези, които за забравили как се използва химикалка, да се обърнат за помощ към Боунс.*

* Кости (англ.) — Б. пр.

Мършавият младеж с бележника се усмихна самодоволно. Малко неохотно студентите се разделиха с телефоните си и ги оставиха в пластмасовата кофа, с която Бийкър обходи помещението. Междувременно Шотгън събра лаптопите и ги заключи в един шкаф. След като лабораторията беше разчистена от контрабандна електроника, Крис продължи:

— Е, когато му дойде времето, ще решим да публикуваме откритията си. Да, професор Клермон, един ден те ще бъдат публикувани, защото учените правят тъкмо това — натърти Крис и погледна остро Матю. — След това на никого от вас няма да му се налага да се безпокои за кариерата си.

На лицата на всички цъфнаха усмивки.

— ХС означава „хромозома на създание“.

Усмивките се смениха с недоумяващи изражения.

— С-създание ли? — заекна Боунс.

— Нали ти казах, че е на извънземно — обади се студентът, който седеше до Хазмат.

— Не е пришълец от космоса, Мълдър — попари надеждите му Крис.

— Добро име — казах на Матю, който ме погледна неразбиращо. Но пък той нямаше телевизор. — После ще ти обясня.

— Върколак? — с надежда предположи Мълдър. Матю се намръщи.

— Дотук с предположенията — побърза да каже Крис. — Добре, народе. Който е демон, да вдигне ръка.

Ченето на Матю увисна.

— Какво правиш? — прошепнах на Крис.

— Проучване — отвърна той, докато оглеждаше помещението. След няколко секунди зашеметено мълчание Крис щракна с пръсти. — Хайде, не се стеснявайте.

Азиатката вдигна ръка. Както и един младеж, който приличаше на жираф с рижавата си коса и дългия врат.

— Трябваше да се досетя за Геймбой и Ексбокс* — промърмори Крис. — Друг?

* Игрови конзоли — Б. пр.

— Дейзи* — каза азиатката и посочи едно създание с отнесен поглед, облечено в яркожълто и бяло, което си тананикаше и зяпаше през прозореца.

* Маргаритка (англ.) — Б. пр.

— Сигурна ли си, Геймбой? — изуми се Крис. — Тя е толкова... ъъъ, организирана. И прецизна. Изобщо не прилича на теб и на Ексбокс.

— Дейзи още не знае — прошепна Геймбой и се намръщи загрижено. — Така че по-леко с нея. Когато разбереш какво си, като едното нищо можеш да изперкаш.

— Напълно разбираемо — съгласи се Крис.

— Какво е демон? — попита Скъли.

— Високо ценен член на екипа, който оцветява извън очертанията. — Отговорът на Крис беше мълниеносен. Шотгън стисна устни. Беше развеселен.

— О — възкликна Скъли.

— Значи и аз трябва да съм демон — заяви Боунс.

— Ще ти се — промърмори Геймбой.

Устните на Матю трепнаха.

— Еха! Демони. Знаех си, че „Йейл“ е по-добър избор от „Джонс Хопкинс“ — каза Мълдър. — Това да не е ДНК на Ексбокс?

Той погледна към Матю с мълчалива молба. Дейзи спря да си тананика и сега предпазливо следеше разговора.

Матю, Шотгън и аз бяхме ветераните в тази ситуация. Не биваше да оставяме студентите да разказват на човеците за създанията. Отворих уста да отговоря, но Матю сложи ръка на рамото ми.

— Не е ДНК на ваш колега — отвърна той. — А моята.

— И вие ли сте демон? — Мълдър погледна Матю с интерес.

— Не. Аз съм вампир. — Матю пристъпи напред и застана до Крис под светлината на проектора. — И преди да попитате, мога да излизам навън през деня и косата ми няма да се подпали на слънчева светлина. Католик съм и нося разпятие. Когато спя, а това не се случва често, предпочитам креват пред ковчег. Ако се опитате да ме набиете на кол, дървото най-вероятно ще се нацепи, преди да влезе в кожата ми.

Той оголи зъби.

— Нямам удължени кучешки зъби. И още нещо — не искря и никога не съм го правил. — Лицето му потъмня, за да наблегне върху думите си.

Неведнъж се бях гордяла с Матю. Бях го виждала да отстоява своето пред кралица, пред разглезен император и пред собствения си вдъхващ страхопочитание баща. Смелостта му, било когато се биеше с меч в ръка или когато се бореше със собствените си демони, го пропиваше до мозъка на костите. Но нищо не можеше да се сравни с чувството, което изпитах, докато го гледах как застава пред група студенти и колеги и заявява какъв е.

— На колко сте години? — попита останалият без дъх Мълдър. Подобно на епонима си, той истински вярваше във всичко чудно и странно.

— На трийсет и седем.

Чуха се възгласи на разочарование. Матю ги съжали.

— Плюс-минус около хиляда и петстотин години.

— Мамка му! — изтърси Скъли и се ококори така, сякаш целият й рационален свят се беше преобърнал наопаки. — Това е по-древно от древно. Просто не мога да повярвам, че в „Иейл“ има вампир.

— Явно никога не си била в департамента по астрономия — обади се Геймбой. — Там има четирима вампири от преподавателите. И новата преподавателка по икономика, която бе назначена наскоро от МТИ, определено е вамп. Носят се слухове, че има няколко и в департамента по химия, но те стоят настрана.

— В „Иейл“ има и вещици. — Говорех тихо и избягвах погледа на Шотгън. — Живеем от хилядолетия заедно с човеците. Ще поискате да проучите хромозомите и на трите създания, нали, професор Робъртс?

— Определено. — Усмивката на Крис беше бавна и искрена. — Да не би да предлагате доброволно вашата ДНК, професор Бишъп?

— Хайде всяко нещо да върви по реда си. — Матю погледна предупредително Крис. Може и да беше склонен да позволи на студентите да изследват неговата генетична информация, но не беше убеден, че е готов да им даде да надничат в моята.

Джонатан ме погледна преценяващо.

— Значи вещиците искрят, така ли?

— По-скоро блещукат — уточних. — И то не всички. Предполагам, че съм една от щастливките.

Изпитах облекчение, когато изрекох тези думи, а когато никой не побягна с писъци, ме заля вълна на успокоение и надежда. Освен това имах безумното желание да се разкискам.

— Светлините, моля — каза Крис.

Осветлението плавно се засили.

— Казахте, че ще работим по няколко проекта? — подканващо попита Бийкър.

— Ще анализирате и това. — Бръкнах в куриерската чанта и извадих голям жълт плик. Вътре имаше картонени подложки, които предпазваха съдържанието му от огъване и повреждане. Развързах вървите и извадих листа от Книгата на живота. Ярко оцветената илюстрация на мистичния съюз на Слънцето и Луната заблестя на флуоресцентната светлина на лабораторията. Някой подсвирна. Шотгън се изправи и погледът му се закова в страницата.

— Хей, това е химическата сватба на живака и сярата — възкликна Джонатан. — Помня, че съм виждал нещо подобно на лекциите ви, професор Бишъп.

Кимнах одобрително на бившия си студент.

— Това не трябва ли да е в „Бейнеке“? — обърна се Шотгън към Матю. — Или на някое друго сигурно място? — Наблягането върху думата „сигурно“ беше толкова леко, та си помислих, че ми се е сторило. Изражението на Матю ми каза, че не съм си въобразила.

— Нима тук не е на сигурно, Ричард? — В усмивката на Матю отново пролича принцът убиец. Беше обезпокоително да видя смъртоносната му същност сред колби и епруветки.

— И какво трябва да правим с това нещо? — с нескрито любопитство попита Мълдър.

— Да анализирате неговата ДНК — отвърнах. — Илюстрацията е нарисувана върху кожа. Бих искала да разбера каква е възрастта й, както и на какво създание е принадлежала.

— Току-що четох за подобни проучвания — намеси се Джонатан. — Правят анализ на митохондриална ДНК от средновековни книги. Надяват се по този начин да ги датират и да определят къде са били съставени. — Митохондриалната ДНК съдържаше информация, наследена от организма от всичките му предци от женски пол по майчина линия.

— Не е зле да свалите статиите за колегите ви, ако не са така добре осведомени като вас. — Матю изглеждаше доволен, че Джонатан е в крак с литературата. — Но освен митохондриална, ще извличаме и ядрена ДНК.

— Невъзможно — възрази Шотгън. — Кожата е минала през химическа обработка, за да се превърне в годен за писане пергамент. Старостта му и промените, настъпили при изработката, са повредили ДНК, ако изобщо може да се извлече достатъчно, за да се работи с нея.

— Трудно е, но не и невъзможно — поправи го Матю. — Имам богат опит в работата със стара и повредена ДНК. Методите ми би трябвало да са приложими и при този образец.

Присъстващите започнаха да разменят развълнувани погледи. И двата проекта бяха от онзи тип работа, за която си мечтаеха всички учени, независимо на какъв етап от кариерата си се намират.

— Не смятате, че крави или кози са дали кожите си за тази страница, нали, доктор Бишъп? — Неспокойният глас на Бийкър накара всички да млъкнат.

— Не. Мисля, че кожата е на демон, човек, вампир или вещица. — Сигурна бях, че не е човешка кожа, но не можех да изключа напълно тази вероятност.

— Човешка? — смая се Скъли. Перспективата да са били одрани други създания за създаването на книгата като че ли не я тревожеше.

— Антроподермична библиопегия — прошепна Мълдър. — Мислех си, че е просто мит.

— Технически не е антроподермична библиопегия — отбелязах. — Книгата, от която е този лист, не е само съшита от останки на създания, а е изцяло изработена от тях.

— Защо? — попита Боунс.

— Защо не? — загадъчно отвърна Дейзи. — Отчаяните времена изискват отчаяни мерки.

— Хайде да не избързваме — намеси се Матю и дръпна листа от пръстите ми. — Ние сме учени. Въпросът „защо“ идва след „какво“.

— Мисля, че за днес това е достатъчно — каза Крис. — Доколкото виждам, всички имате нужда от почивка.

— Имам нужда от бира — промърмори Джонатан.

— Малко е рано, но напълно те разбирам. Само не забравяйте едно. Раздрънкате ли се, край — строго напомни Крис. — Това означава и да не разговаряте помежду си по темата извън тези стени. Не искам някой да ви чуе.

— Ако някой ни чуе да си говорим за вещици и вампири, просто ще си помисли, че се майтапим — обади се Ексбокс. Геймбой кимна.

— Никакви приказки — повтори Крис.

Вратата се отвори. В лабораторията влезе дребна жена в къса минипола, червени ботуши и черна тениска с надпис ПАЗЕТЕ СЕ — ЩЕ СЕ ПРОБВАМ В НАУКАТА.

Мириам Шепард беше пристигнала.

— Коя сте вие? — остро попита Крис.

— Най-лошият ви кошмар. И новият мениджър на лабораторията. Здрасти, Даяна — кимна ми Мириам и посочи кутията с безалкохолно. — Чие е това?

— Мое — отвърна Крис.

— Никаква храна и напитки в лабораторията. Това се отнася в двойна степен за вас, Робъртс — заяви Мириам и го заплаши с пръст.

— От „Човешки ресурси“ не са ме уведомили, че пращат кандидат — смутено се обади Бийкър.

— Не съм кандидат. Попълних документите сутринта, бях наета и си получих етикетчето. — Мириам вдигна картата си, която беше прилежно закрепена за лентата, както и трябваше.

— Но аз трябваше да проведа интервю... — започна Крис. — Коя казахте, че сте?

— Мириам Шепард. И от „Човешки ресурси“ отмениха интервюто, когато им показах това. — Мириам извади телефона си. — Цитирам: „Да си замъкне задника в лабораторията ми в девет сутринта и след два часа да бъде готова да ми обясни грешките. Никакви извинения.“ — После извади два листа от чантата си, която беше пълна с лаптопи и папки. — Коя е Тина?

— Аз. — Усмихнатата Тина излезе напред. — Здравейте, доктор Шепард.

— Здрасти. Това е за теб, заповед за назначаване, писмено отказване от здравна осигуровка или нещо подобно. А това е официалното мъмрене на Робъртс за неприлично текстово съобщение. Погрижи се. — Мириам й предаде документите. После свали чантата от рамото си и я подхвърли на Матю. — Донесох всичко, което искаше.

Цялата лаборатория зяпна, когато пълната с компютри чанта полетя във въздуха. Матю я улови, без да повреди нито един лаптоп, а Крис погледна ръката на Мириам с нескрито възхищение.

— Благодаря, Мириам — каза Матю. — Надявам се пътуването да е минало без премеждия. — Тонът и подборът на думи бяха официални, но ясно личеше облекчението му, че я вижда.

— Тук съм, нали така? — язвително отвърна тя. После извади още един лист от задния джоб на миниполата си. Разгледа го и вдигна очи. — Бийкър?

— Тук. — Тя тръгна към Мириам с протегната ръка. — Джой Конъли.

— О, извинете. Имам само някакъв списък с нелепи прякори, взети от утайката на попкултурата, наред с няколко инициала. — Мириам стисна ръката на Бийкър, извади химикалка от ботуша си и задраска нещо, после си записа друго. — Приятно ми е да се запознаем. Проучването ви върху РНК ми хареса. Солидна работа. Беше ми много полезна. Да идем да пийнем кафе и да измислим какво трябва да се направи, за да въведем ред на това място.

— До най-близкото свястно кафене има доста път — извинително каза Бийкър.

— Неприемливо. — Мириам си записа още нещо. — Трябва ни кафене в мазето колкото се може по-скоро. На идване обиколих сградата и онова място пустее.

— Да дойда ли с вас? — попита Крис и пристъпи от крак на крак.

— Не сега — сряза го Мириам. — Сигурна съм, че имате по-важна работа за вършене. Ще се върна в един. Тогава ще искам да видя — направи справка със списъка — Шерлок, Геймбой и Скъли.

— А мен, Мириам? — обади се Шотгън.

— С теб ще наваксаме по-късно, Ричард. Радвам се да видя познато лице. — Тя отново погледна списъка. — Как те нарича Робъртс?

— Шотгън. — Устните на Ричард леко се извиха в крива усмивка.

— Предполагам, че е заради бързото секвениране, а не защото си започнал да ловуваш като човеците. — Мириам присви очи. — Това, което правим тук, ще бъде ли проблем за теб, Ричард?

— Не виждам защо — сви рамене той. — Паството и грижите му ни най-малко не ме вълнуват.

— Добре. — Мириам огледа новите си подопечни, които я зяпаха с открито любопитство. — Е? Какво чакате? Ако искате да правите нещо, винаги можете да измиете няколко стъкленици. Или да разопаковате кутии. Има цял куп в коридора.

Всички се пръснаха.

— Така си и знаех. — Тя се усмихна на Крис. Той изглеждаше нервен. — Колкото до теб, Робъртс, ще се видим в два часа. Трябва да обсъдим статията ти. И да разгледаме протоколите ти. След това можеш да ме заведеш на вечеря. На някое приятно място, където в менюто има стек и добро вино.

Крис очевидно бе смаян, но кимна.

— Ще ни дадете ли минутка? — попитах Крис и Бийкър. Те се дръпнаха настрани — Бийкър ухилена до уши, а Крис бе прищипнал основата на носа си. Матю се присъедини към нас.

— Изглеждаш изненадващо добре за някой, който е ходил до шестнайсети век и обратно, Матю. А Даяна е явно enceinte — подхвърли Мириам, използвайки френската дума за „бременна“.

— Благодаря. В къщата на Маркъс ли си отседнала? — попита Матю.

— Онова чудовище на Ориндж Стрийт ли? Няма начин. Мястото е удобно, но от него ме побиват тръпки. — Тя потрепери. — Прекалили са с махагона.

— Можеш да отседнеш при нас на Кърт Стрийт — предложих аз. — Има свободна стая на третия етаж. Ще бъдеш самостоятелна.

— Благодаря, но съм зад ъгъла. В кооперацията на Галоуглас — отвърна Мириам.

— Каква кооперация? — намръщи се Матю.

— Онази, която купи на Устър Скуеър. Някаква преустроена църква. Много е приятна — малко прекалено датска като декор, но определено за предпочитане пред тъмния и мрачен период на Маркъс. — Мириам изгледа остро Матю. — Галоуглас каза ли ти, че идва с мен?

— Не, нищо не ми е казвал. — Матю прокара пръсти през косата си.

Много добре знаех какво си мисли съпругът ми — Дьо Клермон са преминали в режим на свръхзащита. Само че сега не защитаваха само мен. А и Матю.

16.

— Боя се, че новината не е добра. — Устните на Люси Мериуедър се свиха в съчувствена гримаса. Тя беше библиотекар в „Бейнеке“ и ми беше помагала години наред, както в проучването ми, така и в случаите, когато водех в библиотеката студенти, за да работят с редките книги. — Ако искаш да прегледаш Ръкопис 408, ще трябва да го направиш в отделна стая с куратор. И има ограничение от трийсет минути. Няма да ти позволят да седнеш в читалнята с него.

— Трийсет минути? С куратор? — Бях потресена от ограниченията след прекараните десет месеца с Матю, който никога не обръщаше внимание на правила и регулации. — Аз съм професор от „Йейл“. Защо трябва някакъв куратор да ме наглежда като бавачка?

— Такива са правилата за всички, дори за нашия факултет. Всичко е онлайн — напомни ми Люси.

Но компютърното изображение, колкото и висока да е резолюцията му, нямаше да ми даде информацията, от която се нуждаех. За последен път бях видяла ръкописа на Войнич, сега Ръкопис MS 408 на библиотеката за редки книги „Бейнеке“, през 1591 година, когато Матю беше донесъл книгата от библиотеката на доктор Дий в двора на император Рудолф в Прага с надеждата, че ще можем да я сменим с Книгата на живота. Сега се надявах, че ръкописът ще хвърли светлина върху онова, което може да е сторил Едуард Кели с липсващите листа от Книгата на живота.

Търсех улики за местоположението им откакто отидохме в Медисън. На единия лист имаше рисунка на две люспести същества с дълги опашки, чиято кръв се изливаше в кръгъл съд. Другият представляваше великолепно изображение на дърво, по чиито клони имаше невъзможна комбинация от цветове, плодове и листа, а стволът му беше от гърчещи се човешки тела. Бях се надявала, че откриването на страниците ще бъде сравнително лесно в епохата на интернет търсачките и дигитализираните изображения. Засега се оказваше, че случаят не е такъв.

— Може би, ако успея да обясня защо трябва да видиш самата книга... — Гласът на Люси замря.

Но как можех да й кажа, че книгата ми е нужна, за да използвам магия върху нея?

Та това беше библиотека „Бейнеке“, за бога.

Ако някой разбере, кариерата ми ще бъде съсипана.

— Утре ще погледна Войнич. — Надявах се, че дотогава ще измисля друг план, тъй като едва ли щях да съм в състояние да измъкна книгата на сенките на майка ми и да скалъпвам нови заклинания пред куратор. Жонглирането с битието ми на вещица и на учен се оказваше трудно. — Пристигнаха ли другите книги, които поисках?

— Да. — Люси повдигна вежди, докато плъзгаше по бюрото колекцията средновековни магически текстове наред с няколко ранни печатни книги. — Да не променяш фокуса на изследванията си?

В усилията си да бъда подготвена за всяка магическа ситуация, когато дойде време да взема Ашмол 782 и да върна липсващите листа, бях поръчала книги, които биха могли да ме вдъхновят да изтъка нови заклинания от висшата магия. Макар че книгата на майка ми беше ценен източник, от опит знаех колко са западнали съвременните вещици в сравнение с онези от миналото.

— Алхимията и магията не са напълно отделни теми — защитих се аз. Сара и Ем години наред се бяха опитвали да ме накарат да го разбера. Най-сетне им вярвах.

Настаних се в читалнята. Магическите ръкописи бяха интригуващи, както се бях надявала, покрити със знаци, напомнящи за тъкачни възли, както и силни и точни грамарии. Ранните печатни книги за вещерския занаят обаче, повечето от които ми бяха познати единствено по заглавие и репутация, бяха ужасяващи. Всяка преливаше от омраза — към вещиците и всичко, което беше различно, бунтовно или отказваше да се приспособи към очакванията на обществото.

Часове по-късно, все още кипнала от отровните твърдения на Жан Боден,* че всички гадни мнения за вещиците и злите им дела са напълно основателни, върнах книгите и ръкописите на Люси и се уговорихме на следващия ден в девет сутринта да видя ръкописа на Войнич в присъствието на главния куратор.

* Френски философ (1529-1596). — Б. пр.

Изкачих тежко стъпалата до основното ниво на библиотеката. Тук затворените в стъкло книги образуваха гръбначния стълб на „Бейнеке“, сърцевината на познанието и идеите, около които е била изградена колекцията. Редове и редове редки книги заемаха лавиците, окъпани в светлина. Беше спираща дъха гледка, която ми напомни за целта ми като историк — да преоткрия забравените истини, съдържащи се в тези стари прашни томове.

Матю ме чакаше отвън. Беше се облегнал на ниската стена, гледаща към скулптурната градина на библиотеката, кръстосал крака в глезените, и преглеждаше съобщенията на телефона си. Той усети присъствието ми, вдигна очи и се усмихна.

Никое живо създание не би устояло на тази усмивка или на съсредоточеността на тези сиво-зелени очи.

— Как мина денят? — попита ме той, след като ме целуна. Бях го помолила да не ми пише непрекъснато есемеси и той като никога ме послуша. В резултат наистина не знаеше как е минал денят ми.

— Малко обезкуражаващо. Май изследователските ми умения са поръждясали след толкова време. Пък и — снижих глас аз — всички книги ми изглеждат шантаво. Толкова са стари и опърпани в сравнение с вида им през шестнайсети век.

Матю отметна глава назад и се разсмя.

— Не бях се замислял за това. Средата ти също се е променила, откакто за последен път се занимава с алхимия в замъка Бейнард. — Той погледна през рамо към „Бейнеке“. — Знам, че библиотеката е архитектурно съкровище, но въпреки това си мисля, че ми прилича на форма за лед.

— Така си е — с усмивка се съгласих аз. — Предполагам, че ако ти я беше построил, щеше да прилича на норманска кула или романски манастир.

— Мислех си за нещо далеч по-модерно, като готика — подразни ме Матю. — Готова ли си да се прибираме?

— Повече от готова — отвърнах, изгаряйки от желание да оставя Жан Боден колкото се може по-скоро зад гърба си.

Той посочи чантата ми за книги.

— Може ли?

Обикновено Матю не питаше. Опитваше се да не ме задушава, точно както се стараеше да обуздава прекаленото си желание да ме защитава. Наградих го с усмивка и му подадох чантата, без да кажа нито дума.

— Къде е Роджър? — попитах Люси и погледнах часовника си. Разполагах точно с трийсет минути с ръкописа на Войнич, а куратора го нямаше никакъв.

— Обади се, че е болен, както прави всеки първи учебен ден. Не може да понася истерията и всички първокурсници, които молят да бъдат упътени нанякъде. Ще трябва да се задоволиш с мен. — Тя вдигна кутията, в която се намираше MS 408.

— Звучи добре. — Опитах се да скрия вълнението си. Май точно от това се нуждаех.

Люси ме отведе в малка стаичка с гледащи към читалнята прозорци, лошо осветление и оръфана поставка за книги от дунапрен. Монтираните високо на стените охранителни камери трябваше да откажат всеки читател от намерението му да открадне или повреди някоя от безценните книги на „Бейнеке“.

— Няма да пускам часовника, докато не я извадиш. — Люси ми подаде кутията с ръкописа. Носеше само това. Нямаше документи, материали за четене и дори мобилен телефон, които да я разсейват от работата й да ме наблюдава.

Макар че обикновено прелиствах ръкописите, за да гледам илюстрациите, реших да не бързам с Войнич. Плъзнах пръсти по отпуснатата подвързия от велум — ранния еквивалент на меките корици. Картини изпълниха съзнанието ми, вещерското ми докосване разкри, че подвързията е била добавена няколко века след написването на книгата и най-малко петдесет години след като я бях държала в библиотеката на Дий. Различих лицето на подвързвана и характерната за седемнайсети век прическа, когато докоснах гръбчето.

Внимателно положих ръкописа върху очакващата дунапренена поставка и го отворих. Наведох се, докато носът ми едва не докосна първата, покрита с петна страница.

— Какво правиш, Даяна? Душиш ли го? — тихо се засмя Люси.

— Всъщност точно това правя. — Ако исках Люси да ми съдейства за странните ми молби тази сутрин, трябваше да бъда колкото се може по-честна.

Обхваната от любопитство, тя се приближи до масата и също помириса добре Войнич.

— Мирише ми на стар ръкопис. Книжните червеи здравата са се потрудили. — Люси намести очилата си за четене и се вгледа още по-внимателно.

— През седемнайсети век Робърт Хук е изучавал книжните червеи под микроскопа си. Наричал ги „зъбите на времето“. — Като гледах първата страница на ръкописа, разбирах причината. Беше цялата надупчена в горния ляв ъгъл и долното поле. И на двете места имаше петна. — Мисля, че червеите са били привличани от мазнините, оставяни от пръстите на читателите върху пергамента.

— Какво те кара да смяташ така? — попита Люси. Точно реакцията, на която се бях надявала.

— Пораженията са най-големи там, където читателят е докосвал пергамента, за да го прелисти. — Поставих пръст върху ъгъла на страницата, сякаш сочех към нещо.

Краткият контакт предизвика нова експлозия от лица, които преливаха едно в друго — алчната физиономия на император Рудолф; поредица непознати мъже, облечени в дрехи от различни периоди, двама от които духовници; жена, която си води подробни бележки; друга жена, прибираща книги в сандък. И демонът Едуард Кели, който скришом пъха нещо в корицата.

— Има и много поражения по долния ръб, където ръкописът се е допирал до тялото, ако са го пренасяли. — В пълно неведение за картините, преминаващи през третото ми вещерско око, Люси се вгледа в страницата.

— Дрехите от онова време сигурно са били доста мазни. Повечето хора не са ли носели вълна?

— Вълна и коприна. — Поколебах се и реших да рискувам всичко — библиотечната си карта, репутацията, може би дори работата си. — Мога ли да те помоля за нещо, Люси?

Тя ме погледна предпазливо.

— Зависи.

— Искам да поставя длан върху страницата. Само за малко. — Наблюдавах я внимателно, за да преценя дали не смята да извика охраната на помощ.

— Не можеш да докосваш страниците, Даяна. Знаеш го. Ако ти позволя, ще ме уволнят.

Кимнах.

— Знам. Съжалявам, че те поставих в такова трудно положение.

— Защо искаш да я докосваш? — попита тя след кратко мълчание. Любопитството й се беше засилило.

— Имам шесто чувство, когато става дума за стари книги. Понякога долавям информация, която не се вижда с просто око. — Думите ми прозвучаха по-шантаво, отколкото бях очаквала.

— Да не си някаква книжна вещица? — присви очи Люси.

— Точно такава съм — разсмях се аз.

— Иска ми се да ти помогна, Даяна, но има камери — макар че няма звук, слава богу. Всичко ставащо тук се записва, а и някой трябва да гледа мониторите всеки път, когато стаята е заета. — Тя поклати глава. — Прекалено рисковано е.

— Ами ако никой не види какво правя?

— Ако извадиш от строя камерата или сложиш дъвка на обектива, каквито опити е имало, охраната ще пристигне на петата секунда — отвърна Люси.

— Нямах намерение да използвам точно дъвка, но нещо такова. — Увих познатото прикриващо заклинание около себе си. Щеше да направи всяка магия почти невидима. После обърнах дясната си ръка и докоснах с палеца си върха на безименния пръст, прищипвайки зелената и жълтата нишка, които се събраха на малък вързоп. Двата цвята се сливаха с неестественото жълто-зелено, която беше добре за дезориентиращи и заблуждаващи заклинания. Смятах да ги завържа в петия възел, тъй като охранителните камери определено представляваха предизвикателство. Образът на петия възел пламна в очакване на дясната ми китка.

— Хубави татуировки — отбеляза Люси, загледана в ръцете ми. — Защо си избрала сиво мастило?

Сиви ли? Магията изпълваше въздуха и ръцете ми бяха покрити с всички цветове на дъгата. Изтърсих първото, което ми хрумна.

— Защото сивото отива на всичко.

— О! Хитро. — Въпреки всичко, тя изглеждаше озадачена.

Върнах се към заклинанието си. Трябваше му малко черно към жълтото и зеленото. Придърпах фините черни нишки около левия палец и ги пъхнах през примката на десния палец и безименния пръст. Резултатът приличаше на мудра, една от позициите на ръцете в йога.

— С възел пет магията върви напред — прошепнах, представяйки си завършената плетка с третото си око. Усуканите жълто-зелена и черна нишка се вързаха в петорен възел.

— Да не би току-що да омагьоса Войнич? — разтревожено попита Люси.

— Разбира се, че не. — След опита ми с омагьосани ръкописи не бих направила с лекота подобно нещо. — Само въздуха около него.

За да й покажа какво имам предвид, преместих ръка над първата страница и я задържах на около пет сантиметра от нея. Благодарение на заклинанието пръстите ми сякаш спряха в долната част на книгата.

— Хм, Даяна? Каквото и да опитваш, не се е получило. Просто докосваш ръба на страницата, както и би трябвало — каза Люси.

— Всъщност, ръката ми е ето тук. — Размърдах пръсти, за да се покажат над горния ръб на книгата. Беше като стария фокус, при който слагат жена в сандък и го разрязват на две. — Опитай. Още не докосвай страницата, просто плъзни ръката си така, че да покрие текста.

Дръпнах ръката си, за да направя място на Люси. Следвайки напътствията ми, тя плъзна ръка между Войнич и заблуждаващото заклинание. Ръката й сякаш спря, когато стигна края на книгата, но при по-добро вглеждане се виждаше, че предмишницата й е станала по-къса. Тя бързо се дръпна, сякаш беше докоснала нагорещен тиган. После се обърна към мен и ме зяпна.

— Ти си вещица. — Люси преглътна и се усмихна. — Ама че облекчение. Винаги съм подозирала, че криеш нещо, и се страхувах, че може да е нещо неприятно или дори незаконно. — Подобно на Крис, тя изобщо не изглеждаше изненадана, че вещици наистина съществуват.

— Ще ми позволиш ли да наруша правилата? — Погледнах към Войнич.

— Само ако ми кажеш какво си научила. Проклетият ръкопис е същинска напаст. Получаваме по десет искания на ден да бъде разгледан и отхвърляме повечето. — Люси се върна на мястото си и зае бдителна позиция. — Само внимавай. Ако някой те види, ще изгубиш библиотечните си права. А не мисля, че би оцеляла, ако ти забранят да посещаваш „Бейнеке“.

Поех дълбоко дъх и се загледах в отворената книга. Ключът към активирането на моята магия бе любопитството. Но ако исках нещо повече от главозамайващ калейдоскоп от лица, трябваше да формулирам внимателно въпрос, преди да поставя длан върху пергамента. Бях по-сигурна от всеки друг път, че книгата съдържа важни сведения за Книгата на живота и липсващите и листа. Имах обаче само един шанс да разбера какви са те.

— Какво е пъхнал Едуард Кели в книгата и какво се е случило с него? — прошепнах аз, преди да погледна надолу и леко да положа длан върху първото фолио на ръкописа.

Пред очите ми се появи една от липсващите страници на Книгата на живота — илюстрацията на дървото със ствола от гърчещите се човешки форми. Беше сива и призрачна, достатъчно прозрачна, за да виждам през нея ръката си и текста върху първото фолио на ръкописа.

Върху първата неясна страница се появи втора — два дракона, изливащи кръвта си в съд под тях.

След това върху двете нематериални страници се наложи трета — илюстрацията на алхимическата сватба.

За момент пластовете от текст и картина останаха натрупани една върху друга в магически палимпсест върху покрития с петна пергамент на Войнич. След това алхимическата сватба се стопи, последвана от илюстрацията с двата дракона. Страницата с дървото обаче остана.

Изпълнена с надеждата, че изображението е станало истинско, вдигнах ръка от страницата и я отдръпнах. Събрах възела в сърцето на заклинанието и го натиснах в гумата си за моливи, с което я направих за момент невидима, и разкрих ръкопис MS 408. Сърцето ми се сви. Нямаше никакъв липсващ лист от Книгата на живота.

— Не беше ли онова, което очакваше да видиш? — Люси ме погледна съчувствено.

— Не. Преди тук е имало нещо, няколко страници от друг ръкопис, но те отдавна са изчезнали. — Прищипах основата на носа си.

— Може би в записите за продажбите се споменава за тях. Имаме кутии с книжа за движението на ръкописа. Искаш ли да ги видиш? — предложи тя.

Датите на продажба на книгата и имената на купувачите и продавачите й можеха да се съберат в генеалогия, която описва историята на ръкописа и достига до настоящето, и тази генеалогия можеше да ни подскаже и кой може да е притежавал илюстрациите на дървото и драконите, които Кели бе взел от Книгата на живота.

— Определено! — съгласих се с радост.

Люси прибра Войнич и върна кутията в хранилището. Малко по-късно се върна с количка, натоварена с папки, кутии, различни бележници и тубус.

— Това е всичко за Войнич, в цялата му объркваща слава. Преравяно е хиляди пъти от изследователи, но никой не беше търсил три липсващи листа от ръкопис. — Тя погледна към уединената стая. — Ела. Ще ти помогна да преровиш всичко това.

Отне ни половин час само да организираме материалите на дългата маса. Част бяха абсолютно безполезни — тубусът и албумът бяха пълни с вестникарски изрезки, стари фотоси, лекции и статии за ръкописа след покупката му от колекционера Уилфрид Войнич през 1912 година. Въпреки това оставаха папки, пълни с кореспонденция, написани на ръка бележки и куп бележници запазени от жената на Уилфрид — Етел.

— Това е копие от химичния анализ на ръкописа, разпечатка на каталожната информация и списък на всички, получили достъп до него през последните три години. — Люси ми връчи наръч документи. — Можеш да ги задържиш. Не казвай обаче на никого, че съм ти дала списъка на посетителите на библиотеката.

Матю трябваше да прегледа химията заедно с мен — ставаше въпрос за използваните в ръкописа мастила, а тази тема беше интересна и за двама ни. Списъкът на виделите ръкописа се оказа изненадващо кратък. Вече почти никой не се допускаше до него. Онези, които бяха получили достъп, бяха предимно учени — специалист по история на науката от университета на Южна Калифорния и друг от Кал Стейт Фулертън, математик криптограф от „Принстън“ и друг от Австралия. Бях пила кафе с един от посетителите, преди да замина за Оксфорд — писател, който се интересуваше от алхимия. Едно име обаче направо изскочи от страницата.

Питър Нокс беше разглеждал ръкописа на Войнич през май, преди смъртта на Емили.

— Копеле. — Пръстите ми изтръпнаха и възлите на китките започнаха да парят предупредително.

— Нещо не е наред ли? — попита Люси.

— В списъка има име, което не очаквах да видя.

— А! Научен съперник — велемъдро кимна тя.

— Може и така да се каже. — Само че проблемът ми с Нокс беше повече от спор между съперничещи си интерпретации на историята. Беше война. И ако исках да я спечеля, трябваше да го изпреваря, за да атакувам.

Проблемът бе, че имах малко опит в издирването на ръкописи и установяването на произхода им. Документите, които познавах най-добре, бяха принадлежали на химика Робърт Бойл. Всички седемдесет и четири тома били предоставени на Кралското дружество през 1769 година и подобно на всичко друго в архивите на дружеството, били грижливо описани, каталогизирани и индексирани.

— Ако искам да проследя собствениците на ръкописа на Войнич, откъде трябва да започна? — запитах се на глас, като се взирах в материалите.

— Най-бързият начин е една от нас да се заеме с произхода на ръкописа и да върви напред, а другата да започне от „Бейнеке“ и да работи назад. С малко късмет ще се срещнем по средата. — Люси ми подаде една папка. — Ти си историкът. Поемаш старата информация.

Отворих папката, очаквайки да видя нещо свързано с Рудолф II. Вместо това открих писмо от пражки математик на име Йоханес Маркус Марци. Беше написано на латински, носеше дата 1665 г. и бе изпратено на получател в Рим, наричан „Reverende et Eximie Domine in Christo Pater“. Това означаваше, че получателят е духовник, вероятно един от онези, които бях видяла, когато докоснах първата страница на Войнич.

Бързо прегледах останалия текст. Духовникът бе някой си отец Атанасий. Отбелязваше се, че писмото на Марци придружавало мистериозна книга, която трябвало да бъде разчетена. Може би Книгата на живота?

Марци казваше, че се опитвал да се свърже с отец Атанасий и преди, но писмата му останали без отговор. Развълнувана, продължих да чета. Но когато третият абзац разкри самоличността на отец Атанасий, вълнението ми се смени с ужас.

— Нима ръкописът на Войнич навремето е принадлежал на Атанасий Кирхер? — Ако липсващите листа бяха попаднали в ръцете на Кирхер, те биха могли да са къде ли не.

— Боя се, че да — отвърна Люси. — Доколкото разбирам, интересите му били доста... ъъъ, разностранни.

— Това е подценяване — изсумтях. Скромната цел на Атанасий Кирхер била не друго, а универсално познание. Публикувал четиресет книги и бил световен автор на бестселъри на времето си, както и изобретател. Музеят на Кирхер за редки и древни предмети бил прочута спирка при първите големи обиколки на Европа, той поддържал оживена кореспонденция, а библиотеката му била огромна. Нямах достатъчно езикови познания, за да работя с трудовете му. Нещо по-важно, нямах и време.

Телефонът завибрира в джоба ми и ме стресна.

— Извинявай, Люси. — Извадих го и погледнах дисплея. Имах съобщение от Матю:

Къде си? Галоуглас те чака. Имаш час при лекаря след деветдесет минути.

Мислено изругах.

Тъкмо излизам от „Бейнеке“ — написах в отговор.

— Със съпруга ми имаме среща, Люси. Ще се наложи да продължа утре — казах и затворих папката с писмото на Марци до Кирхер.

— От сигурен източник научих, че си се разхождала из кампуса с някакъв висок, тъмен и красив мъж — ухили се Люси.

— Точно това е съпругът ми — обясних. — Може ли да прегледам това утре?

— Остави всичко при мен. В момента тук и без това е доста пусто. Ще видя какво мога да сглобя.

— Благодаря за помощта, Люси. Имам натоварен график, който не подлежи на промяна. — Грабнах молива, лаптопа и бележника и забързах за срещата с Галоуглас. Матю беше натоварил племенника си да ми бъде лична охрана. Той беше отговорен и за наблюдаването на сайта на Бенджамин, но засега екранът си оставаше черен.

— Здрасти, лельо. Изглеждаш пращяща от здраве — приветства ме и ме целуна по бузата.

— Извинявай. Закъснях.

— Разбира се, че закъсня. Нали си била с книгите си. Очаквах те най-рано след час — каза Галоуглас, махвайки с ръка на извиненията ми.

Когато стигнахме в лабораторията, Матю беше извадил пред себе си алхимическата сватба от Ашмол 782 и бе така погълнат от илюстрацията, че дори не вдигна очи, когато вратата се отвори със звън. Крис и Шерлок стояха до него и се взираха напрегнато. Скъли седеше на един стол на колелца недалеч. Геймбой беше взела някакъв малък инструмент и го поднасяше опасно близо до страницата на ръкописа.

— Ставаш все по-развлечен, Галоуглас. Кога за последно реса косата си? — Мириам прокара карта през четеца на вратата. На нея пишеше ПОСЕТИТЕЛ. Крис определено вземаше охраната на сериозно.

— Вчера. — Галоуглас потупа тила си. — Защо. Някоя птичка да не си е свила гнездо на главата ми?

— Като едното нищо може и да го направи. — Мириам ми кимна за поздрав. — Здрасти, Даяна. Матю скоро ще дойде при теб.

— Той какво прави? — попитах.

— Опитва се да научи един докторант без познания по биология и представа за сносни лабораторни процедури как да взема ДНК проби от пергамент. — Тя погледна с неодобрение към групата около Матю. — Не знам защо Робъртс финансира създания, които не знаят дори как да направят агарозна гелна електрофореза, но аз съм просто лабораторен мениджър.

Геймбой изруга раздразнено.

— Намери си стол. Ще отнеме известно време. — Мириам завъртя очи.

— Не се безпокой. Нужна е практика — с успокояващ глас каза Матю на Геймбой. — И мен никакъв ме няма с твоите компютърни игри. Опитай отново.

Отново? Устата ми пресъхна. Многократните ръчкания по листа от Ашмол 782 можеха да повредят палимпсеста. Тръгнах към съпруга си и Крис ме забеляза.

— Здрасти, Даяна. — Той ме пресрещна и ме прегърна. После погледна към Галоуглас. — Аз съм Крис Робъртс. Приятел на Даяна.

— Галоуглас, племенник на Матю. — Галоуглас огледа помещението и сбърчи нос. — Нещо вони тук.

— Докторантите направиха малък номер на чичо ти. — Крис посочи компютърния терминал, който беше накичен с венци от чесън. Разпятие за кола беше прикрепено с вендуза за подложката на мишката. Крис насочи вниманието си към врата на Галоуглас с буквално вампирска настойчивост. — Бориш ли се?

— Амиии, навремето го правех за развлечение. — Галоуглас сведе стеснително поглед и на бузите му се появиха трапчинки.

— В гръко-римски стил ли? — попита Крис. — Партньорът ми си контузи коляното и ще се възстановява с месеци. Търся временен заместител.

— Трябва да е гръцки. Не съм сигурен за римската част.

— Къде си се учил? — попита Крис.

— Дядо ми ме научи. — Галоуглас се намръщи и се замисли по-сериозно. — Май навремето се е борил с гигант. Беше свиреп борец.

— Дядо ти вампир ли е? — поинтересува се Крис.

Галоуглас кимна.

— Сигурно е много забавно да гледаш борба между вампири. — Крис се ухили. — Като между алигатори, но без опашката.

— Никакви борби. Говоря сериозно, Крис. — Не исках да поемам никаква отговорност, пък било то и косвена, за причиняване на телесни повреди на гения на „Макартър“.

— Само разваляш играта. — Крис подсвирна пронизително. — Улфман! Жена ти е тук.

„Улфман ли?“

— Усетих я, Кристофър. — Тонът на Матю бе хладен, но той ми отправи топла усмивка, от която пръстите на краката ми се свиха. — Здравей, Даяна. Идвам веднага щом приключа с Джанет.

— Геймбой Джанет ли се казва? — промърмори Крис. — Кой би могъл да го знае?

— Аз знаех. Матю също. Може би ще ми кажеш какво прави тя в моята лаборатория? — заяде го Мириам. — Дисертацията на Джанет ще бъде върху изчислителна биоинформатика. Мястото й е в стая, пълна с терминали, а не с епруветки.

— Харесва ми начинът, по който работи мозъкът й — сви рамене Крис. — Тя е геймър и вижда в лабораторните резултати неща, които ние останалите не забелязваме. Значи никога не се е занимавала сериозно с биология? На кого му пука? И без това ми е дошло до гуша от биолози.

Той погледна към потъналите в работа Матю и Геймбой и поклати глава.

— Какво има? — попитах.

— Матю е чиста загуба в лаборатория. Мястото на съпруга ти е в аудиторията. Той е роден учител. — Крис потупа Галоуглас по ръката. — Обади ми се, ако искаш да се видим във фитнеса. Даяна има номера ми.

После се върна към работата си, а аз насочих вниманието си към Матю. Бях виждала съвсем откъслечно тази страна на съпруга си, когато работеше с Ани или Джак в Лондон, но Крис беше прав. Матю използваше всички инструменти от торбата с трикове на един учител — даване на пример, насърчаване, търпение, точно необходимото количество похвали и мъничко чувство за хумор.

— Не можем ли просто отново да вземем проба с тампон от повърхността? — попита Геймбой. — Знам, че получихме ДНК от мишка, но ако изберем чисто място, може и да е различно.

— Може би — рече Матю. — В средновековните библиотеки обаче имаше много мишки. Все пак, можеш спокойно да пробваш с тампона отново, след като вземеш тази проба.

Геймбой въздъхна и се приготви.

— Поеми дълбоко дъх, Джанет. — Матю й кимна окуражително. — Не бързай.

Много внимателно Геймбой вкара в ръба на пергамента игла, която бе толкова тънка, че беше почти невидима.

— Точно така — тихо я насърчи Матю. — Бавно и спокойно.

— Успях! — извика Геймбой. Човек би казал, че е успяла да разцепи атом. Последваха одобрителни викове, пляскания с ръце и едно полугласно „Крайно време беше“ от страна на Мириам. Значение обаче имаше единствено реакцията на Матю. Геймбой се обърна с очакване към него.

— Еврика — засмя се Матю и разпери широко ръце. Геймбой се ухили до уши. — Браво, Джанет. Все пак ще направим генетик от теб.

— Няма начин. По-скоро ще сглобя компютър от вехтории, отколкото да направя това отново. — Тя побърза да свали ръкавиците си.

— Здравей, скъпа. Как мина денят ти? — Матю стана и ме целуна по бузата. Повдигна вежда към Галоуглас, който мълчаливо предаде, че всичко е минало добре.

— Да видим... използвах малко магия в „Бейнеке“.

— Трябва ли да се безпокоя? — попита Матю, явно мислейки си за хаоса, който би могъл да причини вещерският вятър и огън.

— Не — отвърнах. — И имам следа към един от липсващите листа на Ашмол 782.

— Доста бърз резултат. Можеш да ми разкажеш на път за доктора — предложи той и прокара картата си през четеца.

— Обърни достатъчно внимание на Даяна. Тук нямаме нищо спешно. Идентифицирали сме сто двайсет и пет вампирски гена и ни остават само още четиристотин — извика Мириам, докато излизахме. — Крис ще брои минутите.

— Още петстотин гена! — извика Крис.

— Преценката ти е адски неточна — подхвърли Мириам.

— Залагам сто кинта, че не е — заяви Крис и вдигна поглед от доклада, който четеше.

— Това ли е най-доброто, на което си способен? — сви устни Мириам.

— Като се прибера, ще заколя прасето касичка и ще ти кажа — отвърна Крис. Устните на Мириам помръднаха.

— Да вървим — подкани Матю. — Преди да са започнали да се дърлят за още нещо.

— Изобщо не се дърлят — каза Галоуглас, като придържаше вратата. — Флиртуват.

Зяпнах.

— Какво те кара да мислиш така?

— Крис обича да дава прякори на хората. — Галоуглас се обърна към Матю. — Нарече те Улфман. Как нарича Мириам?

Матю се замисли за момент.

— Мириам.

— Именно. — Галоуглас се ухили до уши.

Матю изруга.

— Спокойно, чичо. Мириам не е катурвала мъж, откакто Бертран беше убит.

— Мириам... и човек? — Матю изглеждаше потресен.

— Нищо няма да излезе от това — успокои го Галоуглас, докато вратата на асансьора се отваряше. — Ще разбие сърцето на Крис, разбира се, но в случая нищо не можем да направим.

Бях много благодарна на Мириам. Сега Матю и Галоуглас можеха да се тревожат и за друг, освен за мен.

— Горкото момче — въздъхна Галоуглас, натисна копчето и вратата на асансьора се затвори. Докато се спускахме, той стисна юмруци и кокалчетата му изпукаха. — Може пък в края на краищата да се боря с него. Един добър пердах винаги прочиства ума.

Преди няколко дни щях да се разтревожа дали вампирите биха оцелели в „Иейл“ сред студенти и преподаватели.

Сега се питах дали „Иейл“ би оцелял от вампирите.

17.

Стоях пред хладилника и се взирах в снимките на децата ни, обвила корема си с ръце. Къде се беше изнизал септември?

Триизмерните ултразвукови снимки на Бебе А и Бебе Б (двамата с Матю бяхме предпочели да не научаваме пола на двете деца) бяха необичайни. Вместо познатия призрачен силует, който бях виждала на снимките на бременни приятелки, на тези имаше подробни образи на лица със сбърчени вежди, напъхани в устите палци, съвършени устни. Протегнах пръст и докоснах нослето на Бебе Б.

Хладни ръце ме обгърнаха отзад и високо мускулесто тяло се изправи зад мен като стабилен стълб, на който да се облегна. Матю леко натисна едно място на няколко сантиметра над срамната кост.

— Нослето на Б е точно там на снимката — тихо рече той. Другата му ръка спря малко по-нагоре върху издутия корем. — Бебе А пък е било тук.

Стояхме мълчаливо, докато веригата, която винаги ме свързваше с Матю, се разшири, за да побере и тези две ярки, крехки връзки. От месеци знаех, че децата на Матю — нашите деца — растат в мен. Но не го чувствах. Сега всичко стана различно, когато видях личицата им, смръщени съсредоточено, сякаш вършеха тежката работа по осъществяването си.

— Какво мислиш? — попита той, заинтригуван от дългото ми мълчание.

— Не мисля. Чувствам. — А онова, което чувствах, беше невъзможно да се опише.

Смехът му бе тих, сякаш не искаше да нарушава съня на бебетата.

— И двете са добре — уверих го аз. — Нормални. Съвършени.

— Напълно здрави са. Но нито едно от тях няма да е нормално. И слава богу за това. — Той ме целуна. — Какъв ти е графикът за днес?

— Още работа в библиотеката. — Първоначалната магическа следа, която обещаваше да разкрие съдбата на поне един от липсващите листа на Книгата на живота, се бе превърнала в седмици тежко научно бъхтене. Двете с Люси работехме здравата да открием как ръкописът на Войнич е попаднал в ръцете на Атанасий Кирхер и по-късно в библиотеката на „Иейл“ с надеждата да намерим следа от мистериозната илюстрация с дървото, която остана наложена върху Войнич за няколко безценни мига. Бяхме си устроили лагер в малката уединена стая, в която бях използвала заклинанието, за да не бъдем прекъсвани от растящия брой студенти и преподаватели, използващи съседната читалня. Там изучавахме списъци и индекси на кореспонденцията на Кирхер и написахме десетки писма до различни експерти в Съединените щати и в чужбина, но без конкретни резултати.

— Помниш ли какво каза докторът за почивките? — попита Матю. С изключение на ултразвука, посещението в лекарския кабинет бе досадно. Гинеколожката ми бе напълнила главата с опасностите от преждевременното раждане и прееклампсията, колко е важно да не се обезводнявам и как тялото ми се нуждае от допълнителна почивка.

— Кръвното ми е добре. — Това беше един от най-големите рискове — комбинацията от обезводняване, умора и стрес можеше да доведе до внезапно скачане на кръвното налягане.

— Знам. — Следенето на кръвното ми налягане беше отговорност на съпруга ми вампир и Матю приемаше сериозно задачата. — Но няма да остане такова, ако продължаваш се натоварваш.

— В двайсет и петата седмица съм, Матю. Почти октомври е.

— И това го знам.

След 1 октомври трябваше да престана да се занимавам с каквото и да било. Ако останехме в Ню Хейвън, където можехме да продължим да работим, единственият начин да стигнем до Бодлианската библиотека щеше да е с някаква комбинация от кораб, самолет и автомобил. Дори сега ми бе забранено да летя повече от три часа.

— Все пак можем да стигнем до Оксфорд със самолет. — Матю беше наясно с тревогите ми. — Ще се наложи да спираме в Монреал, после в Нюфаундленд, Исландия и Ирландия, но ако трябва да стигнеш до Лондон, можем да се справим. — Изражението му показваше, че двамата май имаме различни идеи по въпроса какви обстоятелства могат да оправдаят пресичането на Атлантика на подобни подскоци. — Разбира се, можем да заминем за Европа още сега, ако предпочиташ.

— Хайде да не си навличаме ненужни неприятности. — Отдръпнах се от него. — Кажи ми как мина денят ти.

— Крис и Мириам смятат, че имат нов подход към разбирането на кръвожадността — поде той. — Възнамеряват да претърсят моя геном, като използват една от теориите на Маркъс за некодиращата ДНК. Работната им хипотеза е, че тя може да съдържа задействащи механизми, които контролират как и до каква степен се проявява кръвожадността у даден индивид.

— Става въпрос за боклучавата ДНК, онези деветдесет и осем процента от генома, които не кодират създаването на белтъци, нали? — Извадих бутилка вода от хладилника и я отворих, за да демонстрирам решимостта си да се поддържам хидратирана.

— Точно така. Все още не си падам по идеята, но доводите, които изтъкват, са убедителни. — Матю ме погледна иронично. — Наистина съм древно Менделово изкопаемо, точно както каза Крис.

— Да, но си моето Менделово изкопаемо — заявих аз. Матю се разсмя. — И ако хипотезата на Маркъс е правилна, какво ще означава това за откриването на лек?

Усмивката му помръкна.

— Може да означава, че няма лек, че кръвожадността е наследствено генетично заболяване, което се развива в отговор на множество фактори. Може да бъде далеч по-лесно да се излекува болест с конкретен причинител, като бацил, или мутация на един-единствен ген.

— Съдържанието на моя геном може ли да помогне? — Имаше много дискусии за бебетата след ултразвука и умувания какъв ефект ще има кръвта на вещица, и по-точно на тъкачка, върху гена на кръвожадността. Не исках децата ми да се превърнат в опитни зайчета, особено след като видях ужасяващата лаборатория на Бенджамин, но нямах нищо против да допринеса за напредъка на науката.

— Не искам твоята ДНК да се подлага на още научни изследвания. — Матю отиде до прозореца. — Изобщо не трябваше да ти вземам онези проби в Оксфорд.

Сподавих въздишката си. Покрай всяка трудно спечелена свобода, която ми даваше Матю, и покрай всяко съзнателно усилие, което правеше да не ме задушава със собственическото си чувство, авторитарните му нагласи трябваше да намерят нов отдушник. Все едно гледах как някой се мъчи да издигне бент на буйна река. И неспособността на Матю да открие Бенджамин и да освободи пленената вещица само влошаваше положението. Всяка следа, която получаваше за местоположението на Бенджамин, удряше на камък, също като моите опити да проследя липсващите листа на Ашмол 782. Преди да се опитам да изляза на глава с него, телефонът ми иззвъня. Сигналът беше специален — началото на „Съчувствие към дявола“ на „Ролинг Стоунс“ — и още не бях успяла да го сменя. При програмирането на телефона някой го беше свързал неотменимо с едно от имената в указателя ми.

— Брат ти се обажда. — Тонът на Матю можеше да накара и Олд Фейтфул* да замръзне.

* Гейзер в Йелоустоун — Б. пр.

— Какво искаш, Болдуин? — Нямаше нужда от любезни встъпления.

— Липсата ти на вяра ме наранява, сестро. — Болдуин се разсмя. — В Ню Йорк съм. Помислих си дали да не дойда в Ню Хейвън и да се уверя, че си се устроила добре.

Благодарение на вампирския си слух Матю чуваше идеално разговора. Ругатнята му беше попарваща.

— Матю е с мен. Галоуглас и Мириам са на една пряка от нас. Гледай си работата. — Отдръпнах телефона от ухото си, изгаряйки от нетърпение да прекъсна колкото се може по-скоро връзката.

— Даяна. — Гласът на Болдуин успя да достигне дори до моя ограничен слух.

Отново вдигнах телефона до ухото си.

— В лабораторията на Матю работи и друг вампир. Напоследък се подвизава под името Ричард Белингам.

— Да. — Погледът ми се насочи към Матю, който стоеше в измамно спокойна поза до прозореца — леко разкрачен, с ръце зад гърба. Беше готов за скок.

— Внимавай с него. — Тонът на Болдуин стана равен. — Не ме принуждавай да нареждам на Матю да се отърве от него. Но ще го направя без никакво колебание, ако реша, че притежава информация, която може да се окаже... трудна... за фамилията.

— Той знае, че съм вещица. И че съм бременна. — Беше очевидно, че Болдуин вече знае много за живота ни в Ню Хейвън. Нямаше смисъл да крия истината.

— Всеки вампир в онова провинциално градче го знае. А те пътуват до Ню Йорк. При това често. — Болдуин замълча за момент. — В моето семейство, ако забъркаш каша, сам си я чистиш. Или Матю го прави. Това са възможностите ти.

— Винаги е огромно удоволствие да те чуя, братко.

Болдуин просто се разсмя.

— Това ли е всичко, милорд?

— Правилното е „сир“. Нужно ли е да опреснявам паметта ти за вампирските правила и етикет?

— Не — почти изплюх думата.

— Добре. Кажи на Матю да престане да блокира повикванията ми и няма да се налага да повтаряме този разговор.

Връзката прекъсна.

— Ши... — започнах аз.

Матю изтръгна телефона от ръката ми и го запрати през стаята. Чу се задоволителен звън на счупено стъкло, когато апаратът се удари в полицата на неизползваната камина. После ръцете му обгърнаха лицето ми, сякаш моментът на насилие преди малко е бил мираж.

— Сега трябва да си взема друг телефон. — Погледнах в буреносните очи на Матю. Те чудесно показваха състоянието на ума му — сиви, когато е спокоен, зелени, когато зениците му се разширяваха от емоции и запълваха всичко освен тесен пръстен около ириса. В момента сивото и зеленото се бореха за надмощие.

— Болдуин несъмнено ще ти прати нов още преди да е свършил денят. — Вниманието на Матю бе насочено към пулсиращата вена на шията ми.

— Да се надяваме, че брат ти няма да реши да го достави лично.

Погледът му се насочи към устните ми.

— Той не е мой брат. А твой.

— Привет на къщата! — гръмко и жизнерадостно обяви Галоуглас от долния етаж.

Целувката на Матю бе силна и настоятелна. Дадох му всичко, от което се нуждаеше, като нарочно отпуснах гръбнак и устни, за да може да усети, поне за момента, че той командва.

— О! Извинете. Да дойда ли по-късно? — попита Галоуглас от стълбите. После ноздрите му се разшириха, когато долови силния аромат на карамфил на съпруга ми. — Матю, нещо не с наред ли?

— Нищо, което внезапната и на пръв поглед случайна смърт на Болдуин не би поправило — мрачно рече Матю.

— Значи обичайните неща. Реших, че може да искаш да изпратя леля до библиотеката.

— Защо? — попита Матю.

— Мириам се обади. В настроение е и иска „да се откопчиш от кюлотите на Даяна и да се замъкнеш в лабораторията й“. — Галоуглас направи справка с дланта си, на която беше написано нещо. — Да. Точно така го каза.

— Ще си взема чантата — промърморих и се отдръпнах от Матю.

— Здравейте, Ананас и Бобче. — Галоуглас зяпна очарован снимките на хладилника. Смяташе, че имената Бебе А и Бебе Б са под достойнството им и затова им беше лепнал прякорите. — Бобче има пръстите на баба. Забелязал ли си го, Матю?

Галоуглас продължи да се държи непринудено и да бъбри, докато вървяхме през кампуса. Матю ни изпрати до „Бейнеке“, сякаш очакваше Болдуин да се надигне от тротоара пред нас с нов телефон и поредното страховито предупреждение.

Изпитах истинско облекчение, когато оставих Дьо Клермон зад гърба си и отворих вратата на стаята.

— Никога не съм виждала такъв заплетен произход! — възкликна Люси в мига, в който влязох. — Нима и Джон Дий е притежавал Войнич?

— Точно така. — Оставих на масата бележника и молива. Това бяха единствените неща, които носех, ако не се брои магията. За щастие, силите ми не можеха да се засекат от детекторите за метал. — Дий дал ръкописа на Войнич на император Рудолф в замяна на Ашмол 782. — Всъщност историята беше малко по-заплетена, както често се случва, когато Галоуглас и Матю са замесени в прехвърлянето на собственост.

— Онзи ръкопис от Бодлианската библиотека с трите липсващи листа ли? — Люси се хвана за главата и се загледа в купищата бележки, изрезки и кореспонденция, покриващи масата.

— Едуард Кели откъснал листата, преди Ашмол 782 да бъде върнат в Англия. Временно ги скрил във Войнич. В един момент дал на някого два от тях, но запазил третия за себе си — онзи с илюстрацията с дървото. — Беше наистина ужасно оплетено.

— Значи именно Кели е дал ръкописа на Войнич заедно с илюстрацията на ботаника на император Рудолф, онзи Якоб Тепенец, чийто подпис е на гърба на първото фолио. — Мастилото беше избледняло от времето, но Люси ми беше показала снимки, направени на ултравиолетова светлина.

— Вероятно — казах.

— И след ботаника книгата е станала собственост на алхимик? — Тя си записа нещо в своята история на ръкописа. Записките изглеждаха доста объркани с постоянните ни зачертавания и добавяния.

— Георг Бареш. Не успях да открия много за него. — Прегледах бележките си. — Бил е приятел на Тепенец и Марци е придобил Войнич от него.

— Илюстрациите на странната флора от ръкописа на Войнич със сигурност биха заинтригували един ботаник, да не говорим за дървото от Ашмол 782. Но защо един алхимик ще проявява интерес към тях? — недоумяваше Люси.

— Защото някои от илюстрациите в ръкописа на Войнич напомнят алхимически апарат. Съставките и процесите, необходими за получаването на философски камък, са били ревниво пазени тайни и алхимиците често ги криели в символични растения, животни и дори хора. — Книгата на живота съдържаше същата мощна комбинация от реално и символично.

— А Атанасий Кирхер се е интересувал и от думи, и от символи. Затова си мисля, че би проявил интерес към илюстрацията с дървото, както и към Войнич — замислено рече Люси.

— Да. Затова липсващото писмо, което Георг Бареш твърди, че е пратил на Кирхер през хиляда шестстотин трийсет и седма, е толкова важно. — Плъзнах папката към нея. — Специалистката по Кирхер, която познавам от „Станфорд“, е в Рим. Тя предложи да порови в архивите на Григорианския университет, където се съхранява основната част от кореспонденцията на Кирхер. Изпрати ми препис на писмото от Бареш до Кирхер от хиляда шестстотин трийсет и девета. В него се споменава за кореспонденцията им, но йезуитите й казали, че оригиналът липсва.

— Когато библиотекари ти казват, че нещо „е изгубено“, винаги се чудя дали наистина е така — промърмори Люси.

— Аз също. — Помислих си иронично за опита ми с Ашмол 782.

Люси отвори папката и изстена.

— Това е на латински, Даяна. Ти ще трябва да ми кажеш какво пише.

— Бареш си помислил, че Кирхер може да успее да дешифрира тайните на Войнич. Преди това Кирхер работил върху египетските йероглифи. Това го направило международен авторитет и хората му пращали откъде ли не всякакви загадъчни текстове и писания — обясних аз. — За да събуди по-живо интереса на Кирхер, Бареш изпратил в Рим малко преписи от Войнич през трийсет и седма и отново през трийсет и девета.

— Но никъде не се споменава конкретно за рисунка на дърво — отбеляза Люси.

— Така е. Но въпреки това е възможно Бареш да я е изпратил на Кирхер като допълнителна примамка. Илюстрацията е много по-качествена от тези в ръкописа на Войнич. — Облегнах се назад в стола си. — Боя се, че успях да стигна само дотук. Какво откри за разпродажбата, на която Уилфрид Войнич се е сдобил с ръкописа?

Люси тъкмо отвори уста да отговори, когато един библиотекар почука на вратата и влезе.

— Съпругът ви се обажда по телефона, професор Бишъп. — Той ме погледна с неодобрение. — Моля да му предадете, че не сме телефонисти в хотел и обикновено не приемаме обаждания за посетителите ни.

— Извинете — казах аз, докато ставах. — Сутринта имах инцидент с телефона си. Съпругът ми е... ъъъ, прекалено загрижен. — Посочих извинително издутия си корем.

Библиотекарят като че поомекна и посочи телефона на стената, на който имаше само една мигаща лампичка.

— Използвайте онзи.

— Как е възможно Болдуин да пристигне толкова бързо? — попитах Матю, когато ни свързаха. Смятах, че това е единствената причина, поради която съпругът ми би се обадил на главния телефонен номер на библиотеката. — Да не е дошъл с хеликоптер?

— Не става въпрос за Болдуин. Открихме нещо странно в рисунката с алхимическата сватба от Ашмол 782.

— Колко странно?

— Ела и виж сама. Предпочитам да не говоря по телефона.

— Веднага идвам. — Затворих и се обърнах към Люси. — Съжалявам, мила, но трябва да тръгвам. Съпругът ми иска да му помогна с един проблем в лабораторията му. Може ли да продължим утре?

— Разбира се — съгласи се тя.

Поколебах се.

— Искаш ли да дойдеш с мен? Тъкмо ще се запознаеш с Матю — и ще видиш страница от Ашмол 782.

— Един от листата бегълци ли? — Люси моментално скочи от стола си. — Дай ми минутка и ще се видим горе.

Втурнахме се навън и се блъснахме в бодигарда ми.

— По-полека, лельо. Не раздрусвай бебетата. — Галоуглас ме хвана за лакътя, докато не стъпих стабилно на краката си, след което погледна надолу към дребната ми спътница. — Добре ли сте, госпожице?

— А-аз ли? — заекна Люси и изви врат, за да погледне в очите едрия келт. — Добре съм.

— Просто исках да се уверя — любезно рече Галоуглас. — Грамаден съм като галеон с вдигнати платна. Случвало се е далеч по-едри хора да се блъскат в мен и да получават синини.

— Това е племенникът на съпруга ми, Галоуглас. Галоуглас, Люси Мериуедър. Тя идва с нас. — След претупаното представяне се завтекох към Клайн Байолъджи, а чантата ми се блъскаше в хълбока ми. След няколко тромави крачки Галоуглас взе чантата и я понесе.

— Той ли ти носи книгите? — шепнешком попита Люси.

— И покупките — шепнешком отвърнах. — Би носил и мен, ако му позволя.

Галоуглас изсумтя.

— По-бързо — подканих. Износените ми гуменки скърцаха по полирания под на сградата, в която работеха Матю и Крис.

Стигнахме лабораторията, прекарах картата си през четеца и вратата се отвори. Мириам ни чакаше вътре и гледаше часовника си.

— Точно навреме! — извика тя. — Печеля. Отново. Дължиш ми десетачка, Робъртс.

Крис изстена.

— Сигурен бях, че Галоуглас ще се забави. — Днес лабораторията беше тиха, само неколцина души работеха. Махнах на Бийкър. Скъли също беше тук, застанала до Мълдър и цифрова везна.

— Съжалявам, че прекъсвам проучванията ти, но искахме да разбереш веднага какво открихме. — Матю хвърли поглед към Люси.

— Матю, да те запозная с Люси Мериуедър. Помислих си, че няма да е зле да види страницата от Ашмол 782, щом посвещава толкова много време да търси изгубени ръкописи — обясних.

— За мен е удоволствие, Люси. Елате да видите какво се опитва да открие Даяна с ваша помощ. — От предпазливо изражението на Матю стана дружелюбно и той посочи към Мълдър и Скъли. — Мириам, би ли вписала Люси като гост?

— Вече съм го направила. — Тя потупа Крис по рамото. — Зяпането в тази генетична карта доникъде няма да те отведе, Робъртс. Почини малко.

Крис захвърли химикалката си.

— Трябват ни още данни.

— Ние сме учени. Разбира се, че ни трябват още данни. — Въздухът между тях двамата бръмчеше от напрежение. — Хайде, ела да видиш хубавата картинка.

— Ох, добре — изсумтя Крис и й се усмихна стеснително.

Илюстрацията на алхимическата сватба беше положена на дървена поставка за книги. Колкото и често да я виждах, изображението винаги ме изумяваше — и не само защото персонификациите на сярата и живака приличаха на Матю и мен. Толкова много детайли заобикаляха химическата двойка — скалистият пейзаж, гостите, митичните и символични зверове, свидетели на церемонията, фениксът, който обхващаше сцената с пламтящите си криле. До страницата имаше нещо, приличащо на метална пощенска везна с празен лист пергамент на нея.

— Скъли ще ни каже какво откри. — Матю даде думата на докторантката.

— Илюстрираният лист е твърде тежък — поде Скъли и примигна зад дебелите стъкла на очилата си. — Имам предвид по-тежък, отколкото би следвало да е един лист.

— И ние със Сара си мислехме същото. — Погледнах съпруга си и го попитах шепнешком: — Помниш ли, когато къщата ни даде листа в Медисън?

Той кимна.

— Може би това е нещо, което един вампир не може да възприеме. Дори след като видях доказателствата на Скъли, листът ми се струва напълно нормален.

— Поръчах онлайн малко велум от майстор на традиционен пергамент — продължи Скъли. — Пристигна тази сутрин. Отрязах лист със същата големина, двайсет и три на двайсет и девет сантиметра, и го претеглих. Можете да задържите остатъците, професор Клермон. Няма да е зле да се поупражняваме с онази сонда, която разработихте.

— Благодаря, Скъли. Добра идея. И ще вземем малко проби от съвременния велум за сравнение — с усмивка рече Матю.

— Както можете да видите — посочи Скъли, — новият велум тежи малко повече от четирийсет и два и половина грама. Когато претеглих за първи път листа на професор Бишъп, той тежеше триста шейсет и осем грама, горе-долу колкото девет листа обикновен велум. — Тя махна новия лист кожа и постави на негово място листа от Ашмол 782.

— Тежестта на мастилото не може да обясни подобно несъответствие. — Люси си сложи очилата, за да разгледа по-добре цифровия дисплей. — А и пергаментът от Ашмол 782 изглежда по-тънък.

— Дебелината му е горе-долу наполовина от дебелината на велума. Измерих я. — Скъли побутна очилата си на носа.

— Но Книгата на живота съдържа над сто листа, може би около двеста. — Пресметнах бързо наум. — Ако един лист тежи триста шейсет и осем грама, то цялата книга би тежала около седемдесет килограма.

— Това не е всичко. Листът невинаги има едно и също тегло — намеси се Мълдър и посочи цифровия дисплей на везната. — Вижте, професор Клермон. Теглото отново падна. Сега е само сто деветдесет и осем грама. — Той взе един клипборд и отбеляза часа и теглото.

— Цяла сутрин се мени произволно — каза Матю. — За щастие, Скъли се досети да остави листа на везната. Ако го беше махнала веднага, нямаше да забележим.

— Не беше нарочно. — Тя се изчерви и сниши глас. — Трябваше да ида до тоалетната. Когато се върнах, теглото се беше покачило с четиристотин и петдесет грама.

— Какво е заключението ти, Скъли? — с учителски тон попита Крис.

— Нямам такова — обезсърчено призна тя. — Велумът не може да наддава и да сваля тегло. Той е мъртъв. Нищо от онова, което наблюдаваме, не е възможно!

— Добре дошла в света на науката, приятелко! — разсмя се Крис и се обърна към колегата й. — А ти какво мислиш, Мълдър?

— Листът несъмнено е някакъв вид магически контейнер. В него има други листа. Теглото се променя, защото той е все още свързан по някакъв начин с останалия ръкопис. — Мълдър ме погледна крадешком.

— Мисля, че си прав — усмихнах му се аз.

— Най-добре е да го оставим така и да записваме теглото на всеки петнайсет минути. Може би ще открием някакъв модел — предложи Мълдър.

— Звучи добре — съгласи се Крис и го изгледа одобрително.

— Е, професор Бишъп — предпазливо попита Мълдър, — смятате ли, че в този лист наистина има други?

— Ако е така, би се получил палимпсест на Ашмол 782 — каза Люси, чието въображение се беше развихрило. — Магически палимпсест.

Заключението ми от днешните събития в лабораторията беше, че човеците са много по-умни, отколкото ги смятахме ние, създанията.

— Той е палимпсест — потвърдих. — Но никога не съм мислила за Ашмол 782 като за... как го нарече, Мълдър?

— Магически контейнер — повтори той с видимо задоволство.

Вече знаехме, че Ашмол 782 е ценен заради текста му и съдържащата се в него генетична информация. Ако Мълдър бе прав, нямаше начин да се каже какво още може да има в него.

— Матю, пристигнаха ли ДНК резултатите от пробата, която взехте преди няколко седмици? — Може би ако знаехме от останките на какво създание е изработен велумът, това щеше да хвърли известна светлина върху ситуацията.

— Чакайте малко. Нима сте взели част от този ръкопис и сте го подложили на химичен анализ? — Люси беше ужасена.

— Съвсем малко парченце от сърцевината на листа. Вкарахме микроскопична сонда в ръба. Дори с лупа не можете да видите дупката, която направи — увери я Матю.

— Никога не съм чувала за подобно нещо — поклати глава Люси.

— Защото професор Клермон е разработил технологията и не я е споделил с класа. — Крис изгледа с неодобрение Матю. — Но ние ще променим това, нали, Матю?

— Явно — рече съпругът ми.

Мириам сви рамене.

— Откажи се, Матю. От години сме свикнали да извличаме ДНК от какви ли не меки тъкани. Време е някой друг да се позабавлява с това — рече тя.

— Ще оставим листа на теб, Скъли. — Крис кимна към другия край на лабораторията с ясна покана да поговорим.

— Може ли да го пипна? — попита Люси, която не можеше да откъсне очи от листа.

— Разбира се. В края на краищата, оцелял е толкова години — рече Матю. — Мълдър, Скъли, бихте ли помогнали на госпожица Мериуедър? Люси, обадете се, когато приключите, и ще ви върнем до работата ви.

Съдейки по алчното изражение на Люси, разполагахме с предостатъчно време за разговор.

— Какво има? — попитах Крис. След като наоколо нямаше студенти, изражението му стана мрачно, сякаш имаше лоши новини.

— Ако искаме да научим нещо повече за кръвожадността, ще ни трябват повече данни — поде той. — И преди да кажеш каквото и да било, Мириам, не критикувам онова, което двамата с Матю сте успели да разгадаете. Направили сте максимално възможното, като се има предвид, че повечето от ДНК пробите ви са от отдавна мъртви... или немъртви. Но ДНК се разрушава с времето. Също така трябва да съставим генетичните карти за демони и вещици и да секвенираме геномите им, ако искаме да стигнем до точни заключения за това какво ви прави особени.

— Значи трябва да съберем повече данни — с облекчение казах. — Мислех си, че е нещо сериозно.

— Сериозно е — мрачно изтъкна Матю. — Една от причините генетичните карти на вещици и демони да не са така пълни е, че няма добър начин да се вземат ДНК проби от живи индивиди. Амира и Хамиш с радост предоставиха своята ДНК, както и някои от редовните посетители на курсовете по йога на Амира в Старата ложа.

— Но ако поискаш повече проби от по-широк кръг създания, ще трябва да отговаряш на въпросите им как ще се използва генетичният материал. — Сега вече разбирах.

— Имаме и друг проблем — обади се Крис. — Просто нямаме достатъчно ДНК от кръвната линия на Матю, за да установим потомство, което може да ни каже как се наследява кръвожадността. Има проби от него, от майка му и от Маркъс Уитмор — и това е всичко.

— Защо не изпратим Маркъс в Ню Орлиънс? — обърна се Мириам към Матю.

— Какво има в Ню Орлиънс? — остро попита Крис.

— Децата на Маркъс — поясни Галоуглас.

— Уитмор има деца? — Крис зяпна невярващо Матю. — Колко?

— Доста — рече Галоуглас и наклони глава настрани. — Внуци също. А Лудата Майра има предостатъчно кръвожадност, нали? Със сигурност ще поискаш нейната ДНК.

Крис стовари юмрук върху една лабораторна маса и празните епруветки затракаха като кости в стойките си.

— По дяволите, Матю! Каза ми, че нямаш други живи потомци. Губя си времето с резултати от три проби, докато внуците и правнуците ти търчат нагоре-надолу по Бърбън Стрийт, така ли?

— Не исках да притеснявам Маркъс — кратко отвърна съпругът ми. — Той си има други грижи.

— Какви по-точно? Друг психясал брат ли? От седмици на сайта на Злия копелдак няма нищо, но това няма да продължи вечно. Когато Бенджамин цъфне отново, ще ни трябва нещо повече от хипотетично моделиране и интуиция, за да го надхитрим! — извика Крис.

— Успокой се, Крис — каза Мириам и постави ръка върху неговата. — Вампирският геном разполага с по-добри данни, отколкото геномите на вещиците и демоните.

— Но въпреки това е несигурен на места — възрази Крис. — Особено сега, когато се заехме с боклучавата ДНК. Трябва ми повече ДНК статистика за вещици, демони и вампири.

— Геймбой, Ексбокс и Дейзи се съгласиха да дадат проби — посочи Мириам. — Това нарушава съвременните изследователски протоколи, но не мисля, че е непреодолим проблем, като се има предвид, че напоследък и ти ги заобикаляш, Крис.

— Ексбокс спомена някакъв клуб на Краун Стрийт, в който се събирали демоните; — Крис разтърка уморените си очи. — Ще ида да потърся малко доброволци.

— Не можеш да идеш. Ще изпъкваш като човек, при това професор — твърдо рече Мириам. — Аз ще го направя. Далеч по-плашеща съм.

— Само по тъмно — усмихна й се многозначително Крис.

— Добра идея, Мириам — побързах да се намеся. Не исках да научавам с подробности какво представлява тя след залез-слънце.

— Можете да вземете проба от мен — предложи Галоуглас. — Не съм от кръвната линия на Матю, но може да е от полза. Освен това в Ню Хейвън има достатъчно други вампири. Звъннете на Ева Йегер.

— Ева на Болдуин ли? — смая се Матю. — Не съм я виждал, откакто откри ролята на Болдуин за сриването на германската фондова борса през хиляда деветстотин и единайсета и го напусна.

— Не мисля, че някой от двамата би одобрил подобна недискретност от твоя страна, Матю — укори го Галоуглас.

— Нека позная. Тя е новоназначената в департамента по икономика — възкликнах. — Чудесно. Бившата на Болдуин. Точно каквото ни трябва.

— Попадал ли си на други вампири в Ню Хейвън? — поинтересува се Матю.

— На неколцина — уклончиво отвърна Галоуглас.

Матю понечи да зададе още въпроси, но Люси ни прекъсна.

— Листът от Ашмол 782 промени теглото си три пъти, докато бях там. — Тя поклати изумено глава. — Ако не го бях видяла с очите си, никога нямаше да повярвам. Съжалявам, че ви прекъсвам, но трябва да се връщам в „Бейнеке“.

— Ще дойда с теб, Люси — казах. — Още не си ми съобщила какво научи за ръкописа на Войнич.

— След всички тези научни неща не е чак толкова вълнуващо — извинително смънка тя.

— За мен е. — Целунах Матю. — Ще се видим у дома.

— Сигурно ще се прибера в късния следобед. — Той ме привлече към себе си и доближи устни до ухото ми. Думите му бяха толкова тихи, че дори другите вампири трябваше да напрегнат слух, за да го чуят. — Не оставай прекалено дълго в библиотеката. Помни какво каза докторът.

— Помня, Матю — уверих го. — Чао, Крис.

— Доскоро. — Крис ме прегърна и бързо ме пусна. Погледна с укор издутия ми корем. — Едно от хлапетата ти току-що ме сръга с лакът.

— Или с коляно. — Разсмях се и погалих корема си. — Напоследък и двамата са доста немирни.

Погледът на Матю не се откъсваше от мен — горд, нежен, мъничко тревожен. Беше като да тупнеш в прясно навалял сняг — хрупкав и мек едновременно. Ако си бяхме у дома, щеше да ме привлече в обятията си, за да може и той да усеща ритниците, или да коленичи пред мен и да гледа натиска на крака, ръце и лакти.

Усмихнах му се свенливо. Матю прочисти гърлото си.

— Внимавай, Галоуглас — промърмори той. Това не беше обичайно сбогом, а заповед.

Племенникът му кимна.

— Ще я пазя, сякаш е моя жена.

Тръгнахме към „Бейнеке“ с по-умерено темпо, като бъбрехме за Войнич и Ашмол 782. Люси вече беше още повече запленена от загадката. Галоуглас настоя да вземем нещо за хапване, така че се отбихме в една пицария на Уолстрийт. Махнах на колега историк, която седеше в очукано сепаре с купчина библиотечни фишове и огромно безалкохолно, но тя бе така погълната от работата си, че едва ми обърна внимание.

Оставихме Галоуглас на поста му пред библиотеката и влязохме в стаята за персонала с късния си обяд. Всички други вече бяха обядвали, така че помещението бе наше. Между хапките Люси ми представи накратко откритията си.

— Уилфрид Войнич е купил загадъчния ръкопис от йезуитите през хиляда деветстотин и дванайсета — каза тя, докато дъвчеше краставица от здравословната си салата. — Те тихомълком разпродавали колекцията си от Вила Мондрагоне край Рим.

— Мондрагоне? — Поклатих глава, мислейки си за Кора.

— Да. Името се среща на герба на папа Григорий XIII — същият, който направил календарната реформа. Но ти сигурно знаеш за него повече от мен.

Кимнах. Пътуването из Европа в края на шестнайсети век изискваше да съм запозната с реформите на Григорий, ако исках да знам коя дата сме.

— Над триста тома били преместени някъде в края на деветнайсети век от Йезуитския колеж в Рим във Вила Мондрагоне. Още не съм съвсем наясно с подробностите, но било свързано с някаква конфискация на църковна собственост по време на обединението на Италия. — Люси набучи един анемичен домат чери с вилицата си. — Изпратените във Вила Мондрагоне книги се смятали за най-ценните томове в библиотеката на йезуитите.

— Хмм. Интересно, дали мога да намеря списък на заглавията. — Щях да задлъжнея още повече на приятелката си от „Станфорд“, но това можеше да ме отведе до някой от липсващите листа.

— Заслужава си да се опита. Войнич не бил единственият проявил интерес колекционер, разбира се. Разпродажбата била един от най-големите частни книжни аукциони на двайсети век. Войнич едва не изгубил ръкописа в съревнование с други двама купувачи.

— Знаеш ли кои са били те? — попитах.

— Още не, но работя по въпроса. Единият бил от Прага. Само това успях да открия.

— От Прага ли? — Прилоша ми.

— Не ми харесва как изглеждаш — разтревожи се Люси. — По-добре си иди у дома и си почини. Ще продължа да работя и ще се видим утре — добави тя, затваряйки празната си кутия от стиропор.

— Лельо. Подрани — каза Галоуглас, когато излязох от сградата.

— Ударих на камък. — Въздъхнах. — Целият ден беше две малки парченца напредък, затиснати между два дебели резена неуспех. Да се надяваме, че Матю и Крис ще открият още нещо в лабораторията, защото времето ни изтича. Или по-скоро времето ми изтича.

— Накрая всичко ще се нареди — велемъдро кимна Галоуглас. — Винаги става така.

Минахме през тревата и по прохода между съда и Градския съвет. На Кърт Стрийт пресякохме железопътната линия и продължихме към къщата ми.

— Кога си купил кооперацията на Устър Скуеър, Галоуглас? — попитах, най-сетне стигайки до един от многото въпроси за Дьо Клермон и връзката им с Ню Хейвън.

— След като ти дойде да преподаваш тук — отвърна той. — Исках да съм сигурен, че всичко е наред на новото ти място, а Маркъс все се оплакваше, че къщата му е обрана или че колата му е изчезнала.

— Тоест Маркъс не е живял в къщата си по това време — повдигнах вежди аз.

— Господи, не. Не е стъпвал в Ню Хейвън от десетилетия.

— Е, тук сме в пълна безопасност. — Погледнах пешеходния участък на Кърт Стрийт, пълен с дървета жилищен анклав в самото сърце на града. Както обикновено, улицата пустееше с изключение на една черна котка и няколко растения в саксии.

— Може би — със съмнение рече Галоуглас.

Тъкмо стигнахме стълбите към входната врата, когато една черна кола се появи на кръстовището на Кърт и Олив Стрийт където бяхме само преди секунди. Колата спря и дългурест млад мъж с пясъчноруса коса се измъкна от мястото до шофьора. Беше целият ръце и крака, с изненадващо широки рамене за толкова слаба фигура. Помислих си, че е някой първокурсник, защото беше облечен в една от стандартните за „Йейл“ студентски униформи — тъмни джинси и черна тениска. Слънчеви очила скриваха очите му. Той се наведе и заговори нещо на шофьора.

— Мили боже! — Галоуглас се стъписа така, сякаш бе видял призрак. — Не може да бъде.

Погледнах първокурсника, но нямах представа кой е.

— Познаваш ли го?

Младежът ме погледна в очите. Огледалните стъкла на очилата не можеха да блокират ефекта на студения поглед на вампир. Той ги свали и се усмихна криво.

— Трудна сте за откриване, госпожо Ройдън.

18.

Този глас. Последния път, когато го бях чула, беше по-висок, без това боботене дълбоко в гърлото.

Тези очи. Златистокафяви, изпъстрени със златно и плътно зелено. Все още изглеждаха по-стари от годините му.

Тази усмивка. Левият ъгъл бе винаги малко по-високо повдигнат от десния.

— Джак? — задавих се с името и сърцето ми се сви.

Петдесеткилограмово куче скочи от задната седалка на колата през скоростния лост и изхвърча през отворената врата с разрошена дълга козина и изплезен език. Джак го сграбчи за нашийника.

— На място, Лоберо. — Разроши и без това рошавата глава на кучето, разкривайки за миг черни блестящи очи. Кучето го погледна с обожание, тупна с опашка и седна запъхтяно в очакване на нови заповеди.

— Здрасти, Галоуглас. — Джак тръгна бавно към нас.

— Джаки. — Гласът на Галоуглас преливаше от емоции. — Мислех те за мъртъв.

— Бях. После не бях. — Джак погледна към мен, без да е уверен, че е добре дошъл. За да не оставя място за съмнение, аз го прегърнах.

— О, Джак. — Лъхаше на въглищен пушек и мъгливи утрини вместо на топъл хляб, както миришеше като дете. След кратко колебание той ме обгърна с дългите си тънки ръце. Беше по-голям и по-висок, но си оставаше крехък, сякаш по-зрелият му външен вид си беше просто една обвивка.

— Липсваше ми — прошепна той.

— Даяна! — Матю беше на две преки от къщата, но бе забелязал колата, препречваща входа на Кърт Стрийт, както и странния мъж, в чиито ръце се намирах. От негова гледна точка сигурно изглеждах заловена, макар че Галоуглас стоеше наблизо. Инстинктът надделя и Матю се втурна мълниеносно напред.

Лоберо вдигна тревога с бумтящия си лай. Комондорите много приличат на вампирите — създадени да защитават онези, които обичат, верни на семейството, достатъчно едри, за да се справяте вълци и мечки, и готови да умрат вместо да отстъпят пред друго създание.

Джак усети заплахата, без да види източника й. Трансформира се пред очите ми в създание от кошмарите, с оголени зъби и изцъклени черни очи. Грабна ме и ме притисна към себе си, за да ме защити от онова, което идваше зад него. Но по този начин обаче спираше и достъпа на въздух до белите ми дробове.

— Не! Не и ти — изпъшках, губейки и последния си дъх. Вече нямаше начин да предупредя Матю, че някой е дал на нашето блестящо, уязвимо момче кръвожадността.

Преди съпругът ми да успее да се метне през капака на колата, от мястото на шофьора изскочи някакъв мъж и го сграбчи. Той също трябваше да е вампир, помислих си замаяно, щом имаше силата да спре Матю.

— Недей, Матю. Това е Джак. — Дълбокият, боботещ глас на мъжа и характерният лондонски акцент събудиха неприятни спомени за една-единствена капка кръв, падаща в очакващата уста на вампир.

Андрю Хабърд. Кралят вампир на Лондон бе в Ню Хейвън. В периферното ми зрение проблеснаха звезди.

Матю изръмжа и се изви. Гръбнакът на Хабърд посрещна с трясък металната рамка на автомобила.

— Това е Джак — повтори Хабърд, хвана Матю за врата и го принуди да го чуе.

Този път съобщението достигна целта си. Очите на Матю се разшириха и той погледна към нас.

— Джак? — попита дрезгаво.

— Господин Ройдън? — Без да се обръща, Джак наклони глава настрани, сякаш гласът на Матю беше проникнал през черната мъгла на кръвожадността. Хватката му се отпусна.

Поех дълбоко дъх, за да пропъдя изпълнения със звезди мрак, който пълзеше в периферното ми зрение. Ръката ми инстинктивно докосна корема, където усетих успокояващо ръчкане, после още едно. Лоберо подуши краката и ръцете ми, сякаш се мъчеше да определи отношенията ми с господаря му, после седна пред мен и изръмжа към Матю.

— Това поредният сън ли е? — В басовия му глас се долови следа от изгубеното дете, което беше навремето, и Джак стисна силно очи, сякаш се боеше да не се събуди.

— Не е сън, Джак — меко рече Галоуглас. — А сега се дръпни от госпожа Ройдън. Матю не е заплаха за партньорката си.

— О, Господи. Докоснах я. — Джак беше ужасен. Той бавно се обърна и вдигна ръце в знак, че се предава, че е готов да приеме наказанието, което Матю сметне за подходящо. Очите му, които бяха станали нормални, сега отново потъмняха. Но той не беше гневен. Защо тогава кръвожадността се проявяваше отново?

— Спокойно — рекох и нежно свалих ръката му. — Докосвал си ме хиляди пъти. Това не означава нищо за Матю.

— Преди... не бях... това. — Гласът му бе изпълнен с ненавист към самия себе си.

Матю приближи бавно, за да не стресне Джак. Андрю Хабърд затръшна вратата на колата и го последва. Вековете почти не се бяха отразили на лондонския вампир, прочут с живота си на свещеник и осиновените създания от всякакви видове и възраст. Изглеждаше все същият — гладко избръснат, с бяло лице и руса коса. Само тъмносивите му очи и тъмните дрехи донякъде контрастираха с иначе бледия му външен вид. И тялото му си беше все така високо и стройно, с леко прегърбени широки рамене.

Докато вампирите приближаваха, ръмженето на кучето стана по-заплашително и то оголи зъби.

— Тук, Лоберо — нареди Матю. Приклекна и търпеливо зачака кучето да обмисли възможностите си.

— Той има само един господар — предупреди го Хабърд. — Единственото същество, което ще послуша, е Джак.

Лоберо тикна влажен нос в ръката ми, след което подуши господаря си. Вдигна муцуна, за да вдъхне другите миризми, преди да тръгне към Матю и Хабърд. Позна отеца, но Матю стана обект на по-обстойно проучване. Когато Лоберо приключи, опашката му се премести от ляво надясно. Не беше точно махане, но кучето инстинктивно бе признало главатаря в глутницата.

— Добро момче. — Матю стана и посочи петата си. Лоберо послушно се завъртя и го последва.

— Всичко наред ли е, mon coeur? — тихо попита той.

— Разбира се — малко задъхано отвърнах.

— А при теб, Джак? — Матю постави ръка на рамото му. Не беше типичната за Дьо Клермон прегръдка. По този начин баща поздравяваше сина си след дълга раздяла — баща, който се беше страхувал, че детето му е минало през ада.

— Сега съм по-добре. — Винаги можеше да се разчита, че Джак ще каже истината, когато му зададеш директен въпрос. — Реагирам твърде бурно, когато бъда изненадан.

— Аз също. — Матю леко стисна рамото му. — Съжалявам. Беше с гръб към мен, а и не очаквах да те видя отново.

— Беше... трудно. Да стоя настрана. — Лекото треперене в гласа на Джак показваше, че му е било повече от трудно.

— Представям си. Защо не влезем да ни разкажеш историята си? — Това не бе непринудена покана. Матю искаше от Джак да оголи душата си. Джак изглеждаше разтревожен от перспективата.

— Решението си е изцяло твое — увери го Матю. — Ако искаш, не ни казвай нищо, ако искаш, разкажи всичко, но нека влезем вътре, докато го правиш. Последният ти Лоберо не е по-кротък от първия. Ще накара съседите да се обадят в полицията, ако продължи да лае.

Джак кимна.

Матю наклони глава настрани и така заприлича малко на Джак. Усмихна се.

— Къде е отишло малкото ни момче? Вече не ми се налага да клякам, за да те погледна в очите.

Остатъците от напрежението напуснаха тялото на Джак при дружелюбната закачка. Той се усмихна срамежливо и почеса Лоберо зад ушите.

— Отец Хабърд ще дойде с нас. Галоуглас, би ли паркирал колата някъде, където да не препречва пътя? — помоли Матю.

Галоуглас протегна ръка и Хабърд пусна ключовете в нея.

— В багажника има куфарче — каза Хабърд. — Вземи го.

Галоуглас кимна. Устните му бяха стиснати в тънка линия. Той изгледа изпепеляващо отеца и тръгна към колата.

— Никога не ме е харесвал. — Хабърд оправи реверите на строгото си черно сако, под което носеше черна риза. Дори след повече от шестстотин години вампирът си оставаше духовник по душа. Кимна ми, отбелязвайки за първи път присъствието ми. — Госпожо Ройдън.

— Казвам се Бишъп. — Исках да му напомня последния път, когато се бяхме видели, и уговорката, която сключихме — и която бе нарушена, съдейки по доказателствата пред очите ми.

— Доктор Бишъп тогава. — Странните пъстроцветни очи на Хабърд се присвиха.

— Не си сдържал обещанието си — изсъсках. Разтревоженият поглед на Джак се спря на шията ми.

— Какво обещание? — остро попита той зад мен.

Проклятие. Джак винаги бе имал отличен слух, но бях забравила, че сега е дарен и със свръхестествени сетива.

— Заклех се пред госпожа Ройдън, че ще се грижа за теб и за Ани — отговори Хабърд.

— Отец Хабърд спази думата си, госпожо — тихо рече Джак. — Иначе нямаше да съм тук.

— И ние сме му благодарни. — Матю обаче не изглеждаше благодарен. Подхвърли ми ключовете за къщата. Чантата ми още беше у Галоуглас и без съдържанието й нямаше как да отворя вратата.

Хабърд ги улови във въздуха преди мен и отключи.

— Заведи Лоберо горе и му дай вода, Джак. Кухнята е на първия етаж, — Матю издърпа ключовете от ръката на Хабърд, докато минаваше покрай него, и ги сложи в една купа на масата в коридора.

Джак извика Лоберо и послушно тръгна нагоре по износената пътека.

— Ти си мъртвец, Хабърд. Както и онзи, който е направил Джак вампир — едва чуто произнесе Матю. Въпреки това Джак го чу.

— Не можете да го убиете, господин Ройдън. — Джак стоеше в горния край на стълбите, хванал здраво Лоберо за нашийника. — Отец Хабърд е ваш внук. И мой създател.

Той се обърна. Вратата на килера се отвори, след което се чу течаща вода. Звуците бяха странно уютни, като се имаше предвид, че току-що бе гръмнала словесна бомба.

— Мой внук? — Матю изгледа шокирано Хабърд. — Но това означава...

— Бенджамин Фокс е мой сир.

Около произхода на Андрю Хабърд винаги бе имало някаква неяснота. Според лондонските легенди бил свещеник, когато Черната смърт за първи път посетила Англия през 1349 година. След като всичките му енориаши станали жертва на болестта, Хабърд сам си изкопал гроба и легнал в него. Някакъв загадъчен вампир го върнал от прага на смъртта, но никой не знаеше кой точно.

— За сина ти аз бях само инструмент — някой, създаден да работи за целите му в Англия. Бенджамин се надяваше, че ще имам кръвожадност — продължи Хабърд. — Освен това се надяваше да му помогна, като събера армия, която да се изправи срещу Дьо Клермон и съюзниците им. Но остана разочарован и в двете си намерения, а аз успях да го задържа настрана от паството ми. До този момент.

— Какво е станало? — безцеремонно попита Матю.

— Бенджамин иска Джак. Не мога да позволя момчето да попадне отново в ръцете му — също така безцеремонно отвърна Хабърд.

— Отново? — Значи безумецът е държал Джак. Обърнах се слепешком към стълбите, но Матю ме хвана за китките и ме прикова към гърдите си.

— Чакай — нареди той.

Галоуглас се появи на прага с черно куфарче и чантата ми за книги. Огледа ни и пусна багажа.

— Сега пък какво се е случило? — попита той, местейки поглед между Матю и Хабърд.

— Отец Хабърд е превърнал Джак във вампир — казах колкото се може по-неутрално. Все пак Джак слушаше.

Галоуглас сграбчи Хабърд и го прикова към стената.

— Кучи син. Надушвах миризмата ти навсякъде по него. Помислих си...

Сега бе ред на Галоуглас да бъде запратен към нещо — в случая към пода. Хабърд притисна излъсканата си черна обувка в слънчевия сплит на едрия келт. Бях изумена, че някой толкова мършав може да бъде така силен.

— Какво си помисли, Галоуглас? — заплашително попита Хабърд. — Че съм изнасилил дете ли?

Горе растящото вълнение на Джак изпълваше въздуха. Беше научил от малък колко бързо обикновената кавга може да премине в насилие. Като момче намираше дори споровете между мен и Матю за страшни.

— Кора! — извиках, инстинктивно търсейки подкрепата й.

Когато огнедишащият ми дракон се спусна от спалнята и кацна на парапета, Матю вече беше предотвратил потенциалното кръвопролитие, като бе сграбчил Галоуглас и Хабърд за яките, бе ги разтървал и разтресъл, докато зъбите им не изтракаха.

Кора изкряска раздразнено и изгледа с неприязън отеца, подозирайки с пълно основание, че той е виновен за прекъсването на дрямката й.

— Проклет да съм. — Русата коса на Джак надникна над парапета. — Отец X, нали ви казах, че Кора ще издържи пътуването във времето? — Нададе радостен вик и тупна боядисаното дърво. Поведението му напомняше толкова силно за жизнерадостното момче, което бе някога, че с мъка сдържах сълзите си.

В отговор Кора приветливо изкряска, избълва огнена струя и запя песен, която изпълни антрето с радост. Полетя и обгърна Джак с крилете си. После опря глава в неговата и започна да тананика, опашката й се обви около гръдния му кош, а върхът й потупваше гърба му. Лоберо приближи господаря си и подуши подозрително Кора. Явно му замириса на семейство и следователно на създание, което следва да се включи към множеството му отговорности. Той легна до Джак и положи глава на лапите си, но очите му си останаха бдителни.

— Езикът ти е по-дълъг и от този на Лоберо — каза Джак, като се мъчеше да не се разкиска, докато Кора го гъделичкаше по врата. — Не мога да повярвам, че ме помни.

— Разбира се, че те помни! Как би могла да забрави някого, който я е глезил с гевреци със стафиди? — усмихнах се.

Когато се настанихме в дневната с изглед към Кърт Стрийт, кръвожадността вече беше напуснала вените на Джак. Осъзнавайки ниското си положение в йерархията, той изчака всички останали да седнат, преди да се отпусне на мястото си. Беше готов да седне при кучето на пода, но Матю потупа канапето до себе си.

— Ела при мен, Джак. — В поканата му се долавяше заповедническа нотка. Джак седна, като придърпа джинсите си в коленете.

— Изглеждаш ми на около двайсет — отбеляза Матю с надеждата да го накара да заговори.

— Двайсет, може би двайсет и една — рече Джак. — Ленард и аз... Помните ли Ленард? — Матю кимна. — Изчислихме го заради спомените ми за Армадата. Нищо конкретно, нали разбирате, само страхът по улиците от испанско нашествие, светлините на фаровете и празненствата по случай победата. През хиляда петстотин осемдесет и осма трябва да съм бил най-малко на пет, за да го помня.

Пресметнах набързо. Това означаваше, че Джак е бил превърнат във вампир през 1603 година.

— Чумата.

През онази година болестта помела безмилостно Лондон. Забелязах едно петънце на врата му, точно под ухото. Приличаше на синина, но явно бе белег от язва. За да остане видим дори след като Джак е станал вампир, той трябва да е бил на миг от смъртта, когато Хабърд го е превърнал.

— Да — потвърди Джак и погледна ръцете си. Обърна ги с дланите нагоре. — Ани умря от нея десет години по-рано, малко след като господин Марлоу беше убит в Дептфорд.

Бях се питала какво е станало с нашата Ани. Представях си я като просперираща шивачка със свой собствен бизнес. Надявах се, че се е омъжила за добър човек и е родила деца. А тя е умряла като момиче, животът й е бил откраднат преди да започне наистина.

— Деветдесет и трета беше страшна година, госпожо Ройдън. Мъртвите бяха навсякъде. Когато с отец Хабърд научихме, че е болна, вече бе твърде късно — съкрушено промълви Джак.

— Вече си достатъчно голям, за да ме наричаш Даяна — нежно казах.

Той подръпна джинсите си, без да отговори.

— Отец Хабърд ме взе, когато вие... си тръгнахте — продължи. — Сър Уолтър имаше неприятности, а лорд Нортъмбърланд бе твърде зает в двора, за да се грижи за мен. — Джак се усмихна на Хабърд с очевидна привързаност. — Добри времена бяха, когато тичахме из Лондон с бандата.

— Бях в много близки отношения с шерифа по време на така наречените добри времена — иронично вметна Хабърд. — Двамата с Ленард направихте повече пакости от всички момчета, живели някога.

— Нищо подобно — ухили се Джак. — Единствената сериозна неприятност беше, когато се промъкнахме в Тауър да занесем книгите на сър Уолтър и да вземем едно негово писмо до лейди Райли.

— Какво... — Матю потръпна и поклати глава. — Господи, Джак. Изобщо не правиш разлика между дребна простъпка и углавно престъпление.

— Вече правя — жизнерадостно заяви Джак. После изражението му отново стана нервно. Лоберо вдигна глава и положи муцуна на коляното му. — Не се сърдете на отец Хабърд. Той направи само това, което го помолих, господин Ройдън. Ленард ми обясни за създанията много преди и аз да стана такова, така че знаех какво представлявате вие, Галоуглас и Дейви. След това нещата тръгнаха към по-добро. — Той замълча за момент. — Трябваше да проявя смелостта да се изправя пред смъртта и да я приема, но не можех да вляза в гроба, без да ви видя отново. Чувствах живота си... незавършен.

— А сега как го чувстваш? — попита Матю.

— Дълъг. Самотен. И труден. По-труден, отколкото си бях представял. — Джак се заигра с козината на Лоберо и я нави, докато не се получи стегнат кичур. После прочисти гърлото си. — Но всичко си заслужаваше заради днешния ден — тихо добави той. — Абсолютно всичко.

Дългата ръка на Матю се пресегна към рамото му. Стисна го и бързо се отдръпна. За момент видях безутешността и мъката на лицето на съпруга ми, преди да надене отново маската на спокойствието. Това беше вампирска версия на прикриващо заклинание.

— Отец Хабърд ми каза, че кръвта му може да ме разболее, господин Ройдън. — Джак сви рамене. — Но аз така и така вече бях болен. Какво значение можеше да има, че сменям една болест с друга?

Абсолютно никаква, помислих си. С тази разлика, че едната те убива, а другата може да те направи убиец.

— Андрю е постъпил правилно, като те е предупредил — рече Матю. Отец Хабърд изглеждаше изненадан от това признание. — Не мисля, че неговият сир е постъпил по същия начин с него. — Матю внимаваше да използва термините, с които Хабърд и Джак описваха връзката си с Бенджамин.

— Не. Не би го направил. Моят прасир не смята, че дължи обяснение на когото и да било за действията си. — Джак скочи на крака и закрачи безцелно из стаята, следван от Лоберо. Разгледа рамката на вратата, прокара пръсти по дървото. — Вие също имате болестта в кръвта си, господин Ройдън. Помня от Гринуич. Но тя не ви контролира, както контролира прасира ми. И мен.

— Навремето го правеше. — Матю погледна Галоуглас и кимна леко.

— Помня, когато Матю беше див като дявола и едва ли не непобедим с меч в ръка. Дори най-големите храбреци бягаха в ужас от него. — Галоуглас се наведе напред, събрал длани и с широко разкрачени колене.

— Моят прасир ми разказа за миналото на господин... на Матю. — Джак потръпна. — Каза, че аз също притежавам неговия талант да убива и че трябва да го следвам, иначе никога не бихте ме признали за своя кръв.

Бях виждала невъобразимата жестокост на Бенджамин пред камерата, как извращаваше надежди и страхове, превръщайки ги в оръжие, с което да унищожи у създанието чувството му за самоличност. Мисълта, че е направил същото с чувствата на Джак към Матю, ме изпълни със сляпа ярост. Стиснах юмруци и обтегнах вървите в пръстите ми, докато магията едва не разкъса кожата ми.

— Бенджамин не ме познава така добре, както си мисли. — Гневът се надигаше и у Матю и парливата му миризма стана още по-остра. — Бих те признал за свой пред целия свят, при това с гордост, дори да не беше моя кръв.

Хабърд се размърда с безпокойство и вниманието му се насочи от Матю към Джак.

— Ще ме направите ли ваш кръвно заклет син? — Джак бавно обърна лице към Матю. — Както Филип е направил с госпожа Ройдън... искам да кажа, с Даяна?

Очите на Матю леко се разшириха, докато кимаше. Опитваше се да възприеме факта, че Филип е познавал внуците му, за разлика от самия него. За момент имаше вид на предаден.

— Филип ме посещаваше всеки път, когато идваше в Лондон — обясни Джак, без да подозира за чувствата на Матю. — Каза ми да се ослушвам за кръвната му клетва, защото била силна и вероятно ще чуя госпожа Ройдън, преди да я видя. И бяхте права, гос... Даяна. Бащата на Матю наистина беше грамаден като мечката на императора.

— Щом си се срещал с баща ми, със сигурност си се наслушал на истории за лошото ми поведение. — Мускулът на челюстта на Матю затрепери, докато усещането за предателство се смени с горчивина, а зениците му се разшириха, докато яростта му се усилваше.

— Не — отвърна Джак и смутено сбърчи чело. — Филип само се възхищаваше от вас и казваше, че ще ме научите да игнорирам онова, което кръвта ми ме кара да правя.

Матю трепна, сякаш са го ударили.

— Филип винаги ме е карал да се чувствам по-близък с вас и с госпожа Ройдън. И по-спокоен. — Джак отново стана нервен. — Но от много време не съм го виждал.

— Беше пленен във войната — обясни Матю. — И умря в резултат на онова, което му причиниха.

Това бе внимателно обмислена полуистина.

— Отец Хабърд ми разказа. Радвам се, че Филип не доживя да види... — Този път Джак потрепери сякаш от мозъка на костите си до кожата. Очите му изведнъж почерняха, изпълнени със страх и ужас.

Страданието му бе далеч по-лошо от онова, което се бе наложило Матю да преживее. У Матю само горчивата ярост изкарваше кръвожадността на повърхността. При Джак тя се задействаше от по-широка гама от емоции.

— Всичко е наред. — Матю мигом се озова до него и го хвана с едната ръка за врата, а другата притисна на бузата му. Лоберо задраска крака му, сякаш го молеше да направи нещо.

— Не ме докосвай, когато съм в такова състояние — озъби се Джак и блъсна Матю в гърдите. Със същия успех би могъл да се опита да изблъска и планина. — Само влошаваш положението.

— Мислиш си, че можеш да ми заповядваш ли, пале? — повдигна вежди Матю. — Каквото и да смяташ за толкова ужасно, просто го кажи. Ще ти олекне, щом го направиш.

Окуражена по този начин, изповедта на Джак изригна от някакво мрачно кътче, в което съхраняваше всичко зло и ужасяващо.

— Бенджамин ме откри преди няколко години. Каза, че ме очаквал. Обеща ми да ме заведе при вас, но само след като докажа, че наистина съм от кръвта на Матю дьо Клермон.

Галоуглас изруга. Погледът на Джак се стрелна към него и той изръмжа.

— Гледай мен, Джак. — Тонът на Матю ясно показваше, че всяка съпротива ще бъде наказана бързо и сурово. Съпругът ми играеше невъзможна роля на балансьор, изискваща безусловна обич и в същото време твърда демонстрация на господство. Динамиката на глутницата винаги е била крехка. А при наличието на кръвожадност би могла за миг да стане смъртоносна.

Джак с мъка откъсна вниманието си от Галоуглас и раменете му се отпуснаха едва-едва.

— И какво стана после? — подкани го Матю.

— Убивах. Отново и отново. Колкото повече убивах, толкова повече исках да убивам. Кръвта не само ме хранеше, подхранваше и кръвожадността.

— Браво, че си го разбрал толкова бързо — одобрително рече Матю.

— Понякога идвах на себе си за достатъчно дълго време, за да осъзная, че онова, което върша, е лошо. Тогава се опитвах да спася топлокръвните, но не можех да спра да пия — призна Джак. — Успях да превърна две от жертвите си във вампири. Бенджамин беше доволен от мен.

— Само две? — По лицето на Матю премина сянка.

— Бенджамин искаше да спася повече, но беше нужен твърде много контрол. Каквото и да правех, повечето от тях умряха. — Мастилените очи на Матю се напълниха със сълзи, зениците придобиха червен блясък.

— Къде се случваха тези убийства? — В гласа му се долавяше само леко любопитство, но шестото ми чувство подсказваше, че въпросът е жизненоважен за изясняване какво се е случило с Джак.

— Навсякъде. Налагаше се непрекъснато да се местя. Имаше толкова много кръв. Трябваше да се измъквам от полицията, а вестниците... — Джак потрепери.

ВАМПИР ВИЛНЕЕ ИЗ ЛОНДОН. Спомних си крещящото заглавие и всички изрезки за „вампирски убийства“, които Матю събираше от цял свят. Сведох глава — не исках Джак да разбере, че зная, че той е убиецът, издирван от европейските власти.

— Но онези, които оживяха, страдаха най-много — продължи Джак. Гласът му ставаше по-мъртвешки с всяка следваща дума. — Моят прасир ми отне децата и каза, че ще се погрижи те да бъдат отгледани подобаващо.

— Бенджамин те е използвал. — Матю се вгледа в очите му, мъчейки се да установи връзка с него. Джак поклати глава.

— Когато създадох децата, аз наруших клетвата си пред отец Хабърд. Той казваше, че светът не се нуждае от повече вампири, че вече са предостатъчно и че ако се чувствам самотен, мога да се грижа за създанията, чиито семейства вече не ги искат. Отец Хабърд искаше от мен да не създавам повече деца, но аз го разочаровах отново и отново. След това не можех да се върна в Лондон, не и с толкова много кръв по ръцете си. И не можех да остана с прасира си. Когато казах на Бенджамин, че искам да се махна, той изпадна в ужасна ярост и за отмъщение уби едно от децата ми. Синовете му ме държаха и ме принудиха да гледам. — Джак сподави ридание. — И дъщеря ми. Дъщеря ми. Те...

Призля му. Запуши устата си с длан, но беше твърде късно да задържи кръвта и я повърна. Тя потече по брадичката му и попи в черната му риза. Лоберо скочи, залая остро и задраска с лапа по гърба му.

Не издържах и се завтекох към Джак.

— Даяна! — извика Галоуглас. — Не бива да...

— Не ми казвай какво да правя. Донеси ми кърпа! — озъбих се аз.

Джак падна на четири крака, поддържан от силните ръце на Матю. Коленичих до него, докато той продължаваше да бълва съдържанието на стомаха си. Галоуглас ми подаде кърпа. Изтрих лицето и ръцете на Джак, които бяха оплискани с кръв. Кърпата скоро подгизна и стана леденостудена от трескавите ми опити да спра течението. От контакта с толкова много вампирска кръв ръцете ми изтръпнаха и станаха непохватни.

— Напъните трябва да са разкъсали кръвоносни съдове в стомаха и гърлото му — предположи Матю. — Андрю, би ли донесъл кана вода? Сложи много лед в нея.

Хабърд отиде в кухнята и миг по-късно се върна.

— Ето — каза той, поднасяйки каната на съпруга ми.

— Вдигни главата му, Даяна — заръча ми Матю. — Дръж го, Андрю. Тялото му крещи за кръв и няма да иска да приеме вода.

— Мога ли да помогна с нещо? — намусено попита Галоуглас.

— Избърши лапите на Лоберо, преди да е оставил кървави следи по цялата къща. Джак не се нуждае от напомняне за случилото се. — Матю хвана младежа за брадичката. — Джак!

Изцъклените черни очи се обърнаха към него.

— Изпий това — нареди Матю и вдигна брадичката му. Джак запръска слюнка и щракаше със зъби към него в опит да се освободи. Хабърд обаче го задържа достатъчно дълго, за да може Матю Да излее каната в гърлото му.

Джак изхълца и Хабърд отпусна хватката си.

— Браво на теб, Джаки — рече Галоуглас.

Отметнах кичурите на Джак от челото му, докато се навеждаше отново напред, стиснал видимо разбунтувалия се стомах.

— Кръвта ми е по теб — прошепна той. Ризата ми беше опръскана

— Така е — потвърдих. — Но не ми се случва за първи път вампир да кърви по мен.

— А сега опитай да си починеш — каза му Матю. — Изтощен си.

— Не искам да спя. — Той преглътна с мъка, спирайки нов напън да повърне.

— Шшш. — Разтърках врата му. — Обещавам ти, че няма да има кошмари.

— Откъде си сигурна? — попита Джак.

— Магия. — Начертах с пръст петия възел на челото му и прошепнах: — Огледало проблясва, чудовища треперят, кошмарите прогонва, докато той не се събуди.

Джак бавно затвори очи. Няколко минути по-късно се беше свил на кълбо и спеше спокойно.

Изтъках друго заклинание, което бе предназначено единствено за него. Не се нуждаеше от думи, тъй като никой друг, освен мен нямаше да го използва. Нишките около Джак бяха свиреп вихър от червено, черно и жълто. Подръпнах целебните зелени нишки около мен, както и белите, които разваляха проклятия и установяваха нови начала. Сплетох ги и ги вързах около китката на Джак, като ги закрепих със сигурен шесторен възел.

— Горе има стая за гости — казах. — Ще сложим Джак да си легне там. Кора и Лоберо ще ни предупредят, ако се размърда.

— Нещо против? — обърна се Матю към Хабърд.

— Когато става дума за Джак, нямаш нужда от разрешението ми — отвърна Хабърд.

— Напротив. Ти си негов баща — изтъкна Матю.

— Аз съм само негов сир — меко рече Хабърд. — Ти си бащата на Джак, Матю. Винаги си бил.

19.

Матю отнесе Джак на третия етаж, сякаш носеше бебе. Лоберо и Кора ни последваха, наясно със задачата си. Докато Матю събличаше подгизналата от кръв риза на Джак, аз затършувах в гардероба за нещо друго, което да облече. Джак беше поне метър и осемдесет, но бе доста по-слаб от съпруга ми. Намерих една голяма университетска тениска, с която спях понякога. Би трябвало да му стане. Матю напъха сякаш лишените от кости ръце на младежа в нея и я нахлузи през отпуснатата му глава. Заклинанието ми го беше проснало в безсъзнание.

Заедно го наместихме на леглото, без да говорим. Завих раменете му, докато Лоберо следеше всяко мое движение от пода. Кора беше кацнала на лампата и наблюдаваше внимателно, без да мига. Тежестта й огъваше абажура под опасен ъгъл.

Докоснах светлата коса на Джак и тъмния белег на врата му, после сложих ръка на сърцето му. Макар да беше заспал, чувах как частите в него се борят за контрол — ум, тяло, душа. Въпреки че Хабърд се беше погрижил Джак да остане завинаги на двайсет и една, от умората изглеждаше като три пъти по-възрастен.

Беше преживял толкова много. Прекалено много, благодарение на Бенджамин. Исках онзи безумец да бъде изтрит от лицето на земята. Пръстите на лявата ми ръка се разпериха и усетих парене в китката, където възелът обкръжаваше пулса ми. Магията беше не друго, а превърнато в реалност желание и силата във вените ми отвръщаше на неизречения ми порив за мъст.

— Джак беше наша отговорност, а не бяхме до него, когато се е нуждаел от нас. — Гласът ми бе тих и свиреп. — А Ани...

— Сега сме до него. — В очите на Матю се четеше същата мъка и гняв, които изпитвах и аз самата. — Нищо не можем да направим за Ани, освен да се молим душата й да е намерила покой.

Кимнах, овладявайки с мъка чувствата си.

— Вземи душ, ma lionne. Докосването на Хабърд и кръвта на Джак... — Матю не можеше да понася, когато по кожата ми имаше миризма на друго създание. — Ще остана при него, докато се изкъпеш. После ще слезем долу и ще поговорим с... внука ми. — Последните му думи бяха бавни и обмислени, сякаш караше езика си да свикне с тях.

Стиснах ръката му, целунах леко Джак по челото и с неохота влязох в банята в напразен опит да се очистя от събитията от вечерта.

Половин час по-късно заварихме Галоуглас и Хабърд да седят един срещу друг на простата чамова маса. Гледаха се свирепо. Взираха се един в друг. Ръмжаха. Бях благодарна, че Джак не е буден да ги види.

Матю пусна ръката ми и извървя няколкото крачки до кухнята. Извади бутилка газирана вода за мен и три бутилки вино. Раздаде ги и се върна за тирбушон и четири чаши.

— Може и да си ми братовчед, но това не означава, че те харесвам, Хабърд. — Ръмженето на Галоуглас премина в нечовешки звук, който бе далеч по-смущаващ.

— Чувствата са взаимни. — Хабърд сложи черното си куфарче на масата и го остави така, че лесно да го достига.

Матю се зае да отваря бутилката си, като гледаше мълчаливо как племенникът му и Хабърд се съревновават за по-изгодна позиция. Наля си чаша вино и я изпи на две глътки.

— Не ставаш за родител — каза Галоуглас и присви очи.

— Че кой става? — изстреля отговора си Хабърд.

— Достатъчно. — Матю не повиши тон, но нещо в гласа му накара косъмчетата на тила ми да настръхнат. Галоуглас и Хабърд моментално млъкнаха. — Андрю, кръвожадността винаги ли се е отразявала така на Джак, или се е влошила след срещата му с Бенджамин?

Хабърд се облегна назад в стола със сардонична усмивка.

— С това искаш да започнеш, така ли?

— Тогава започни ти с обяснението защо си превърнал Джак във вампир, когато си знаел, че можеш да му предадеш кръвожадността! — Гневът ми изпепели всяка любезност, която някога бих проявила към него.

— Дадох му избор, Даяна — отвърна Хабърд. — Без да споменавам шанса.

— Джак е умирал от чума! — извиках. — Не е бил в състояние да вземе ясно решение. Ти си бил възрастният. А Джак е бил дете.

— Беше навършил двайсет. Беше мъж, а не момчето, което оставихте на лорд Нортъмбърланд. И беше минал през ада, чакайки напразно завръщането ви! — изтъкна Хабърд.

Уплаших се, че мога да събудя Джак, и сниших глас.

— Оставих ти предостатъчно пари да пазиш Джак и Ани от всичко лошо. И двамата не би трябвало да са лишени от нищо.

— Мислиш ли, че топлото легло и пълният корем биха могли да излекуват разбитото му сърце? — Неземните очи на Хабърд бяха студени. — Търсеше ви всеки ден в продължение на дванайсет години. Дванайсет години слизаше на пристанището да посреща корабите от Европа с надеждата, че ще бъдете на някой от тях. Дванайсет години издирваше всеки чужденец в Лондон и го питаше дали не ви е виждал в Амстердам, Любек или Прага. Дванайсет години отиваше при всеки, когото сметнеше за вещер или вещица, и му показваше портрета на прочутата вълшебница Даяна Ройдън, който бе нарисувал. Истинско чудо е, че чумата отне живота му, а не съдиите на кралицата!

Пребледнях.

— Ти също имаше избор — напомни ми Хабърд. — Така че ако искаш да обвиняваш някого, че Джак е станал вампир, хвърли вината върху себе си или върху Матю. Джак беше ваша отговорност. А вие го направихте моя.

— Уговорката ни не беше такава и ти много добре го знаеш! — Думите излетяха от устата ми, преди да успея да ги спра. Замръзнах ужасена. Това бе поредната тайна, която бях крила от Матю и която смятах, че е останала в миналото.

Галоуглас рязко пое дъх през зъби. Леденият поглед на Матю сякаш прониза кожата ми. В стаята се възцари пълна тишина.

— Трябва да говоря с жена си и внука си, Галоуглас. Насаме — каза Матю. Наблягането върху „жена си“ и „внука си“ беше съвсем леко, но недвусмислено.

Галоуглас стана. На лицето му бе изписано неодобрение.

— Ще се кача горе при Джак.

Матю поклати глава.

— Прибери се у дома и чакай Мириам. Ще ти се обадя, когато Андрю и Джак са готови да дойдат при вас.

— Джак ще остане тук — отново повиших тон аз. — При нас, където му е мястото.

Погледът на Матю моментално ме накара да млъкна, макар че двайсет и първи век не беше място за ренесансов принц и преди година щях здравата да протестирам срещу властническото му държане. Сега обаче знаех, че съпругът ми едва успява да се контролира.

— Няма да остана под един покрив с някой Дьо Клермон. Особено с него — заяви Хабърд и посочи Галоуглас.

— Забравяш нещо, Андрю — рече Матю. — Ти си Дьо Клермон. А също и Джак.

— Никога не съм бил Дьо Клермон — злостно изсъска Хабърд.

— Откакто си пил кръвта на Бенджамин, не си нищо друго — отривисто каза Матю. — И в това семейство ще правиш онова, което аз кажа.

— Семейство? — презрително се изсмя Хабърд. — Ти беше член на глутницата на Филип, а сега си подчинен на Болдуин. Нямаш свое собствено семейство.

— Явно имам — с горчивина отбеляза Матю. — Време е да тръгваш, Галоуглас.

— Добре, Матю. Ще ти позволя да ме отпратиш — само този път, — но няма да бъда далеч. И ако инстинктът ми подскаже, че стават неприятности, ще се върна и майната му на вампирския обичай и закон. — Той стана и ме целуна по бузата. — Викай, ако имаш нужда от мен, лельо.

Матю изчака входната врата да се затвори и се обърна към Хабърд.

— Каква точно уговорка си сключил с партньорката ми? — остро попита той.

— Вината е моя, Матю. Отидох при Хабърд... — започнах в желанието да си призная всичко и да се приключи.

Масата подскочи под юмрука му.

— Отговори ми, Андрю.

— Съгласих се да защитавам всеки, който е неин, дори теб — кратко отвърна Хабърд. В това отношение той беше Дьо Клермон до мозъка на костите си — казваше само онова, което трябваше.

— А в замяна? — рязко попита Матю. — Не би дал такава клетва, без да получиш нещо също толкова скъпо в замяна.

— Твоята партньорка ми даде една капка кръв. Една-единствена — възнегодува Хабърд. Бях го измамила, спазвайки буквата на искането му, а не духа. Явно той таеше обида.

— Тогава знаеше ли, че съм твой дядо? — зададе следващ въпрос Матю. Нямах представа защо това трябва да е важно.

— Да — отвърна Андрю и леко позеленя.

Матю го придърпа през масата, докато носовете им почти се докоснаха.

— И какво научи от онази единствена капка кръв?

— Истинското й име. Даяна Бишъп. Нищо друго, кълна се. Вещицата използва магията си, за да е сигурна в това. — От устата на Хабърд думата „вещица“ прозвуча мръсно и долно.

— Никога вече не се възползвай от защитния инстинкт на жена ми, Андрю. Направиш ли го, ще ти взема главата. — Матю го стисна още по-силно. — Предвид скверността ти никой вампир не би ме винил, ако го направя.

— Не ми пука какви ги вършите, когато сте насаме. Макар че други ще се заинтересуват, тъй като партньорката ти е явно бременна, а около нея няма никакъв намек или миризма на друг мъж. — Хабърд сви неодобрително устни.

Най-сетне разбрах въпроса на Матю. Тъй като бе взел съзнателно кръвта ми, за да търси моите мисли и спомени, Андрю Хабърд беше извършил вампирския еквивалент на това да гледа как баба му и дядо му правят секс. Ако не бях намерила начин да спра кръвта, така че да получи само поисканата капка и нищо друго, Хабърд щеше да надникне в личния ни живот и щеше да научи както собствените ми тайни, така и тези на Матю. Затворих очи, когато осъзнах пораженията, до които е могло да се стигне.

От куфара на Андрю се чу мърморене. Заприлича ми на шума, който чувам понякога по време на лекция, когато телефонът на някой студент иззвъни неочаквано.

— Оставил си телефона си на спикърфон — казах, заслушана в тихото бърборене. — Някой оставя съобщение.

Матю и Андрю се намръщиха.

— Не чувам нищо — рече съпругът ми.

— А аз нямам мобилен телефон — добави Хабърд.

— Тогава откъде идва този шум? — попитах аз и се огледах. — Някой да е пускал радиото?

— Единственото, което нося в куфара, е това. — Хабърд откопча месинговите закопчалки и извади нещо.

Бърборенето се засили и изведнъж прилив на сила разтърси тялото ми. Всяко сетиво се изостри и нишките, които свързваха света, внезапно побесняха, започнаха да се извиват и гърчат в пространството между мен и листа велум в ръцете на Андрю Хабърд. Кръвта ми отвърна на едва доловимите останки от магия по листа от Книгата на живота и китките ми пламнаха, когато слабата, позната миризма на плесен и векове изпълни стаята.

Хабърд обърна страницата към мен, но аз вече знаех какво ще видя там — преплетени алхимични дракони, чиято кръв изтичаше от раните им в съд, от който се издигаха голи бледи фигури. Илюстрацията представяше етапа от алхимичния процес след химическата сватба на лунната кралица и слънчевия крал — conception когато от единението на противоположностите, на мъжкото и женското, на светлината и мрака, на слънцето и луната се пораждаше нова и могъща субстанция.

След като седмици наред бях търсила в „Бейнеке“ липсващите листа на Ашмол 782, най-неочаквано се натъквах на един от тях в собствената си трапезария.

— Едуард Кели ми го изпрати през есента, след като заминахте. Заръча ми да не го изпускам от очи. — Хабърд плъзна листа към мен.

По-рано успяхме само да зърнем илюстрацията в двореца на Рудолф. По-късно двамата с Матю предположихме, че двете същества може би са всъщност огнедишащ дракон и уроборос. Единият наистина бе огнедишащ дракон, с два крака и криле, а другият бе змия, захапала опашката си. Уроборосът на китката ми се загърчи и цветовете му блеснаха. Изображението бе хипнотизиращо и сега, когато имах време да го разгледам добре, останах поразена от някои дребни неща — жадните изражения на драконите, докато се гледаха един друг в очите, почудата на лицата на потомците им, които се появяваха от съда, в който са се родили, поразителното равновесие между две така могъщи създания.

— Джак се погрижи рисунката на Едуард да остане непокътната, каквото и да става. Чуми, пожари, войни — момчето не позволи нищо да я докосне. Твърдеше, че принадлежи на вас, госпожо Ройдън — каза Хабърд, изтръгвайки ме от унеса ми.

— На мен ли? — Докоснах ръба на велума и единият от близнаците изрита силно. — Не. Принадлежи на всички ни.

— Но въпреки това ти имаш някаква особена връзка с нея. Ти си единствената, която я е чувала да говори — рече Андрю. — Много отдавна един подопечен ми вещер твърдеше, че листът май бил от първата книга със заклинания на вида му. Но един стар вампир, който минаваше през Лондон, ми каза, че листът бил от Книгата на живота. Моля се на Бог нито едно от двете да не е вярно.

— Какво знаеш за Книгата на живота? — гръмовно попита Матю.

— Знам, че Бенджамин я иска — отвърна Хабърд. — Така каза и на Джак. Но това не беше първият път, когато моят сир спомена книгата. Бенджамин я е търсил в Оксфорд много отдавна, още преди да бъде направен вампир.

Това означаваше, че Бенджамин е издирвал Книгата на живота още преди средата на четиринайсети век, много по-дълго, отколкото Матю се интересуваше от нея.

— Решил, че може да я намери в библиотеката на оксфордски магьосник. Занесъл му подарък в замяна на книгата — месингова глава, която уж можела да прави предсказания. — На лицето на Хабърд се изписа тъга. — Винаги е жалко, когато видиш как толкова мъдър човек става жертва на суеверията. „Не се обръщайте към идоли, и излени богове не си правете“,* казал е Господ.

* Левит 19:4. — Б. пр.

Говореше се, че Жербер Орийак е притежавал точно такова чудодейно устройство. Преди си мислех, че Питър Нокс е членът на Паството, който се интересува най-много от Ашмол 782. Възможно ли бе Жербер да е бил в съюз с Бенджамин през всички тези години и именно той да е потърсил помощта на Питър Нокс?

— Оксфордският вещер взел главата, но не искал да се раздели с книгата — продължи Хабърд. — Десетилетия по-късно моят сир го проклел за двуличието му. Така и не открих името на вещера.

— Мисля, че е Роджър Бейкън. Алхимик, философ и вещер. — Матю ме погледна. — Бейкън някога е притежавал Книгата на живота и я наричал „истинската тайна на тайните“.

— Алхимията е една от многото суети на вещерите — с презрение подхвърли Хабърд. На лицето му се изписа безпокойство. — Децата ми казват, че Бенджамин се е върнал в Англия.

— Да. Наблюдавал е лабораторията ми в Оксфорд. — Матю не спомена, че Книгата на живота в момента се намира на няколко преки от същата тази лаборатория. Хабърд може и да беше негов внук, но това не означаваше, че му има доверие.

— Ако Бенджамин е в Англия, как ще го задържим настрана от Джак? — разтревожено попитах Матю.

— Джак ще се върне в Лондон. Моят сир не е по-добре дошъл там от теб, Матю. — Хабърд се изправи. — Докато е с мен, Джак ще бъде в безопасност.

— Никой не е в безопасност от Бенджамин. Джак няма да се връща в Лондон. — Тонът на Матю отново бе станал заповеднически. — Нито пък ти, Андрю. Още не.

— Справяхме се много добре и без твоята намеса — възрази Хабърд. — Малко е късно да решаваш, че искаш да господстваш над децата си като някакъв древноримски баща на фамилия.

— Paterfamilias. Невероятна традиция. — Матю се облегна удобно в стола си с чаша в ръка. Вече не приличаше на принц, а на крал. — Само си представи, един мъж има власт над живота и смъртта на жена си, децата, слугите, на всички приети в семейството му, и дори на близките роднини, които си нямат свой силен баща. Напомня ми донякъде онова, което ти се опитваше да постигнеш в Лондон.

Той отпи глътка вино. Хабърд изглеждаше по-смутен с всеки изминал момент.

— Моите деца ми се подчиняват доброволно — сковано изтъкна той. — Те ме почитат, както подобава на благочестивите.

— Ама че си идеалист — меко му се присмя Матю. — Знаеш кой е измислил paterfamilias, разбира се.

— Римляните, както казах — рязко отвърна Хабърд. — Образован съм, Матю, въпреки съмненията ти по този въпрос.

— Не те, а Филип. — Очите на Матю проблеснаха развеселено. — Сметнал, че на римското общество ще му дойде добре здравословна доза вампирска семейна дисциплина и напомняне за важността на бащата.

— Филип дьо Клермон носеше греха на горделивостта. Бог е единственият истински Отец. Ти си християнин, Матю. Несъмнено ще се съгласиш. — Изражението на Хабърд бе трескаво, като на истински вярващ.

— Може би — рече Матю, сякаш сериозно обмисляше аргумента на внука си: — Но докато Бог ни прибере при себе си, аз ще трябва да съм достатъчен. Независимо дали ти харесва или не, Андрю, в очите на другите вампири аз съм твой paterfamilias, главата на твоя клан, твоят главатар — наричай го, както си искаш. И всичките ти деца, включително Джак и другите безпризорни, които си приел, били те демони, вампири или вещици, са мои според вампирския закон.

— Не — поклати глава Хабърд. — Никога не съм искал да бъда част от фамилията Дьо Клермон.

— Няма значение какво искаш или не искаш. Вече не. — Матю остави чашата си и взе ръката ми.

— За да искаш верността ми, трябва първо да признаеш моя сир, Бенджамин, като твой син. А ти никога не би го направил — разярено заяви Хабърд. — Като глава на Дьо Клермон Болдуин приема сериозно честта и положението на фамилията. Той няма да ти позволи да се отделиш самостоятелно, като има предвид бича в кръвта ти.

Преди Матю да успее да отговори на предизвикателството му, Кора изкряска предупредително. Реших, че Джак трябва да се е събудил, и станах да отида при него. Непознатите помещения го ужасяваха като малък.

— Остани тук — каза Матю и стисна по-силно ръката ми.

— Той има нужда от мен! — запротестирах аз.

— Джак има нужда от силна ръка и ясни граници — тихо рече Матю. — Той знае, че го обичаш. Но в този момент не може да владее подобни силни чувства.

— Аз му вярвам. — Гласът ми трепереше от гняв и обида.

— А аз не — рязко отвърна Матю. — Не само гневът отприщва кръвожадността му. Любовта и верността също го правят.

— Не искай от мен да го пренебрегвам. — Исках съпругът ми да престане да играе ролята на paterfamilias и да се държи като истински баща.

— Съжалявам, Даяна. — Върху очите му падна сянка, която си мислех, че е изчезнала завинаги. — Трябва да поставя нуждите на Джак на първо място.

— Какви нужди? — Джак стоеше на прага. Прозя се и косата му настръхна от тревога. Лоберо се промуши покрай него и тръгна право към Матю, търсейки признание за добре свършената работа.

— Имаш нужда да ловуваш. Уви, луната е ярка, а дори аз не мога да контролирам небето. — Лъжата на Матю изтече от езика му като мед. Той разроши Лоберо и го почеса зад ушите. — Всички отиваме — ти, аз, баща ти, дори Галоуглас. Лоберо също може да дойде.

Джак сбърчи нос.

— Не съм гладен..

— Тогава не яж. Но въпреки това ще дойдеш на лов. Бъди готов в полунощ. Ще те взема.

— Ще ме вземеш ли? — Джак погледна мен, после Хабърд. — Мислех, че ще останем тук.

— Ще бъдеш зад ъгъла при Галоуглас и Мириам. Андрю ще остане с теб — увери го Матю. — Тази къща не е достатъчно голяма за една вещица и трима вампири. Ние сме нощни създания, а Даяна и бебетата се нуждаят от сън.

Джак погледна с копнеж корема ми.

— Винаги съм искал братче.

— Може вместо това да получиш две сестрички — засмя се Матю.

Ръката ми автоматично докосна корема ми, когато един от близнаците отново ме срита. Бяха необичайно активни след появата на Джак.

— Движат ли се? — развълнувано попита той. — Може ли да пипна?

Погледнах Матю. Джак също се обърна към него.

— Дай да ти покажа как. — Тонът на Матю бе непринуден, но си личеше, че е нащрек. Той взе ръката на Джак и я опря отстрани на корема ми.

— Нищо не усещам — каза Джак и се намръщи съсредоточено.

Особено силен ритник, последван от удар с лакът, отекна в стената на утробата ми.

— Леле! — Лицето на Джак бе на сантиметри от моето, очите му бяха изпълнени с възхищение и почуда. — По цял ден ли ритат така?

— Такова чувство имам. — Искаше ми се да пригладя рошавата му коса. Искаше ми се да го прегърна и да му обещая, че никой никога повече няма да го нарани. Но не можех да му предложа нито една от тези утехи.

Усетил майчинските ми настроения, Матю отдръпна ръката му. Джак прие това като отхвърляне и лицето му посърна. Вбесена на Матю, посегнах да върна ръката на Джак. Преди да успея да го направя, Матю сграбчи китката ми и ме придърпа до себе си. Това бе недвусмисленият жест на собственик.

Очите на Джак почерняха.

Хабърд се завтече да се намеси, но погледът на Матю го накара да замръзне на място.

Пет секунди по-късно очите на Джак отново станаха нормални, кафяви и зелени. Матю му се усмихна одобрително.

— Инстинктът ти да защитиш Даяна е напълно уместен — каза му той. — Но не и да смяташ, че трябва да я пазиш от мен.

— Съжалявам — прошепна Джак. — Няма да се повтори.

— Приемам извинението ти. За жалост, ще се повтори. Овладяването на болестта няма да бъде лесно, нито бързо. — Матю заговори делово. — Джак, целуни Даяна за лека нощ и се настани в къщата на Галоуглас. Това е бивша църква зад ъгъла. Ще се почувстваш направо у дома си.

— Чу ли, отец X? — Младежът се ухили. — Чудно ми е дали има прилепи в камбанарията, както твоята.

— Вече нямам проблем с прилепите — кисело промърмори Хабърд.

— Отец X още живее в църква в града — оживено обясни Джак. — Не същата, която посетихте вие. Онази стара съборетина рухна. Като се замисля, същото се отнася и за по-голямата част от сегашната.

Разсмях се. Джак винаги бе обичал да разказва истории, пък и го биваше.

— Останала е само камбанарията. Отец X я преустрои толкова добре, че отстрани ще я помислите само за купчина отломки. — Той се ухили на Хабърд и ме целуна леко по бузата. Преходът от кръвожадност към радост бе забележително бърз. После се завтече надолу по стълбите. — Хайде, Лоберо. Да идем да се борим с Галоуглас.

— В полунощ — извика Матю след него. — Бъди готов. И бъди мил с Мириам, Джак. Иначе ще те накара да желаеш никога да не си се прераждал.

— Спокойно, свикнал съм да се справям с трудни жени — отвърна Джак. Лоберо излая развълнувано и заскача около краката му, за да го накара да излезе по-бързо навън.

— Задръжте рисунката, госпожо Ройдън. Щом Матю и Бенджамин ламтят за нея, бих предпочел да съм колкото се може по-далеч — каза Андрю.

— Колко щедро от твоя страна, Андрю. — Ръката на Матю се стрелна и стисна гърлото му. — Остани в Ню Хейвън, докато не ти позволя да си тръгнеш.

Погледите им се сблъскаха, тъмносив и сиво-зелен. Андрю пръв се извърна.

— Хайде, отец X! — извика Джак. — Искам да видя църквата на Галоуглас, а Лоберо трябва да се разходи.

— До полунощ, Андрю. — Думите на Матю бяха сърдечни, но в тях се долавяше предупреждение.

Вратата се затвори и лаят на Лоберо заглъхна. Когато замря напълно, аз се обърнах към Матю.

— Как можа да...

Млъкнах, когато го видях да заравя лице в дланите си. Пламтящият в гърдите ми гняв бавно угасна. Той вдигна глава. Лицето му бе съсипано от вина и мъка.

— Джак... Бенджамин... — Матю се разтресе. — Бог да ми е на помощ, какво направих?

20.

Матю седеше в разнебитения фотьойл срещу леглото, в което спеше Даяна, и преглеждаше поредните неясни тестови резултати, за да могат двамата с Крис да преразгледат изследователската си стратегия на утрешната среща. Поради късния час се изненада, когато дисплеят на телефона светна.

Като внимаваше да не събуди жена си, той излезе на пръсти навън и слезе в кухнята, където можеше да говори, без да го чуят.

— Трябва да дойдеш — намусено и тихо рече Галоуглас. — Веднага.

Матю настръхна и погледът му се насочи към тавана, сякаш можеше да види през мазилката и дюшемето спалнята. Първият му инстинкт винаги беше да защитава нея, макар да бе ясно, че опасността е навсякъде.

— Остави леля у дома — безизразно добави Галоуглас, сякаш виждаше действията му. — Мириам идва.

Връзката прекъсна.

Матю остана да се взира за момент в дисплея, чиито ярки цветове поздравиха неискрено малките часове на нощта, преди да изчезнат.

Входната врата се открехна.

Матю беше на стълбите, когато Мириам влезе в къщата. Изгледа я внимателно. По нея нямаше нито капка кръв, слава богу. Въпреки това очите й бяха широко отворени и лицето й беше измъчено. Много малко неща можеха да изплашат старата му приятелка и колега, но тя явно беше ужасена. Матю изруга.

— Какво е станало? — Даяна се спусна от третия етаж. Медната й коса сякаш улавяше цялата налична светлина в къщата. — Нещо с Джак ли?

Матю кимна. Галоуглас не би се обадил иначе.

— Сега идвам — каза Даяна и хукна обратно, за да се облече.

— Недей, Даяна — тихо рече Мириам.

Даяна замръзна с ръка на парапета. Завъртя се и погледна Мириам в очите.

— М-мъртъв ли е? — зашеметено заекна тя. Матю се озова до нея за част от секундата.

— Не, mon coeur. Не е мъртъв. — Знаеше, че това е най-ужасният кошмар на Даяна — че някой любим човек ще й бъде отнет, преди да се сбогуват както подобава. Но каквото и да ставаше в къщата на Устър Скуеър, можеше да бъде и по-лошо.

— Остани с Мириам. — Матю целуна скованите й устни. — Скоро се връщам.

— Толкова добре се справяше — промълви Даяна. Джак беше в Ню Хейвън вече цяла седмица и кръвожадността му отслабваше, пристъпите й ставаха все по-редки. Ясните ограничения на Матю и непрекъснатите очаквания вече си казваха думата.

— Знаехме, че ще има моменти на провал — рече той, прибирайки копринен кичур зад ухото на Даяна. — Знам, че няма да заспиш, но поне се опитай да почиваш. — Тревожеше се, че тя ще крачи напред-назад и ще се взира през прозореца, докато той не се върне с новини.

— Може да прочетеш това, докато чакаш. — Мириам извади дебел наръч статии от чантата си. Опитваше се да говори делово, но горчиво-сладкият й аромат на галбанум и нар се беше засилил. — Нося ти всичко, което поиска. Добавих и някои други неща, които може да ти се сторят интересни: всички изследвания на Матю върху вълците, както и някои класически работи за поведението им като родители и членове на глутницата. В общи линии, доктор Спок за съвременен вампир родител.

Изуменият Матю се обърна към Даяна. Жена му за пореден път го изненадваше. Бузите й се зачервиха и тя взе статиите от Мириам.

— Трябва да разбера как стават нещата при вампирите. Върви. Кажи на Джак, че го обичам. — Гласът й трепна. — Ако можеш.

Матю стисна ръката й, без да отговори. Нямаше да дава обещания по този въпрос. Джак трябваше да разбере, че достъпът му до Даяна зависи от поведението му — и от одобрението на Матю.

— Приготви се — промърмори Мириам, докато той минаваше покрай нея. — И не ми пука, че Бенджамин е твой син. Ако не го убиеш, след като видиш това, аз ще го сторя.

Въпреки късния час къщата на Галоуглас не беше единствената в квартала, която бе все още осветена. В края на краищата, Ню Хейвън беше университетско градче. Повечето нощни птици на Устър Скуеър работеха пред очите на всички, с дръпнати завеси и вдигнати щори. Домът на вампира се отличаваше по това, че завесите бяха плътно спуснати и единствено тесни ивици златиста светлина по краищата на прозорците издаваха, че някой е все още буден.

Вътре топлото сияние на лампите осветяваше малко лични вещи. Иначе къщата бе оскъдно обзаведена с модерна датска мебел от светло дърво, подчертана от няколко антики и картини с ярки цветове. Едно от най-скъпите съкровища на Галоуглас, опърпан червен флаг на английския търговски флот от осемнайсети век, който двамата с Дейви Хенкок бяха свалили от любимия им кораб „Граф Пембрук“, преди да бъде преоборудван и преименуван на „Индевър“, лежеше на топка на пода.

Матю подуши. Къщата бе изпълнена с горчивата, парлива миризма, която Даяна оприличаваше на горящи въглища, отнякъде се носеха звуците на Бах. „Страсти по Матея“ — същата музика, която Бенджамин беше пуснал в лабораторията си, за да измъчва пленената вещица. Стомахът на Матю се сви на плътна топка.

Стигна до ъгъла на дневната. Гледката го накара да се закове на място. Крещящи стенописи в черно и сиво покриваха всеки сантиметър от светлите стени. Джак стоеше на импровизирано скеле от мебели и работеше с мек въглен. Подът беше осеян с огризки от моливи и хартиени опаковки, които той беше разкъсал, за да извади поредния въглен.

Погледът на Матю се плъзна по стените от пода до тавана. Подробни пейзажи, животни и растения с почти микроскопични детайли, и чувствени портрети бяха свързани заедно в спиращи дъха дръзки линии и форми, които не се поддаваха на художествена логика. Цялостният ефект беше прекрасен и същевременно смущаващ, сякаш Антони ван Дайк е нарисувал „Герника“ на Пикасо.

— Господи! — Дясната ръка на Матю машинално направи кръстен знак.

— Хартията му свърши преди два часа — мрачно обясни Галоуглас и посочи триножниците при прозореца. На всеки имаше по лист, но купищата хартия по пода показваха, че те са само подбор от по-голяма серия рисунки.

— Матю. — Крис се появи от кухнята, отпивайки от чаша кафе. Ароматът на печени зърна се смесваше с горчивата миризма на Джак.

— Това не е място за топлокръвен, Крис — каза Матю, като следеше предпазливо Джак.

— Обещах на Мириам, че ще остана. — Крис се настани на очукан плетен стол и постави чашата на широката му странична облегалка. Когато се раздвижи, плетената седалка под него изскърца като мачта на платноход. — Значи Джак също е един от внуците ти?

— Не сега, Крис. Къде е Андрю? — попита Матю, като продължаваше да гледа работещия Джак.

— Отиде горе за още моливи. — Крис отпи глътка кафе и тъмните му очи се загледаха в детайлите, които Джак скицираше в момента — гола жена, отметнала в агония глава назад. — Страшно ми се иска да се върне към нарцисите.

Матю избърса уста с ръка, надявайки се да спре надигащата се от стомаха му киселина. Слава богу, че Даяна не беше дошла с него. Джак никога нямаше да може да я погледне в очите, ако знаеше, че е видяла творенията му.

Секунди по-късно Хабърд се върна в дневната и остави нова кутия моливи на подвижната стълба, на която бе кацнал младежът. Напълно погълнат от работата си, Джак не реагира на появата му повече, отколкото на пристигането на Матю.

— Трябваше да ме извикаш по-рано — с нарочно спокоен тон рече Матю. Въпреки усилията му Джак обърна изцъклени, невиждащи очи към него, когато кръвожадността му реагира на напрежението във въздуха.

— Правил го е и преди — съобщи Хабърд. — Изрисува стените на спалнята си и криптата на църквата. Но никога не е създавал толкова много образи така бързо. И никога не е рисувал... него. — Той погледна нагоре.

Очите, носът и устата на Бенджамин доминираха на едната стена и гледаха надолу към Джак с изражение, което бе равни части алчност и злост. Чертите му не можеха да се сбъркат поради жестокостта им и бяха някак по-зловещи, когато не попадаха в очертанията на човешко лице.

Джак се беше преместил на няколко стъпки от портрета на Бенджамин и сега работеше върху последната празна част от стената. Рисунките му следваха грубата поредица от събития, започващи от времето в Лондон, преди Хабърд да го направи вампир, чак до днешния ден. Триножниците при прозореца бяха началната точка на тревожния цикъл изображения.

Матю ги огледа. На всеки имаше по един етюд — елемент от по-голяма сцена, който помагаше на художника да разбере конкретни проблеми на композицията или перспективата. Първият бе рисунка на ръка, напукана и загрубяла от бедност и тежък труд. Вторият беше изображение на жестока уста с липсващи зъби. На третия се виждаха върви на мъжки бричове и прокаран между тях пръст, готов да ги развърже. Последният етюд бе нож, притиснат в изпъкналата тазова кост на момче, с проникнал в кожата връх.

Матю сглобяваше отделните изображения наум — ръка, уста, бричове, нож — под звуците на „Страсти по Матея“. Изруга, когато в съзнанието му изскочи противната сцена.

— Един от най-ранните му спомени — каза Хабърд.

Матю си спомни първата си среща с Джак, когато щеше да му издърпа ухото, ако не беше намесата на Даяна. Той бе поредното създание, предлагащо на момчето насилие вместо съчувствие.

— Ако не беше рисуването и музиката, Джак щеше да се самоунищожи. Често благодарихме на Бог за дара на Филип. — Андрю посочи към подпряното в коридора чело.

Матю бе познал характерната форма в мига, в който погледът му спря върху него. Двамата със сеньор Монтаняна, създателя на инструмента, го бяха кръстили „Херцогинята на Марлборо“ заради пищните му, но въпреки това елегантни извивки. Матю се беше научил да свири на Херцогинята, когато лютните излязоха от мода и бяха заменени от цигулки, виоли и чела. Херцогинята изчезна мистериозно, докато той бе в Ню Орлиънс да дисциплинира децата на Маркъс. Когато се върна, попита Филип какво е станало с инструмента. Баща му сви с рамене и промърмори нещо за Наполеон и англичаните, което беше напълно лишено от смисъл.

— Джак винаги ли слуша Бах, докато рисува? — тихо попита Матю.

— Предпочита Бетовен. Започна да слуша Бах след... знаеш. — Устните на Хабърд се свиха.

— Може би рисунките му ще ни помогнат да намерим Бенджамин — рече Галоуглас.

Погледът на Матю се стрелна към множеството лица и места, които биха могли да им дадат ценни насоки.

— Крис вече направи снимки — увери го Галоуглас.

— И видеозапис — добави Крис. — Когато стигна до... ъъъ, него. — Той също избягваше да произнася името на Бенджамин и просто махна към мястото, където Джак продължаваше да скицира и да си тананика нещо под нос.

Матю вдигна ръка, за да въдвори тишина.

— „Всички кралски хора и кралските коне / няма да оправят Джак, о, не!“* — Младежът потръпна и пусна огризката от молива. Андрю му подаде нов и Джак започна нов подробен етюд на мъжка ръка, този път протегната умолително.

* Преиначен вариант на песничката на Хъмпти-Дъмпти от „Алиса в огледалния свят" на Луис Карол — Б. пр.

— Слава на Бога. Пристъпът му е към края си. — Част от напрежението в раменете на Хабърд изчезна. — Скоро отново ще дойде на себе си.

В желанието си да се възползва от момента Матю тихомълком пристъпи до челото. Хвана го и вдигна лъка от пода, където беше захвърлен небрежно от Джак.

Седна на ръба на един стол и приближи ухо към инструмента, докато подръпваше и прокарваше лъка по струните. Можеше да чуе плътните тонове на челото въпреки музиката на Бах от тонколоните на библиотеката.

— Спри онзи шум — каза той на Галоуглас, направи последни настройки и засвири. В продължение на няколко такта музиката на челото се сблъска с хора и оркестъра. После гръмката оратория на Бах замлъкна. В настъпилата тишина Матю засвири музика, която бе преходна стъпка между театралните звуци на „Страстите“ и нещо, което се надяваше, че ще помогне на Джак да възвърне емоционалното си равновесие.

Беше избрал внимателно произведението — лакримозата на „Реквием“ от Йохан Кристиан Бах. Въпреки това Джак се сепна от смяната на музикалния акомпанимент и ръката му замръзна на стената. Докато музиката минаваше през него, дишането му стана по-бавно и равномерно. Когато продължи работата си, той нахвърли очертанията на Уестминстърското абатство вместо на поредното гърчещо се от болка създание.

Докато свиреше, Матю сведе смирено глава. Ако имаше хор, както бе замислил композиторът, той щеше да пее латинската литургия за мъртвите. Тъй като бе сам, Матю накара скръбните звуци на челото да имитират липсващите човешки гласове.

— Lacrimosa dies ilia — пееше челото на Матю. — Изпълнен със сълзи ще бъде денят, / на който от пепелта въстава / онзи, що ще бъде съден.

„Пощади го, Господи“ — молеше се Матю, докато продължаваше да свири, влагайки вярата и мъката си във всяко движение на лъка.

Когато стигна края, Матю продължи със „Соната № 1 във фа мажор“ на Бетовен. Композиторът беше написал произведението за чело и пиано, но Матю се надяваше, че Джак е достатъчно запознат с музиката, за да запълни липсващите звуци.

Движението на въглена се забави още повече и всеки следващ щрих ставаше все по-мек. Матю разпозна факела на Статуята на свободата, камбанарията на църквата в Ню Хейвън.

Временното безумие на Джак може и постепенно да заглъхваше с приближаването на настоящето, но Матю знаеше, че той още не е свободен от него.

Един образ липсваше.

За да го побутне да продължи, Матю засвири една от любимите си творби — вдъхновяващия, изпълнен с надежда „Реквием“ на Форе. Много преди да срещне Даяна, една от най-големите му наслади бе да отиде в Ню Колидж и да слуша хоровото изпълнение на произведението. Едва когато зазвуча последната част, „In Paradisum“, под ръката на Джак се появи изображението, което Матю очакваше. Дотогава Джак рисуваше в такт с музиката и тялото му леко се поклащаше под спокойната песен на челото.

— Нека ангелите те приемат и с Лазар, / някога бедняк, да намериш вечен покой. — Матю знаеше наизуст стиховете, тъй като съпровождаха пътя на тялото от църквата до гроба — място на покой, което твърде често се отказваше на създания като него. Беше пял същите думи над тялото на Филип, беше ги изплакал след смъртта на Юг, наказваше се с тях, когато Елинор и Селия загинаха, и ги повтаряше петнайсет века, докато оплакваше Бланка и Лукас, своите топлокръвни съпруга и дете.

Тази нощ обаче познатите думи водеха Джак — и Матю с него — към място на втори шансове. Матю гледаше като прикован как Джак рисува върху кремавата повърхност на стената познатото очарователно лице на Даяна. Очите й бяха широко отворени и пълни с радост, устните й бяха разделени в изумление и се изкривяваха в началото на усмивка. Матю беше пропуснал безценните мигове, когато Даяна разпозна Джак. Сега ги виждаше.

Портретът й потвърждаваше онова, което той вече подозираше — че именно Даяна имаше силата да направи живота на Джак завършен. Матю можеше да му помогне да се чувства в безопасност по начина, по който го прави един баща, но Даяна го караше да се чувства обичан.

Продължи да движи лъка по струните, пръстите му натискаха и издърпваха музиката от инструмента. Накрая Джак спря, отмалялата му ръка пусна парчето въглен и то падна на пода.

— Страхотен художник си, Джак — каза Крис и се наведе напред в стола си, за да разгледа по-добре изображението на Даяна.

Раменете на младежа се отпуснаха от изтощение и той се обърна да погледне Крис. Макар да бяха замъглени от умора, в очите му нямаше нито следа от кръвожадност. Отново бяха кафяви и зелени.

— Матю. — Джак скочи от скелето, полетя във въздуха и се приземи тихо като котка.

— Добро утро. — Матю остави челото.

— Музиката... ти ли свири? — смутено се намръщи младежът.

— Реших, че нещо не толкова бароково ще ти се отрази добре — рече Матю, докато се изправяше. — Седемнайсети век е доста пищен за вампирите. Най-добре е да се приема на малки дози. — Погледът му се стрелна към стената и Джак докосна челото си с разтреперана ръка, когато осъзна какво е направил.

— Съжалявам — съкрушено рече той. — Ще пребоядисам, Галоуглас. Още днес. Обещавам.

— Не! — едновременно възкликнаха Матю, Галоуглас, Хабърд и Крис.

— Но стените... — запротестира Джак. — Съсипал съм ги.

— Така, както би ги съсипал Да Винчи или Микеланджело — благо рече Галоуглас. — Или Матю, като се замисля, с неговите драскулки в императорския дворец в Прага. — Очите на Джак блеснаха развеселено за миг, но после светлината в тях отново помръкна.

— Бягащ елен е едно нещо, но едва ли някой би поискал да види тези образи. Дори аз не искам — каза той, докато се взираше в една особено ужасна рисунка на разлагащ се труп, носещ се с лицето нагоре в реката.

— Изкуството и музиката трябва да идват от сърцето — изтъкна Матю и стисна правнука си за рамото. — Дори най-мрачните кътчета трябва да се изкарват на светлината на деня, иначе се разрастват и могат да ни погълнат целите.

Джак го погледна безрадостно.

— Ами ако вече са го направили?

— Не би се опитал да спасиш онази жена, ако беше целият мрак. — Матю посочи една безнадеждна фигура, гледаща нагоре към протегната ръка. Ръката приличаше на тази на Джак, чак до белега в основата на палеца.

— Но аз не я спасих. Тя беше твърде уплашена, за да ми позволи да й помогна. Страхуваше се от мен! — Младежът се опита да се отскубне и рамото му изпука от напъна, но Матю не го пусна.

— Нейният мрак я е спрял. Нейният страх, а не твоят — настоятелно каза Матю.

— Не ти вярвам — заяви Джак, упорито придържайки се към идеята, че кръвожадността му го прави виновен при всички обстоятелства. Матю донякъде получи известна представа какво са преживели Филип и Изабо със собственото му упорство в отхвърлянето на опрощението.

— Защото в теб се борят два вълка. Всички сме така — присъедини се Крис към Матю.

— Какво искаш да кажеш? — предпазливо попита Джак.

— Стара легенда на чероките, която баба Бетс е научила от своята баба.

— Не ми приличаш на чероки — присви очи Джак.

— Ще останеш изненадан, ако научиш какво има в кръвта ми. Най-вече съм французин и африканец, с малко английски, шотландски, испански и индиански примеси. Всъщност с теб до голяма степен си приличаме. Фенотипът често лъже — с усмивка добави Крис. Джак го погледна объркано и Матю мислено си отбеляза да му намери учебник по биология за начинаещи.

— Така било значи — скептично рече Джак и Крис се разсмя. — А вълците?

— Според народа на баба ми във всяко създание живеят два вълка, зъл и добър, които през цялото време се мъчат да се унищожат един друг.

Матю си помисли, че едва ли би чул по-добро описание на кръвожадността от някого, който не е засегнат от болестта.

— При мен лошият вълк печели — тъжно промълви Джак.

— Не е задължително — възрази Крис. — Баба Бетс казваше, че вълкът, който побеждава, е вълкът, когото храниш. Злият вълк се храни с гняв, вина, печал, лъжи и съжаление. Добрият пък се нуждае от диета с любов и честност, подправена с щедри дози състрадание и вяра. Така че ако искаш добрият вълк да победи, трябва да умориш от глад другия.

— Ами ако не мога да спра да храня лошия вълк? — разтревожено попита Джак. — Ами ако се проваля?

— Няма да се провалиш — твърдо рече Матю.

— Няма да ти позволим — кимна в знак на съгласие Крис. — Тук сме петима. Твоят голям лош вълк няма шанс.

— Петима? — прошепна Джак, поглеждайки към Матю и Галоуглас, Хабърд и Крис. — Нима всички ще ми помогнете?

— До последния човек — обеща Крис и взе ръката му. Кимна на Матю и той послушно постави своята ръка отгоре.

— Всички за един и тям подобни. — Крис се обърна към Галоуглас. — Какво чакаш? Идвай бързо.

— Ба. Мускетарите бяха все смотаняци — намръщи се Галоуглас, докато вървеше към тях. Въпреки пренебрежителните си думи племенникът на Матю постави огромната си лапа върху техните. — Не казвай на Болдуин, млади Джак, или ще дам на лошия ти вълк двойна вечеря.

— А ти, Андрю? — повика Крис.

— Мисля, че изразът беше „Един за всички, всички за един“, а не „Всички за един и тям подобни“.

Матю трепна. Думите бяха верни, но лондонският акцент на Хабърд правеше френския му особено неразбираем. Филип е трябвало да му осигури и учител по френски наред с челото.

Мършавата ръка на Хабърд се присъедини последна към останалите. Матю видя как палецът му се задвижи от горе надолу и от ляво надясно, сякаш свещеникът благославяше странния пакт.

Чудата група, помисли си Матю — три създания, свързани чрез кръвта, четвърти, обвързан с вярност, и пети, който се бе присъединил към тях без друга причина, освен че беше добър човек.

Надяваше се, че заедно ще бъдат достатъчни да помогнат на Джак да се излекува.

След трескавата си активност Джак искаше да говори. Седна с Матю и Хабърд в дневната, заобиколен от миналото, и прехвърли товара на някои от мъчителните си преживявания върху плещите на Матю. Не каза обаче нито думичка за Бенджамин. Матю не бе изненадан. Как би могъл да разкаже с думи за ужаса, който бе изпитал от ръцете на Бенджамин?

— Хайде, Джаки — прекъсна го Галоуглас, който държеше ремъка на Лоберо. — Рошльо има нужда от разходка.

— Аз също бих глътнал малко свеж въздух. — Андрю стана от странния червен стол, който приличаше повече на модерна скулптура, но беше изненадващо удобен, както бе установил Матю.

Когато входната врата се затвори, Крис се появи в дневната с нова чаша кафе. Матю нямаше представа как този човек оцелява с толкова кофеин в кръвта си.

— Снощи разговарях със сина ти — с другия ти син, Маркъс. — Крис се настани на обичайния си плетен стол. — Приятен тип. И умен. Сигурно се гордееш с него.

— Така е — предпазливо потвърди Матю. — Маркъс защо се е обаждал?

— Ние му се обадихме. — Крис отпи от кафето си. — Мириам реши, че трябва да види видеото. След като го направи, той се съгласи, че трябва да вземем още кръв от Джак. Взехме две проби.

— Какво сте направили? — втрещи се Матю.

— Хабърд ми даде разрешение. Той е най-близкият му роднина — спокойно отвърна Крис.

— Да не мислиш, че се тревожа за информираното съгласие? — Матю едва смогваше да се владее. — Да вземете кръв от вампир в пристъп на кръвожадност! Можело е да коства живота ви.

— Това беше идеалната възможност да наблюдаваме промените в телесната химия на вампир по време на кръвожадност — каза Крис. — Информацията ще ни трябва, ако искаме да изнамерим лекарство, което би могло да облекчи симптомите.

Матю се намръщи.

— Да облекчи симптомите ли? Ние търсим изцеление.

Крис се наведе, взе една папка и я подаде на Матю.

— Последните открития.

Хабърд и Джак бяха дали кръв и ДНК проби от устата. Материалите бяха пратени за спешен анализ и резултатите се очакваха. Матю пое с отмалели ръце папката. Страхуваше се какво може да открие вътре.

— Съжалявам, Матю — с искрено съчувствие рече Крис.

Погледът на Матю летеше по резултатите и той бързо прелистваше страниците.

— Маркъс ги идентифицира. Никой друг не би успял. Не сме търсили на правилното място — каза Крис.

Матю не можеше да възприеме онова, което виждаше. То променяше... всичко.

— Джак има повече задействащи механизми от теб в некодиращата си ДНК. — Крис замълча за момент. — Трябва да те питам нещо. Сигурен ли си, че можеш да се довериш на Джак, докато е около Даяна?

Преди Матю да успее да отговори, входната врата се отвори. Нямаше го обичайното бърборене, с което се появяваше Джак, нито пък веселото подсвиркване на Галоуглас или сериозните проповеди на Андрю. Единственият звук бе тихото скимтене на Лоберо.

Ноздрите на Матю се разшириха и той скочи на крака, а резултатите от тестовете се разпиляха около него. В следващия миг се носеше устремно към изхода.

— Какво става? — обади се ошашавеният Крис зад него.

— Срещнахме някого, докато се разхождахме — каза Галоуглас, водейки оклюмалия Лоберо в къщата.

21.

— Мърдай — нареди Болдуин, хванал Джак за врата. Матю беше виждал същата тази ръка да откъсва главата на друг вампир.

Младежът не беше свидетел на онзи брутален епизод, но знаеше, че е оставен изцяло на милостта на нападателя си. Беше пребледнял и ококорен, с огромни черни зеници. Нищо чудно, че се подчини без никакво колебание.

Лоберо също го знаеше. Галоуглас още държеше повода, но кучето обикаляше около краката му, без да откъсва поглед от господаря си.

— Всичко е наред, Рошльо — прошепна му успокоително Джак, но Лоберо не се хвана на лъжата.

— Проблем ли има? — Крис беше толкова близо, че Матю усещаше дъха му.

— Винаги има проблем — мрачно отвърна той.

— Прибери се — обърна се Джак към Крис. — Вземи Рошльо и... — Той млъкна и се намръщи. Кръв потече по врата му там, където пръстите на Болдуин оставяха тъмни синини.

— Остават тук — изсъска Болдуин.

Джак беше направил стратегическа грешка. Болдуин обожаваше да унищожава онова, което другите обичаха. Нещо преживяно в миналото явно беше оформило този импулс, но Матю така и не беше открил какво. Сега Болдуин никога не би позволил Крис или Рошльо да се махнат. Това бе съсипващо проста и ефективна тактика, събуждаща болезнени спомени.

„Джак не е Елинор“ — напомни си Матю. Джак също беше вампир. Но той бе от неговата кръв и Болдуин можеше да го използва, за да накара Матю да падне на колене.

— Номерът ти на площада е последният път, когато ме предизвикваш, псе. — Ризата на Болдуин имаше следи от зъби по рамото, а покрай разкъсания плат се виждаха капки кръв.

„Господи.“ Джак беше ухапал Болдуин.

— Но аз не съм твой — отчаяно рече Джак. — Матю, кажи му, че принадлежа на теб!

— А на кого според теб принадлежи Матю? — заплашително прошепна Болдуин в ухото му.

— На Даяна — озъби се Джак.

— На Даяна? — Болдуин се изсмя подигравателно и му нанесе удар, който би проснал на земята и два пъти по-едър и тежък топлокръвен. Коленете на Джак се удариха в твърдото дърво на пода. — Идвай тук, Матю. И затвори онова куче.

— Отречи се от Джак пред Дьо Клермон и лично ще се погрижа да идеш в ада — изсъска Хабърд и сграбчи Матю за ръкава, докато той минаваше покрай него.

Матю го изгледа студено и отецът пусна ръката му.

— Остави го. Той е моя кръв — каза Матю. — После се връщай в Манхатън, където ти е мястото, Болдуин.

— О — възкликна Крис с тон, който показваше, че най-сетне е получил просветление. — Разбира се. Живееш на Сентрал Парк, нали?

Болдуин не отговори. Всъщност той притежаваше значителна част от онази отсечка на Пето авеню и обичаше да следи внимателно инвестициите си. Напоследък беше избрал за ловна територия квартал Мийтпакинг и го пълнеше с нощни клубове в добавка към месарниците, но като правило предпочиташе да не живее там, където се храни.

— Нищо чудно, че си такова завършено копеле — каза Крис. — Е, приятел, сега си в Ню Хейвън. Тук играем по различни правила.

— Правила? — провлечено повтори Болдуин. — В Ню Хейвън?

— Аха. Всички за един и тям подобни. — Това беше сигналът на Крис.

Матю беше толкова близо, че усети как мускулите му се напрягат, и беше готов, когато малкият нож прелетя покрай ухото му. Тънкото острие бе толкова незначително, че едва ли би наранило и човешка кожа, камо ли яката четина на Болдуин. Ръката на Матю се стрелна и улови ножа между пръстите си, преди да е достигнал целта. Крис се намръщи укорително и Матю поклати глава.

— Недей. — Можеше да позволи на Крис да нанесе здраво кроше, но възгледите на Болдуин се стесняваха, когато ставаше дума за привилегиите, които можеха да се дават на топлокръвни. После се обърна към Болдуин. — Махай се. Джак е моя кръв и мой проблем.

— И да пропусна купона? — Болдуин изви главата на Джак настрани. Младежът го погледна с убийствено изражение. — Страхотна прилика, Матю.

— Харесва ми да си мисля така — хладно рече Матю и се усмихна бегло на Джак. После взе повода на Лоберо от Галоуглас. Кучето моментално притихна. — Болдуин може да е жаден. Предложи му питие, Галоуглас.

Може би това щеше да подслади настроението му достатъчно, за да измъкне Джак. Можеше да го прати в дома на Маркъс с Хабърд. Алтернативата бе по-добра от къщата на Даяна на Кърт Стрийт. Ако съпругата му надушеше появата на Болдуин, щеше да се появи на Устър Скуеър с огнедишащия си дракон, готова да мята мълнии.

— Килерът ми е пълен — каза Галоуглас. — Кафе, вино, вода, кръв. Сигурен съм, че ще намеря и бучиниш с мед, ако предпочиташ, чичо.

— Онова, което искам, само момчето може да ми осигури. — И без никакви предисловия зъбите на Болдуин се впиха във врата на Джак. Захапката му беше преднамерено жестока.

Това беше вампирското правосъдие — бързо, непреклонно, безжалостно. За дребни провинения наказанието на сира би се състояло само от тази публична демонстрация на подчинение. Чрез кръвта той получаваше тънка струйка от най-съкровените мисли и спомени на потомството си. Ритуалът разголваше душата на вампира и го правеше позорно уязвим. Придобиването на тайните на друго създание, независимо от начина, хранеше вампира по същия начин като лова, грижейки се за онази част от душата му, която винаги се стремеше да притежава все повече и повече.

Ако провиненията бяха по-значителни, ритуалът на подчинението продължаваше до смърт. Убиването на друг вампир беше физически изтощително, емоционално изсмукващо и съсипващо духа. Именно затова повечето вампирски първенци възлагаха задачата на някого от своите. Макар че през вековете Филип и Юг бяха излъскали до фин блясък фасадата на Дьо Клермон, Матю беше изпълнявал цялата мръсна работа на фамилията.

Имаше стотици начини да убиеш вампир и Матю ги знаеше всичките. Можеш да му изпиеш кръвта, както бе направил с Филип. Можеше да го отслабиш физически, като източиш бавно кръвта му и го поставиш в ужасно безпомощно състояние, за да го превърнеш в роб. Неспособен да се отбранява, вампирът можеше да бъде измъчван, за да си признае всичко, или милостиво да бъде оставен да умре. Можеш да го обезглавиш или изкормиш, макар че някои предпочитаха по-старомодния метод с разкъсване на гръдния кош и изтръгване на сърцето. Можеш да прережеш сънната артерия и аортата — метод, който Жулиет, очарователната убийца на Жербер, бе опитала безуспешно върху самия него.

Матю се молеше тази вечер кръвта и спомените на Джак да бъдат достатъчни на Болдуин.

Твърде късно се сети, че Джак има спомени, които по-добре да си останат неизречени.

Твърде късно долови аромата на орлови нокти и летни бури.

Твърде късно видя как Даяна пуска Кора.

Огнедишащият дракон се издигна от раменете на господарката си и се понесе във въздуха. Кора се спусна с крясък върху Болдуин с разперени нокти и пламтящи криле. Болдуин я сграбчи за крака със свободната си ръка и запрати тялото й настрани. Кора се блъсна в стената и крилото й се огъна от удара. Даяна се преви и хвана собствената си ръка от внезапната болка, но това не намали решимостта й.

— Долу ръцете от сина ми! — Кожата й блестеше, ефирният ореол, който винаги се виждаше без прикриващото заклинание, сега беше ярка пречупваща се светлина. Пъстроцветни дъги се носеха под кожата й — не само по дланите, но и по ръцете, по сухожилията на шията й, оплитаха се и се виеха на спирали, сякаш вървите в пръстите бяха плъзнали из цялото й тяло.

Когато Лоберо дръпна повода в опит да стигне до Кора, Матю пусна кучето. То приклекна до огнедишащия дракон, ближеше лицето й и я побутваше с нос, докато тя се мъчеше да се изправи и да се притече на помощ на Даяна.

Но Даяна не се нуждаеше на помощ — нито от Матю, нито от Лоберо, нито дори от Кора. Съпругата му се изправи, протегна лявата си ръка с дланта надолу и насочи пръсти към пода. Дървените дъски се разцепиха и се превърнаха в дебели тръстики, които се надигнаха се увиха около краката на Болдуин, приковавайки го на място. Убийствено дълги остри тръни изведнъж изникнаха от филизите и се забиха през дрехите в плътта му.

Даяна прикова Болдуин с поглед, протегна дясната си ръка, и дръпна. Китката на Джак рязко се отмести настрани и навън, сякаш беше вързан за нея. Тялото му я последва и миг по-късно той лежеше на купчина на пода, далеч от обхвата на Болдуин.

Матю застана над тялото на Джак, за да го прикрие.

— Достатъчно, Болдуин. — Ръката му разсече въздуха.

— Съжалявам, Матю — прошепна Джак, все още на пода. — Появи се изневиделица и тръгна право към Галоуглас. Когато съм изненадан... — Той потрепери и млъкна, прибра колене към гърдите си. — Не знаех кой е.

Мириам влезе в стаята. Огледа сцената и пое нещата в свои ръце. Насочи Галоуглас и Хабърд към Джак и хвърли тревожен поглед на Даяна, която стоеше неподвижно и без да мига, сякаш бе пуснала корени в дневната.

— Момчето добре ли е? — напрегнато попита Крис.

— Ще се оправи. Всеки вампир е бил ухапван от своя сир поне веднъж — каза Мириам в опит да го успокои. Крис като че ли не се утеши от откровението относно семейния живот на създанията.

Матю помогна на Джак да стане. Следите от ухапване по врата бяха плитки и бързо щяха да заздравеят, но точно в момента изглеждаха зловещи. Той ги докосна за миг с надеждата да се увери, че Джак наистина ще се оправи, както обеща Мириам.

— Би ли се погрижила за Кора? — обърна се към Мириам, докато предаваше Джак на Галоуглас и Хабърд.

Тя кимна.

Матю вече пресичаше стаята и ръцете му стиснаха гърлото на Болдуин.

— Искам думата ти, че ако Даяна те пусне, няма да я докоснеш заради случилото се тук. — Пръстите му се стегнаха. — В противен случай ще те убия, Болдуин. Не си прави илюзии.

— Не сме приключили, Матю — предупреди го Болдуин.

— Знам. — Матю впери поглед в брат си, докато онзи не кимна.

После се обърна към Даяна. Пулсиращите под кожата й цветове му напомняха за блестящото кълбо от енергия, което му бе дарила в Медисън, преди някой от двамата да е научил, че е тъкачка.

Цветовете бяха най-ярки на върховете на пръстите й, сякаш магията й чакаше там, готова да бъде отприщена. Матю знаеше колко непредсказуема може да бъде собствената му кръвожадност, когато е така близо до повърхността, и затова подходи към жена си предпазливо.

— Даяна? — Той отметна косата от лицето й и се вгледа в синьо-златистите ириси, за да види дали го разпознава. Вместо това видя безкрайност, погледът й беше фиксиран върху някакъв невидим пейзаж. Матю промени тактиката и се опита да я върне тук и сега.

— Джак е с Галоуглас и Андрю, ma lionne. Болдуин няма да му навреди тази нощ. — Беше подбрал внимателно думите си. — Прибери го обратно у дома.

Крис се размърда, готов да възрази.

— Може би и Крис ще дойде с теб — с равен тон продължи Матю. — А също Кора и Лоберо.

— Кора — изграчи Даяна. Очите й проблеснаха, но дори загрижеността й за дракона не можеше да отклони хипнотизирания поглед. Матю се запита какво ли вижда и защо то така силно я привлича. Жегна го обезпокоителна ревност.

— Мириам е при Кора. — Матю не можеше да се откъсне от тъмносините дълбини на очите й.

— Болдуин... я нарани. — Даяна изглеждаше смутена, сякаш беше забравила, че вампирите не са като другите създания. Тя потърка разсеяно ръката си.

Точно когато Матю си помисли, че онова, което я държи, ще отстъпи пред разума, гневът на Даяна пламна отново. Можеше да го надуши, да го вкуси.

— Той нарани Джак. — Пръстите й се разпериха широко във внезапен спазъм. Матю забрави за мъдрото си решение да стои настрана от тъкачка и силата й и ги хвана, преди да са направили някаква магия.

— Болдуин ще те остави да отведеш Джак у дома. В замяна ти трябва да го освободиш. Не можем да позволим между двама ви да избухне война. Фамилията няма да оцелее. — Ако се съдеше по видяното тази нощ, Даяна беше целеустремена като Болдуин, когато беше решена да унищожи препятствията по пътя си.

Матю вдигна ръцете й и докосна пръстите й с устни.

— Помниш ли, когато разговаряхме за децата ни в Лондон? За онова, от което ще се нуждаят?

Това привлече вниманието й. Най-сетне. Погледът й се фокусира върху него.

— Любов — прошепна тя. — Възрастен, който да поеме отговорност за тях. Тихо и безопасно място.

— Точно така. — Той се усмихна. — Джак има нужда от теб. Освободи Болдуин от заклинанието си.

Магията на Даяна поддаде с потръпване, което мина през нея от петите до главата. Тя раздвижи пръсти към Болдуин. Бодлите се отдръпнаха от кожата му. Тръстиките се отпуснаха и се скриха в разцепените дъски на пода около вампира. Не след дълго той бе свободен, а къщата на Галоуглас се върна в обичайното си неомагьосано състояние.

Докато заклинането й бавно отминаваше, Даяна отиде при Джак и взе главата му в ръце. Раната на врата му вече започваше да се затваря, но щяха да минат няколко дни, преди да се излекува напълно. Пълните й устни се стегнаха в тънка линия.

— Не се безпокой — каза й Джак и неволно прикри раната с ръка.

— Хайде, Джаки. С Даяна ще те отведем на Кърт Стрийт. Сигурно умираш от глад. — Галоуглас тупна младежа по рамото. Джак бе изтощен, но се опита да изглежда свеж заради Даяна.

— Кора — повика Даяна. Кора закуца към нея, събирайки сили, докато приближаваше господарката си. Когато тъкачка и огнедишащ дракон почти се докоснаха, Кора избледня и изчезна, превръщайки се в едно цяло с господарката си.

— Нека Крис те изпрати — каза Матю, като внимаваше да държи едрата си фигура между нея и смущаващите изображения по стените. За щастие, тя бе твърде уморена, за да ги удостои с нещо повече от бегъл поглед.

Матю остана доволен, че Мириам е подбрала всички в къщата с изключение на Болдуин. Сега те се бяха скупчили в антрето — Крис, Андрю, Лоберо и Мириам — и очакваха Даяна, Галоуглас и Джак. Колкото повече създания подкрепяха момчето, толкова по-добре.

Матю напрегна всички сили, за да се овладее, докато ги гледаше как си тръгват. Насили се да махне окуражаващо на Даяна, когато тя се обърна да го погледна отново. Щом те изчезнаха между къщите на Кърт Стрийт, той се обърна към Болдуин.

Брат му се взираше в последната част на стенописите. Ризата му беше надупчена и покрита с тъмни петна там, където зъбите на Джак и тръните на Даяна бяха пробили кожата му.

— Джак е убиец вампир. Видях го в мислите си, а сега го виждам и по стените. Издирвахме го повече от година. Как е успявал през цялото това време да се измъква на Паството? — учуди се Болдуин.

— Бил е с Бенджамин. После е станал беглец. — Матю нарочно избягваше да гледа към ужасяващите изображения около безтелесните черти на Бенджамин. Вероятно бяха не по-ужасни от другите брутални актове, извършвани от вампирите през годините. Но фактът, че бяха дело на Джак, ги правеше непоносими.

— Той трябва да бъде спрян — прозаично рече Болдуин.

— Господи, прости ми. — Матю сведе глава.

— Филип беше прав. Християнската ти вяра наистина те прави идеален за работата ти. — Болдуин изсумтя. — Коя друга вяра обещава да отмие греховете ти, стига да ги изповядаш?

Уви, Болдуин така и не беше схванал концепцията за изкуплението. Възгледите му за вярата на Матю бяха чисто търговски — отиваш в църквата, изповядваш се и излизаш чист. Но спасението беше по-сложно. Филип беше започнал да го разбира накрая, макар отдавна да намираше постоянното търсене на прошка на Матю за дразнещо и ирационално.

— Много добре знаеш, че за него няма място сред Дьо Клермон, ако болестта му е толкова сериозна, колкото намекват тези картини. — Болдуин бе видял у Джак онова, което беше видял и Бенджамин — опасно оръжие, което може да бъде оформено и преиначено, за да стане колкото се може по-смъртоносно. За разлика от Бенджамин обаче, Болдуин имаше съвест. Той не би използвал оръжието, попаднало най-неочаквано в ръцете му, ала нямаше да позволи друг да го използва.

Главата на Матю остана сведена, натежала от спомени и мъка. Следващите думи на Болдуин бяха очаквани, но въпреки това той усети жестокия им удар.

— Убий го — нареди главата на фамилия Дьо Клермон.

Когато Матю се върна у дома, ярко боядисаната червена врата с бяла рамка и черен фронтон се отвори широко.

Даяна го чакаше. Беше облякла стара плетена вълнена жилетка, която да прогони студа и да намали миризмата на другите, с които бе влизала в контакт през нощта. Въпреки това целувката на Матю бе груба и настоятелна, и той с неохота се отдръпна.

— Какво има? — Пръстите на Даяна посегнаха към стрелата на Филип. Жестът се бе превърнал в сигурен сигнал, че безпокойството й расте. Цветните петна на върховете им казваха същото и ставаха все по-видими с всеки следващ момент.

Матю погледна нагоре с надеждата да намери някакво напътствие. Вместо това видя небе, в което нямаше нито една звезда. Разумната част от него знаеше, че това се дължи на ярките светлини на града и пълнолунието, но вампирът в него инстинктивно се разтревожи. Нищо не можеше да го ориентира на подобно място, нямаше знаци, които да го насочват по пътя.

— Ела. — Той взе палтото на Даяна от стола в преддверието, хвана я за ръка и я поведе надолу по стълбите.

— Къде отиваме? — попита тя, като се мъчеше да не изостава.

— На място, където да мога да виждам звездите — отвърна Матю.

22.

Матю се насочи на северозапад извън града, с Даяна до себе си. Караше необичайно бързо и за по-малко от петнайсет минути се озоваха на тих второстепенен път, сгушен в сянката на върховете, известни сред местните като Спящия великан. Матю спря колата и угаси двигателя. Светна лампа на веранда и възрастен мъж надникна в мрака.

— Вие ли сте, господин Клермон? — Гласът му бе слаб и тънък, но в очите му още се долавяше остър интелект.

— Да, господин Фелпс — кимна Матю. Той заобиколи колата и помогна на Даяна да слезе. — Със съпругата ми се качваме до хижата.

— Радвам се да ви видя, госпожо — каза господин Фелпс и отдаде чест. — Господин Галоуглас се обади да ме предупреди, че може да отскочите. Каза да не се безпокоя, ако чуя нещо наоколо.

— Съжалявам, че ви събудихме — извини се Даяна.

— Аз съм стар човек, госпожо Клермон. Напоследък не ми трябва много сън. Предполагам, че ще се наспя, след като умра — хрипливо се разсмя господин Фелпс. — Горе ще намерите всичко, което ви е нужно.

— Благодаря, че наглеждате мястото — рече Матю.

— Семейна традиция — отвърна господин Фелпс. — Рейнджьрът на господин Уитмор е при навеса, ако не искате да използвате стария ми гатор. Не ми се вярва съпругата ви да иска да извърви целия път. Порталът на парка е затворен, но знаете как да влезете. Приятно прекарване.

Господин Фелпс се прибра и мрежестата врата се затвори с тракане.

Матю хвана Даяна за лакътя и я насочи към нещо като кръстоска между количка за голф е необичайно големи грайфери на гумите и плажно бъги. Пусна я само колкото да заобиколи колата и да се качи.

Порталът на парка бе така добре скрит, че едва се виждаше, а пътеката, минаваща за път, бе неосветена и без маркировка, но Матю намери и двете с лекота. Взе няколко остри завоя и продължиха да се изкачват нагоре по склона покрай гъстата гора, докато не стигнаха открито пространство с малка дървена къща, сгушена под дърветата. Вътре светеше и златната светлина бе уютна и приканваща като на някаква хижа от приказките.

Матю спря рейнджъра и го сложи на ръчна спирачка. Пое дълбоко дъх, за да се наслади на нощните аромати на бор и докоснатата от росата трева. Долината долу изглеждаше мрачна. Запита се дали настроението му, или сребристата светлина на луната я правеше така неприветлива.

— Неравно е. Не искам да паднеш. — Той протегна ръка, давайки на Даяна възможност да избира дали да я поеме, или не.

Тя го погледна загрижено и хвана ръката му. Матю огледа хоризонта. Не можеше да спре да търси нови заплахи. После вниманието му се насочи нагоре.

— Луната е доста ярка — рече той. — Дори тук е трудно да видиш звездите.

— Защото е Мабон — тихо обясни Даяна.

— Мабон ли? — изненада се Матю.

Тя кимна.

— Преди една година ти влезе в Бодлианската библиотека и право в сърцето ми. Щом тази твоя порочна уста се усмихна, щом погледът ти се задържа многозначително върху мен, макар че никога дотогава не бяхме се срещали, разбрах, че животът ми никога няма да е същият.

Думите на Даяна дадоха на Матю временно облекчение от безпокойството, с което го бяха изпълнили заповедта на Болдуин и новините на Крис. За един кратък миг светът се озова между отсъствието и желанието, между кръвта и страха, между топлината на лятото и ледените дълбини на зимата.

— Какво има? — Даяна го погледна изпитателно. — Нещо свързано с Джак ли? С кръвожадността? Или с Болдуин?

— Да. Не. В известен смисъл. — Матю прокара пръсти през косата си и се обърна, за да избегне острия й поглед. — Болдуин знае, че Джак е убил онези топлокръвни в Европа. Знае, че е убиец вампир.

— Определено не е първият път, когато жаждата за кръв у вампир е довела до неочаквани смъртни случаи — подхвърли Даяна в опит да разведри обстановката.

— Този път е различно. — Нямаше лесен начин да го каже. — Болдуин ми нареди да го убия.

— Не. Забранявам. — Думите й отекнаха и от изток повя вятър. Тя рязко се извъртя и Матю я хвана. Тя започна да се съпротивлява в ръцете му, вдигайки сиво-кафява вихрушка около краката си.

— Не си тръгвай от мен. — Не беше сигурен, че може да се овладее, ако тя го направи. — Трябва да се вслушаш в разума.

— Не. — Тя продължаваше да се опитва да го избегне. — Не можеш да се откажеш от него. Джак няма винаги да страда от кръвожадност. Ти ще намериш лек.

— За кръвожадността няма лек. — Матю би дал живота си, за да промени този факт.

— Какво? — Шокът на Даяна бе очевиден.

— Направихме анализ на новите ДНК проби. За първи път можем да прегледаме потомство от множество поколения отвъд Маркъс. Крис и Мириам проследиха гена на кръвожадността от Изабо през мен и Андрю до Джак.

Матю вече беше привлякъл напълно вниманието на съпругата си.

— Кръвожадността е аномалия на развитието — продължи той. — Има генетичен компонент, но генът като че ли се задейства от нещо в нашата некодираща ДНК. Двамата с Джак имаме това нещо. Maman, Маркъс и Андрю го нямат.

— Не разбирам — прошепна Даяна.

— По време на прераждането ми нещо, вече съществувало в моята некодираща човешка ДНК, е реагирало на новата генетична информация в организма ми — търпеливо обясни Матю. — Знаем, че вампирските гени са брутални и избутват настрани човешките, за да доминират в модифицираните клетки. Но те не заместват всичко. Ако го правеха, моят геном щеше да е идентичен с този на Изабо. Вместо това аз съм нейно дете, съчетание от генетичните съставки, наследени от човешките ми родители, както и от наследеното от нея.

— Значи си имал кръвожадност, преди Изабо да те направи вампир? — Даяна бе разбираемо объркана.

— Не. Имал съм задействащите механизми на гена, необходими за проявяване на болестта — уточни Матю. — Маркъс е идентифицирал конкретна некодираща ДНК, която според него играе тази роля.

— В онова, което нарича боклучава ДНК ли? — попита Даяна.

Матю кимна.

— В такъв случай е възможно намирането на лек — настоя тя. — След няколко години...

— Не, mon coeur. — Не биваше да подхранва надеждите й. — Колкото повече разбираме гена на кръвожадността и научаваме за некодиращите гени, толкова по-добро може да стане лечението, но това не е болест, която можем да излекуваме. Единствената ни надежда е да я предотвратяваме и ако е рекъл Бог, да облекчим симптомите й.

— Докато го направите, можеш да научиш Джак как да я контролира. — Изражението на Даяна си оставаше упорито. — Не е нужно да го убиваш.

— Симптомите на Джак са далеч по-лоши от моите. Генетичните фактори, които задействат болестта, у него са с много по-високи нива, отколкото у мен. — Матю премигна, за да сдържи напиращите кървави сълзи. — Няма да страда. Обещавам ти.

— Но ти ще страдаш. Казваш, че плащам цена, защото се забърквам с живота и смъртта ли? Същото се отнася и за теб. Джак няма да го има, но ти ще продължиш да живееш и да се мразиш — изтъкна тя. — Помисли само какво ти е струвала смъртта на Филип.

Матю не можеше да мисли за нищо друго. Беше убивал други създания след смъртта на баща си, но само за да уреди собствени сметки. До тази нощ последният сир Дьо Клермон, който му бе заповядвал да убива, беше Филип. Той бе наредил и собствената си смърт.

— Джак страда, скъпа. Това ще сложи край на страданието му. — Матю използва същите думи като Филип, за да убеди жена си да признае неизбежното.

— За него може би. Но не и за нас. — Ръката на Даяна посегна към издутия й корем. — Близнаците може да имат кръвожадност. И тях ли ще убиеш?

Зачака го да отрече, да й каже, че е луда дори да си помисли подобно нещо. Но той не го направи.

— Когато Паството разбере какво е направил Джак, а това е само въпрос на време, те ще го убият. И няма да им пука колко уплашен ще е той и колко болка му причиняват. Болдуин ще се опита да убие Джак, преди да се стигне дотам, за да задържи Паството настрана от семейните работи. Ако се опита да избяга, Джак може да попадне в ръцете на Бенджамин. Ако това стане, Бенджамин ще си отмъсти ужасно за предателството му. Тогава смъртта ще бъде благословия. — Лицето и гласът на Матю бяха безстрастни, но агонията, която блесна в очите на Даяна, щеше да го преследва вечно.

— В такъв случай Джак ще изчезне. Ще отиде някъде далеч, където никой няма да може да го намери.

Матю сподави раздразнението си. Беше разбрал, че Даяна е инат още на първата им среща. Това бе една от причините да я обикне, макар че понякога упоритостта й го докарваше до лудост.

— Един вампир не може да оцелее в самота. Подобно на вълците, ние трябва да сме част от глутница или полудяваме. Помисли си за Бенджамин, Даяна. И какво се случи с него, когато го изоставих.

— Ще идем с него — каза тя, ловейки се за сламки в желанието си да спаси Джак.

— Така само ще улесним Бенджамин или Паството да го открият.

— Тогава трябва да основеш издънка незабавно, както предложи Маркъс — заяви Даяна. — Джак ще има цяла фамилия, която да го защитава.

— Ако го направя, ще трябва да призная Бенджамин. Това ще разкрие кръвожадността не само на Джак, но и моята собствена. Ще изложи Изабо и Маркъс на огромна опасност, както и близнаците. И не само те ще страдат, ако се изправим срещу Паството без подкрепата на Болдуин. — Матю пое треперливо дъх. — Ако си до мен като моя съпруга, Паството ще настоява за подчинението ти, както и за моето.

— Подчинение? — тихо повтори Даяна.

— Това е война, Даяна. Така става с жените, които се съпротивляват. Чу историята на майка ми. Мислиш ли, че твоята съдба ще бъде различна в ръцете на вампирите?

Тя поклати глава.

— Трябва да ми повярваш. Далеч по-добре е да останем в семейството на Болдуин, отколкото да действаме сами — настоя той.

— Грешиш. Близнаците и аз никога няма да сме в пълна безопасност под властта на Болдуин. Нито пък Джак. Запазването на позицията е единственият възможен начин да се продължи напред. Всеки друг път води обратно в миналото — изтъкна тя. — А от личен опит знаем, че миналото не е нищо повече от временен отдих.

— Не разбираш силите, които ще се съберат срещу нас, ако го направим. Всичко, което са извършили или ще извършат децата и внуците ми, се стоварва на моя праг по вампирския закон. Вампирските убийства? Аз съм ги извършил. Злините на Бенджамин? Аз съм виновен за тях. — Матю трябваше да накара Даяна да види какво може да им струва подобно решение.

— Не могат да те винят за онова, което са сторили Бенджамин и Джак — възрази тя.

— Напротив, могат. — Матю пъхна ръце между нейните. — Аз създадох Бенджамин. Ако не бях го сторил, никое от тези престъпления нямаше да се случи. Моя работа е като сир на Бенджамин и прасир на Джак да ги обуздая, ако е възможно, или да ги убия, ако не е.

— Това е варварство. — Даяна дръпна ръцете си. Матю усещаше силата, горяща под кожата й.

— Не, това е вампирска чест. Вампирите могат да оцеляват сред топлокръвни поради три системи на вярвания — закон, чест и правосъдие. Тази нощ видя вампирското правосъдие в действие — каза Матю. — То е бързо и брутално. Ако искам да остана сир на собствената си издънка, аз също трябва да го раздавам.

— По-добре ти, отколкото Болдуин — отвърна Даяна. — Ако той е начело, винаги ще се питам дали някой ден няма да му омръзне да защитава мен и близнаците и да нареди нашата смърт.

Жена му бе права. Но това поставяше Матю в невъзможна ситуация. За да спаси Джак, той трябваше да не се подчини на Болдуин. Ако не се подчинеше на Болдуин, нямаше да му остане друг избор, освен да стане сир на собствена издънка. Това означаваше да убеди глутница бунтовни вампири да приемат лидерството му и да рискуват да бъдат избити, като разкрият кръвожадността в редиците си. Щеше да бъде кървав, изпълнен с насилие и сложен процес.

— Моля те, Матю — прошепна Даяна. — Умолявам те, не изпълнявай заповедта на Болдуин.

Той се вгледа в лицето на съпругата си. Забеляза болката и отчаянието в очите й. Беше невъзможно да каже „не“.

— Добре тогава — с неохота отвърна той. — Ще ида в Ню Орлиънс, но при едно условие.

Облекчението на Даяна бе очевидно.

— Всичко. Кажи го.

— Няма да дойдеш с мен. — Каза го с равен глас, макар самото споменаване да е далеч от партньорката си беше достатъчно кръвожадността да закипи във вените му.

— Да не си посмял да ми заповядваш да остана тук! — на свой ред кипна Даяна.

— Не можеш да бъдеш около мен, докато го правя. — Вековете практика бяха научили Матю да държи изкъсо чувствата си въпреки вълнението на съпругата му. — Не искам да отивам където и да било без теб. Господи, едва понасям да изчезваш от погледа ми. Но да бъдеш в Ню Орлиънс, докато се боря със собствените си внуци, ще те изложи на ужасна опасност. И безопасността ти няма да бъде застрашена от Болдуин или Паството. А от мен.

— Никога не би ме наранил. — Даяна се беше вкопчила в това убеждение от началото на връзката им. Време беше да й каже истината.

— Елинор си мислеше същото — навремето. После я убих в пристъп на лудост и ревност. Джак не е единственият вампир във фамилията, чиято кръвожадност се задейства от любов и вярност. — Матю погледна жена си в очите. — Същото важи и за моята.

— Ти и Елинор сте били просто любовници. А ние сме партньори. — Изражението й обаче показа, че започва да разбира. — През цялото време казваше, че не бива да ти се доверявам. Кълнеше се, че ще ме убиеш лично, но няма да позволиш някой друг да ме докосне.

— Казах ти истината. — Върховете на пръстите му се плъзнаха по скулите й и продължиха нагоре, за да уловят сълзата, която заплашваше да капне от ъгълчето на окото й.

— Но не цялата истина. Защо премълча, че връзката ни само ще влоши кръвожадността ти? — извика Даяна.

— Мислех си, че мога да открия лек. И че дотогава ще мога да владея чувствата си — отвърна Матю. — Но ти за мен стана жизненоважна като дъха и кръвта. Сърцето ми вече не знае къде свършвам аз и къде започваш ти. От мига, в който те видях, разбрах, че си могъща вещица, но как бих могъл да си представя, че ще имаш такава власт над мен?

Даяна му отговори не с думи, а с целувка, която го стресна с настоятелността си. Отговорът му бе не по-малко страстен. Когато се отдръпнаха един от друг, двамата бяха потресени. Даяна докосна устни с треперещи пръсти. Матю опря глава върху нейната, сърцето му нейното сърце — туптеше буйно от наплива на чувства.

— Основаването на нова издънка ще изисква пълното ми внимание, както и пълен контрол — каза Матю, когато най-сетне си възвърна дар слово. — Ако успея...

— Трябва — твърдо рече Даяна. — Ще успееш.

— Добре, ma lionne. Когато успея, ще има моменти, когато ще се налага лично да поемам нещата в свои ръце — обясни той. — Не че нямам вяра на теб, но не мога да се доверя на самия себе си.

— Както се държа с Джак — подсказа Даяна.

Матю кимна.

— Да бъда отделен от теб ще бъде истински ад, но да съм разсеян ще бъде невъобразимо опасно. Колкото до контрола ми... е, мисля, че знаем колко е малък, когато си наоколо. — Той докосна устните й с още една целувка, този път прелъстителна. Бузите на Даяна се зачервиха.

— Какво ще правя, докато си в Ню Орлиънс? — попита тя. — Трябва да има някакъв начин, по който да ти помогна.

— Намери онзи липсващ лист от Ашмол 782 — отвърна Матю. — Книгата на живота ще ни трябва като коз, независимо какво ще се случи между мен и децата на Маркъс. — Фактът, че търсенето ще попречи на Даяна да се замеси пряко в катастрофата, ако тази вятърничава схема се провали, беше допълнителен бонус. — Фийби ще ти помогне за третата илюстрация. Иди в Сет-Тур. Чакай ме там.

— Как ще знам дали си добре? — попита Даяна. Реалността на предстоящото им разделяне започваше да се усеща.

— Ще намеря начин да ти съобщя. Но никакви телефони. Никакви имейли. Не бива да оставяш диря от улики за Паството, ако Болдуин или някой от собствената ми кръв ме предаде — предупреди Матю. — Трябва да си запазиш благоразположението му, поне докато не бъдеш призната за Дьо Клермон.

— Но дотогава има месеци! — Изражението на Даяна стана отчаяно. — Ами ако децата се родят по-рано?

— Март и Сара ще акушират — нежно рече той. — Няма как да се предскаже колко дълго ще продължи това, Даяна.

„Може да отнеме години“ — помисли си Матю.

— Как да накарам децата да разберат защо баща им не е с тях? — попита тя, неизвестно как чула неизречените думи.

— Ще кажеш на близнаците, че е трябвало да стоя настрана, защото обичам тях и майка им с цялото си сърце. — Гласът му трепна. Той я придърпа в обятията си и я задържа, сякаш това можеше да забави неизбежното й заминаване.

— Матю? — разнесе се познат глас от мрака.

— Маркъс? — Даяна не бе чула приближаването му, макар че Матю бе доловил първо миризмата, а после тихите стъпки на сина си, докато той се катереше по планината.

— Здравей, Даяна. — Маркъс излезе от сенките на едно осветено от луната място.

Очите й се свиха загрижено.

— Да не е станало нещо в Сет-Тур?

— Всичко във Франция е наред. Помислих си, че Матю има нужда от мен тук — каза Маркъс.

— А Фийби? — попита Даяна.

— С Ален и Март е. — Маркъс изглеждаше уморен. — Неволно подслушах плановете ви. Задействате ли ги, няма връщане назад. Сигурен ли си, че искаш да основеш издънка, Матю?

— Не — отвърна той. Не можеше да излъже. — Но Даяна е. — Погледна съпругата си. — Крис и Галоуглас те чакат долу на пътя. Тръгвай, mon coeur.

— Още сега ли? — За момент Даяна изглеждаше уплашена от огромните мащаби на онова, което предстоеше да започнат.

— Никога няма да стане по-лесно. Ще трябва да ме оставиш и да тръгнеш. Не поглеждай назад. И, за бога, не тичай. — Матю никога не би могъл да се овладее, ако го направи.

— Но... — Тя стисна устни. Кимна и бързо изтри внезапно появилите се сълзи.

В последната целувка на Матю сякаш се бяха събрали повече от хиляда години копнеж.

— Никога няма... — започна Даяна.

— Шшш. — Той сложи пръст на устните й. — Никога не казвай никога за нас, нали?

После я отдели от себе си. Разстоянието помежду им беше само няколко сантиметра, но спокойно можеше да е и хиляди километри. Веднага щом се разделиха, кръвта му започна да вие. Той я обърна, за да й покаже двете малки светлинки от фенерите на приятелите им.

— Не прави нещата само по-трудни за него — тихо прошепна Маркъс на Даяна. — Върви. Бавно.

В продължение на няколко секунди Матю не беше сигурен, че тя ще бъде в състояние да го направи. Виждаше златните и сребърните нишки в пръстите й, искрящи и проблясващи, сякаш се опитваха да споят нещо, което е било внезапно, ужасно разкъсано. Тя пристъпи колебливо. После отново. Матю видя как мускулите на гърба й треперят, докато се мъчеше да се владее. Главата й клюмна. После тя изправи рамене и бавно пое в обратната посока.

— От самото проклето начало знаех, че ще разбиеш сърцето й — извика Крис на Матю, когато тя стигна до него. И я прегърна.

В действителност сърцето на Матю се разкъсваше, отнемайки самообладанието му, здравия му разум, последните следи от човечност.

Маркъс го наблюдаваше, без да мигне, докато Галоуглас и Крис отвеждаха Даяна. Когато те изчезнаха от поглед, Матю скочи напред. Маркъс го хвана.

— Ще успееш ли без нея? — попита той баща си. Самият Маркъс бе далеч от Фийби от по-малко от двайсет часа и вече се чувстваше неспокоен от раздялата им.

— Налага се — отвърна Матю, макар че в момента не можеше да си представи как би го направил.

— Даяна знае ли как ще ти се отрази раздялата? — Маркъс още имаше кошмари за Изабо и колко бе страдала по време на плена и смъртта на Филип. Все едно да гледаш как някой преминава през най-тежката абстиненция, която можеш да си представиш — треперенето, ирационалното поведение, физическата болка. А баба му и дядо му бяха сред щастливите вампири, които можеха да се отделят за известни периоди от време, въпреки че бяха партньори. Кръвожадността на Матю правеше това невъзможно. Още преди той и Даяна да станат истински партньори, Изабо бе предупредила Маркъс, че на баща му не може да се има доверие, ако с Даяна се случи нещо.

— Тя знае ли? — повтори Маркъс.

— Не напълно. Наясно е обаче какво ще ми се случи, ако остана тук и се подчиня на брат си. — Матю се отскубна от ръката на сина си. — Не е нужно да заставаш до мен в това начинание. Все още имаш избор. Болдуин ще те приеме, стига да го помолиш за прошка.

— Направих избора си още през хиляда седемстотин осемдесет и първа, забрави ли? — Очите на Маркъс бяха сребристи на лунната светлина. — И тази нощ ти доказа, че изборът ми е бил правилен.

— Няма гаранция, че ще се получи — предупреди го Матю. — Болдуин може да откаже да утвърди издънката. Паството може да надуши с какво сме се заели, преди да сме приключили. А Бог знае, че децата ти имат причина да се противопоставят.

— Няма да ти улеснят работата, но децата ми ще направят онова, което им кажа да направят. В крайна сметка. Освен това сега ти си под моя закрила — каза Маркъс.

Матю го погледна изненадано.

— Твоята безопасност, безопасността на партньорката ти и на близнаците, които носи, сега са първостепенна задача на Рицарите на Лазар — обясни Маркъс. — Болдуин може да заплашва колкото си иска, но аз имам под свое командване повече от хиляда вампири, демони и да, дори вещици.

— Те никога няма да ти се подчинят — възрази Матю. — Не и когато разберат за какво искаш да се сражават.

— Как според теб ги наех на първо място? — Маркъс поклати глава. — Наистина ли мислиш, че сте единствените две създания на планетата, които имат причина да не харесват ограниченията на съглашението?

Но Матю бе твърде разсеян, за да отговори. Вече чувстваше първия неудържим импулс да тръгне след Даяна. Скоро нямаше да е в състояние да седи повече от няколко минути, преди инстинктите да започнат да му заповядват да отиде при нея. А след това щеше да стане още по-лошо.

— Ела. — Маркъс прегърна баща си през раменете. — Джак и Андрю ни очакват. Подозирам, че проклетото куче май също ще трябва да дойде в Ню Орлиънс.

Матю все така не отговори. Ослушваше се за гласа на Даяна, за характерните й стъпки, за ритъма на сърцето й.

Цареше единствено тишина, а звездите светеха твърде слабо, за да му покажат пътя към дома.

Слънце във Везни

Когато слънцето минава през Везни,

времето е подходящо за пътуване.

Пазете се от явни врагове, война и съпротива.

Анонимен английски сборник с цитати,

ок. 1390 година, Гонсалвис MS 4890, ф. 9

23.

— Пусни ме, Мириам, преди да съм разбил проклетата врата. — Галоуглас не беше в настроение за игрички.

Тя рязко отвори вратата.

— Матю може и да го няма, но не опитвай нищо смахнато. Все още те наблюдавам.

Поведението й не беше изненада за Галоуглас. Веднъж Джейсън му беше казал, че обучението как да бъде вампир под ръководството на Мириам го убедило, че наистина съществува някакво всезнаещо, всевиждащо и отмъстително божество. Противно на библейските учения обаче, то било от женски род и доста саркастично.

— Матю и другите потеглиха ли? — тихо попита Даяна от горния край на стълбите. Беше бледа като призрак, а в краката й имаше малък куфар. Галоуглас изруга и се завтече към нея.

— Да — каза той и грабна куфара, преди тя да е направила някоя глупост и да се опита да го понесе сама. С всеки изминал час му изглеждаше все по-загадъчно как Даяна просто не се прекатурва от товара на близнаците.

— Какъв е този куфар? — попита Крис. — Какво става?

— Леля тръгва на пътешествие. — Галоуглас още смяташе, че напускането на Ню Хейвън е лоша идея, но Даяна му беше казала, че тръгва, със или без него.

— Къде? — остро попита Крис.

Галоуглас сви рамене.

— Обещай, че ще продължиш да работиш върху ДНК пробите от Ашмол 782 и върху проблема с кръвожадността, Крис — помоли Даяна, докато слизаше по стълбите.

— Знаеш, че не оставям проучванията си недовършени — подчерта той и се обърна към Мириам. — Ти знаеше ли, че Даяна заминава?

— Как бих могла да не знам? Вдигна достатъчно шум, докато вадеше куфара от шкафа и се обаждаше на пилота. — Тя грабна кафето на Крис. Отпи глътка и направи гримаса. — Прекалено е сладко.

— Вземи си палтото, лельо. — Галоуглас не знаеше какво е намислила Даяна — обеща, че ще му каже след като излетят, — но се съмняваше, че ще се насочат към някой от Карибските острови с полюшващи се на топлия бриз палми.

Като никога Даяна не запротестира заради грижите и суетенето му.

— Заключи, когато излизаш, Крис. И гледай да изключиш кафеварката от контакта. — Тя се повдигна на пръсти и целуна приятеля си по бузата. — Грижи се за Мириам. Не я пускай да се разхожда из Ню Хейвън нощем, нищо че е вампир.

— Ето — каза Мириам и й подаде голям жълт плик. — Както поиска.

Даяна надникна вътре.

— Сигурна ли си, че не ти трябват?

— Имаме предостатъчно проби — отвърна вампирката.

Крис се вгледа дълбоко в очите на Даяна.

— Обади ми се, ако ти потрябвам. Независимо от причината, независимо от часа, независимо от мястото. Ще хвана първия полет.

— Благодаря — прошепна тя. — Ще се оправя. Галоуглас е с мен.

За негова изненада, думите не донесоха никаква радост на Галоуглас.

А и как биха могли, когато бяха изречени така примирено?

Частният самолет на Дьо Клермон излетя от летището на Ню Хейвън. Галоуглас гледаше през прозореца и почукваше с телефона по коляното си. Самолетът направи завой и той подуши въздуха. Север-североизток.

Даяна седеше до него със затворени очи и побелели устни. Едната й ръка бе отпусната леко върху Ананас и Бобче, сякаш ги утешаваше. По бузите й имаше мокри следи.

— Не плачи. Не мога да го понасям — намусено рече Галоуглас.

— Съжалявам. Просто не мога да се сдържа. — Даяна се завъртя в мястото си с лице към другата страна на салона. Раменете й трепереха.

— По дяволите, лельо. Извръщането не върши работа. — Галоуглас разкопча предпазния си колан и клекна до коженото й кресло. Потупа я по коляното. Тя хвана ръката му. Силата пулсираше под кожата й. Беше донякъде намаляла след онзи изумителен момент, когато беше увила сира на фамилия Дьо Клермон в бодливите лози, но все още бе много осезаема. Галоуглас дори я беше видял през прикриващото заклинание, което Даяна носеше още от качването в самолета.

— Как мина между Маркъс и Джак? — попита тя с все още затворени очи.

— Маркъс го поздрави като чичо и го разсея с истории за своите деца и лудориите им. Бог ми е свидетел, забавна тайфа са — промърмори под нос вампирът. Но Даяна не искаше да чуе точно това.

— Матю се държеше толкова добре, колкото можеше да се очаква — продължи той по-меко. Имаше момент, в който Матю беше на път да удуши Хабърд, но Галоуглас нямаше намерение да се тревожи за нещо, което в крайна сметка бе отлична идея.

— Радвам се, че ти и Крис се обадихте на Маркъс — прошепна Даяна.

— Идеята беше на Мириам — призна Галоуглас. Тя беше защитавала Матю векове наред, точно както той беше пазил Даяна. — Веднага щом видя резултатите, тя разбра, че Матю ще има нужда от сина си.

— Горката Фийби — промълви Даяна и в гласа й се долови безпокойство. — Маркъс едва ли е имал време да й обясни смислено какво става.

— Не се безпокой за нея. — Галоуглас беше прекарал два месеца с момичето и я бе преценил. — Тя има силен гръбнак и храбро сърце, също като теб.

После настоя Даяна да поспи. Салонът беше оборудван с кресла, които ставаха на легла. Увери се, че се е унесла, след което отиде в пилотската кабина и настоя да научи дестинацията им.

— Европа — каза му пилотът.

— Какво ще рече „Европа“? — Това можеше да означава къде ли не, от Амстердам до Оверн или Оксфорд.

— Мадам Дьо Клермон не е избрала окончателната дестинация. Каза ми да летя към Европа и аз летя към Европа.

— Сигурно отива в Сет-Тур. Карай към Гандер в такъв случай — инструктира го Галоуглас.

— Точно такъв е планът ми, сър — иронично отвърна пилотът. — Искате ли да пилотирате?

— Да. Не. — Точно в момента на Галоуглас най-много му се искаше да удари нещо. — По дяволите, човече. Ти си върши твоята работа, а аз ще си върша моята.

Понякога на Галоуглас му се искаше с цялото си сърце да беше паднал в битка срещу някой различен от Юг дьо Клермон.

След като кацнаха благополучно на летището в Гандер, Галоуглас помогна на Даяна да слезе по стълбите, за да се разтъпче, както й беше наредил докторът.

— Не си облечена подходящо за Нюфаундленд — отбеляза той и наметна топло яке на раменете й. — Вятърът ще разкъса това жалко подобие на палто за нула време.

— Благодаря, Галоуглас — каза Даяна и потрепери.

— Каква е последната дестинация, лельо? — попита той след втората им обиколка на малката писта.

— Има ли значение? — От примирен гласът на Даяна бе станал уморен, а после нещо по-лошо.

Безнадежден.

— Не, лельо. Нар-САР-суак, а не НЪР-сар-скуак — обясни Галоуглас, докато завиваше раменете на Даяна с пухено одеяло. Нарсарсуак, на южния връх на Гренландия, бе по-студен дори от Гандер. Въпреки това Даяна бе настояла за една бърза разходка.

— Откъде знаеш? — заядливо попита тя. Устните й бяха леко посинели.

— Просто знам. — Галоуглас направи знак на стюарда, който му донесе димяща чаша чай. Той доля малко уиски в нея.

— Никакъв кофеин или алкохол — каза Даяна и отказа чашата.

— Собствената ми майка е пиела уиски всеки ден от бременността си, а виж какъв здравеняк съм се пръкнал — изтъкна Галоуглас и отново й поднесе чашата. — Хайде — започна да я увещава той. — Една глътчица няма да ти навреди. Пък и за Ананас и Бобче няма да е толкова зле, колкото измръзването.

— Те са добре — остро отвърна Даяна.

— О, да. По-добре от космите на жаба. — Галоуглас протегна още повече ръка с надеждата, че ароматът на чая ще я накара да се предаде. — Шотландски чай за закуска. Един от любимите ти.

— Махни се, Сатана — промърмори Даяна и взе чашата. — И между другото, майка ти няма как да е пиела уиски, докато е била бременна с теб. Няма сведения за дестилация на уиски в Шотландия или Ирландия преди петнайсети век. Ти си по-стар.

Галоуглас сподави въздишката си на облекчение, когато чу историческите й заяждания.

Даяна извади телефон.

— На кого се обаждаш, лельо? — предпазливо попита Галоуглас.

— На Хамиш.

Когато най-добрият приятел на Матю вдигна, думите му бяха точно онези, които Галоуглас очакваше.

— Даяна? Станало ли е нещо? Къде си?

— Не мога да си спомня къде е къщата ми — каза тя вместо обяснение.

— Твоята къща ли? — озадачено попита Хамиш.

— Моята къща — търпеливо повтори Даяна. — Онази, която Матю ми даде в Лондон. Накара ме да подпиша сметките за поддръжката, докато беше в Сет-Тур.

„Лондон?“ Да си вампир изобщо не помага в тази ситуация, осъзна Галоуглас. Далеч по-добре щеше да е да се роди вещер. Може би тогава щеше да схване как работи умът на тази жена.

— Намира се в Мейфеър, на една малка уличка до Конаут. Защо?

— Трябва ми ключ. И точен адрес. — Даяна млъкна за момент и се замисли върху нещо. — Ще ми трябва и шофьор в града. Демоните обичат метрото, а вампирите притежават всички по-големи таксиметрови компании.

Разбира се, че притежаваха таксиметровите компании. Кой друг имаше време да запомни всички триста и двайсет маршрута, двайсет и петте хиляди улици и двайсетте хиляди ориентири в радиус 10 километра от Чаринг Крос, само за да получи лиценз?

— Шофьор ли? — задави се Хамиш.

— Да. И онази сметка в „Кутс“ на мое име върви ли с карта с висок лимит?

Галоуглас изруга. Тя го изгледа студено.

— Да. — Предпазливостта на Хамиш растеше.

— Добре. Трябва да купя някои книги. Всичко, писано от Атанасий Кирхер. Първо или второ издание. Би ли направил няколко запитвания преди уикенда? — Даяна подчертано избягваше пронизващия поглед на придружителя си.

— Атанасий кой? — попита Хамиш. Галоуглас чуваше скърцането на писалка по хартия.

— Кирхер. — Тя произнесе името буква по буква. — Ще се наложи да се обърнеш към търговците на редки книги. В Лондон трябва да има копия. Не ме интересува колко струват.

— Звучиш като баба — промърмори Галоуглас. Само това беше достатъчна причина за безпокойство.

— Ако не успееш да ми намериш копия до края на следващата седмица, май ще се наложи да ида в Британската библиотека. Есенният семестър обаче започна и отделът за редки книги ще бъде пълен с вещици. Сигурна съм, че ще е по-добре, ако остана у дома.

— Мога ли да говоря с Матю? — малко притеснено попита Хамиш.

— Не е тук.

— Сама ли си? — изуми се той.

— Разбира се, че не. Галоуглас е с мен — отвърна Даяна.

— И той знае ли за плана ти да седиш в публичните читални на Британската библиотека и да четеш книгите на... как беше името му? На Атанасий Кирхер? Да не си напълно полудяла? Цялото Паство те търси! — Тонът на Хамиш се повишаваше с всяко следващо изречение.

— Наясно съм с интереса на Паството, Хамиш. Затова те помолих да купиш книгите — с благ тон отвърна Даяна.

— Къде е Матю? — поиска да знае Хамиш.

— Не знам. — Даяна кръстоса пръсти, докато изричаше лъжата.

Последва дълго мълчание.

— Ще те чакам на летището. Обади ми се, когато ти остава един час до кацането — каза Хамиш.

— Не е нужно — възрази тя.

— Обади ми се един час преди да кацнеш. — Хамиш замълча за момент. — И, Даяна? Не зная какво става, но в едно съм сигурен. Матю те обича. Обича те повече от собствения си живот.

— Знам — прошепна тя и затвори.

От безнадежден гласът й вече бе станал мъртвешки.

Самолетът обърна на югоизток. Вампирът в пилотската кабина беше чул разговора и действаше по съответния начин.

— Какво прави онзи дръвник? — изръмжа Галоуглас, скочи на крака и бутна подноса. По пода се разпиляха бисквити. — Не можеш да продължиш направо към Лондон! — извика той към кабината. — Полетът трае четири часа, а тя не бива да остава във въздуха повече от три.

— Тогава накъде? — приглушено попита пилотът, докато самолетът променяше курса си.

— Карай към Сторноуей. Право напред, на по-малко от три часа път. След това остава кратък преход до Лондон — отвърна Галоуглас.

Въпросът беше решен. Пътуването на Маркъс с Матю, Джак, Хабърд и Лоберо, колкото и адско да бе, не би могло да се сравнява с това.

— Прекрасно е. — Даяна отметна косата от лицето си. Беше утро, слънцето тъкмо се издигаше над Минч. Галоуглас напълни дробовете си с познатия въздух на дома и се залови да запомни гледката, за която често беше сънувал — Даяна Бишъп бе тук, в земята на предците му.

— Така е. — Той се обърна и тръгна към самолета, който ги чакаше на помощната писта с включени светлини, готов за отлитане.

— След малко идвам. — Даяна огледа хоризонта. Есента бе украсила хълмовете с червеникави и златисти щрихи сред зеленото. Вятърът развяваше червената коса на вещицата и тя светеше като живи въглени.

Галоуглас се зачуди какво е привлякло вниманието й. Нямаше нищо за гледане, освен един заблуден сив рибар, чиито яркожълти крака изглеждаха твърде тънки, за да поддържат тялото му.

— Хайде, лельо. Ще замръзнеш тук. — Откакто се беше простил с коженото си яке, Галоуглас не носеше нищо освен обичайната си тениска и разръфани джинси. Вече не усещаше студа, но помнеше как сутрешният въздух в тази част на света може да те прониже до кости.

Сивият рибар се загледа за момент в Даяна. Раздвижи глава нагоре-надолу, разпери криле и изкряска. После полетя и се понесе към морето.

— Даяна?

Тя обърна синьо-златисти очи към Галоуглас. Косъмчетата по врата му настръхнаха. В погледа й имаше нещо неземно, което го накара да си спомни за детството си и една тъмна стая, където дядо му хвърляше руни и изричаше пророчества.

Дори след като самолетът излетя, Даяна остана загледана в някаква невидима далечна гледка. Галоуглас се взираше през прозореца и се молеше за попътен вятър.

— Никога няма да престанем да бягаме, не мислиш ли? — Гласът й го стресна.

Галоуглас не знаеше отговора и не можеше да понесе да я излъже. Запази мълчание.

Даяна скри лице в дланите си.

— Няма, няма. — Той леко я залюля на гърдите си. — Не бива да мислиш все най-лошото, лельо. Не е в твой стил.

— Просто съм ужасно уморена, Галоуглас.

— И с основание. Между минало и настояще изкара страшна година. — Галоуглас опря брадичка в главата й. Тя може и да беше лъвицата на Матю, но дори лъвиците трябва от време на време да затворят очи и да си починат.

— Това Кора ли е? — Пръстите на Даяна проследиха очертанията на предмишницата му. Галоуглас потръпна. — Къде отива опашката й?

Тя вдигна ръкава му, преди той да успее да я спре. Очите й се разшириха.

— Не биваше да го виждаш — рече Галоуглас. Той я пусна и намести меката материя на мястото й.

— Покажи ми.

— Лельо, най-добре ще е...

— Покажи ми — повтори Даяна. — Моля те.

Галоуглас хвана края на тениската си и я съблече през глава. Татуировките му разказваха заплетена история, но само няколко глави от нея биха представлявали интерес за жената на Матю. Даяна закри уста с длан.

— О, Галоуглас.

Над сърцето му имаше седяща на скала сирена с протегната към левия му бицепс ръка. Тя държеше сноп нишки. Те се виеха надолу по ръката му, като се спускаха и преплитаха, за да се превърнат в гъвкавата опашка на Кора, която се увиваше около лакътя, докато не достигаше тялото на огнедишащия дракон.

Лицето на сирената бе лицето на Даяна.

— Трудна си за откриване, но си още по-трудна за забравяне. — Галоуглас навлече отново тениската си.

— Откога? — Очите на Даяна бяха изпълнени със съжаление и съчувствие.

— Четири месеца. — Не й каза, че това е най-новата от серията подобни изображения, които бе направил над сърцето си.

— Нямах предвид това — тихо рече тя.

— О — въздъхна Галоуглас и се загледа между коленете си към килима. — Четиристотин години. Плюс-минус.

— Толкова съжа...

— Не е нужно да съжаляваш за нещо, което не би могла да предотвратиш — каза Галоуглас и й махна с ръка да замълчи. — Знам, че никога не би могла да бъдеш моя. Нямаше значение.

— Преди да стана на Матю, бях твоя — просто рече Даяна.

— Само защото те следях как израстваш, за да станеш съпруга на Матю. Дядо винаги имаше гадната дарба да ни натоварва със задачи, които нито можем да откажем, нито да изпълним, без да изгубим някаква частица от душите си.

Той пое дълбоко дъх.

— Докато не видях във вестника историята за лабораторната книга на лейди Пембрук — продължи, — една малка част от мен се надяваше, че съдбата може да крие някаква изненада в ръкава си. Питах се дали няма да се върнеш различна, без Матю или поне без да го обичаш толкова, колкото той теб.

Даяна го слушаше, без да каже нито дума.

— Затова отидох в Сет-Тур да те чакам, както бях обещал на дядо. Емили и Сара все говореха за промените, до които може да доведе твоето пътуване във времето. Миниатюрите и телескопите са едно нещо, но за теб винаги е имало само един мъж, Даяна. И Бог знае, че за Матю винаги е имало само една жена.

— Странно е да чуя как произнасяш името ми — тихо промълви Даяна.

— Докато те наричам лельо, никога няма да забравя кой наистина притежава сърцето ти — намусено каза Галоуглас.

— Филип не е трябвало да очаква от теб да ме наглеждаш. Било е жестоко — отбеляза тя.

— Не по-жестоко от онова, което очакваше от теб — отвърна Галоуглас. — И далеч по-малко, отколкото изискваше от самия себе си.

Галоуглас видя объркването й и продължи:

— Филип винаги поставяше собствените си нужди на последно място. Вампирите са създания, управлявани от желанието, инстинктите им за самосъхранение са много по-силни от тези на всеки топлокръвен. Но Филип никога не ни е харесвал. Сърцето му се късаше всеки път, когато баба не я свърташе на едно място и се запиляваше някъде. Тогава не разбирах защо Изабо изпитва такава необходимост да се махне. След като чух историята й, си мисля, че любовта на Филип я плашеше. Беше толкова дълбока и себеотрицателна, че баба просто не можеше да й повярва, не и след всичко, на която я е подложил нейният сир. Част от нея винаги е била нащрек Филип да не се обърне срещу нея, да поиска нещо за себе си, което тя не би могла да му даде.

Даяна се замисли.

— Всеки път, когато видя как Матю се мъчи да ти даде свободата, от която се нуждаеш, да ти позволи да направиш нещо без него, което ти самата смяташ за дребно, но за него е мъчително безпокойство и очакване, си спомням за Филип — каза Галоуглас, приключвайки историята си.

— И какво ще правим сега? — Нямаше предвид, когато стигнат Лондон, но се престори, че е така.

— Сега ще чакаме Матю — с равен глас отвърна Галоуглас. — Ти поиска той да основе издънка. И той се зае да го направи.

Магията на Даяна запулсира отново под кожата й в дъгоцветно вълнение. Напомняше на Галоуглас за дългите нощи, когато бе гледал северното сияние от пясъчната ивица под скалите, където навремето живееха баща му и дядо му.

— Не се безпокой. Матю няма да издържи дълго време далеч. Едно е да се скиташ в мрака, защото не познаваш нищо друго, и съвсем различно да се наслаждаваш на светлината само за да ти бъде отнета — рече Галоуглас.

— Звучиш толкова уверено — прошепна тя.

— Защото съм уверен. Децата на Маркъс са буйни, но той ще ги излекува. — Галоуглас сниши глас. — Предполагам, че имаш основателни причини да избереш Лондон?

Погледът й трепна.

— Така си и мислех. Няма само да търсиш последния липсващ лист. Целта ти е Ашмол 782. И не говоря глупости — изтъкна Галоуглас и вдигна ръка, когато Даяна отвори уста да възрази. — Значи ще искаш около теб да има хора. Хора, на които да можеш да се довериш до смърт, като баба, Сара и Фернандо.

Той извади телефона си.

— Сара вече знае, че пътувам към Европа. Казах й, че ще й се обадя, след като се установя. — Даяна погледна намръщено телефона. — А Изабо е още пленница на Жербер. Няма досег с външния свят.

— О, баба си знае работата — безгрижно рече Галоуглас, докато пръстите му летяха над копчетата. — Само ще й пратя съобщение накъде сме тръгнали. После ще кажа на Фернандо. Не можеш да го направиш сама, лельо. Не и онова, което си замислила.

— Приемаш всичко много добре, Галоуглас — с благодарност каза Даяна. — Матю би се опитал да ме разубеди.

— Така е, като се влюбваш в неподходящия човек — промърмори той под нос, докато прибираше телефона в джоба си.

Изабо дьо Клермон взе елегантния си червен телефон и погледна светещия дисплей. Отбеляза си часа —7:37. После прочете съобщението. Започваше с една-единствена дума, повторена три пъти:

Помощ

Помощ

Помощ

Беше очаквала Галоуглас да се свърже с нея, откакто Фийби бе уведомена, че Маркъс е заминал посред нощ, мистериозно и най-неочаквано, за да бъде с Матю.

Изабо и Галоуглас бяха решили предварително, че им трябва начин да се уведомяват един друг, когато нещата станат „крушовидни", както се изразяваше внукът й. Системата им беше претърпяла промени през годините, от сигнални огньове и тайни послания, написани със сок от лук, до кодове и шифри, после до предмети, изпращани по пощата без обяснения. Сега използваха телефона.

Отначало Изабо се колебаеше дали да се сдобива с такова мобилно устройство, но предвид последните събития се радваше че са й го върнали. Жербер й го беше конфискувал малко след пристигането й в Орийак с празната надежда, че липсата му ще я направи по-податлива.

Жербер върна телефона на Изабо преди няколко седмици. Тя беше взета като заложница, за да задоволи вещиците и публично да демонстрира властта и влиянието на Паството. Жербер не хранеше илюзията, че пленницата му ще сподели някаква информация, която ще му помогне да открие Матю. Той обаче бе благодарен, че Изабо е склонна да поддържа фарса. От пристигането й в дома на Жербер тя бе образцов заложник. Той заяви, че връщането на телефона е награда за доброто й поведение, но тя знаеше, че това до голяма степен се дължи на факта, че Жербер не е успял да разбере как да спре многото аларми, които се включваха през целия ден.

Изабо харесваше тези напомняния за събития, които бяха променили света й — точно преди пладне, когато Филип и хората му бяха нахлули в затвора й и тя бе почувствала първата искрица надежда; два часа преди изгрев слънце, когато Филип за първи път й бе признал, че я обича; три следобед, когато бе открила разбитото тяло на Матю в недовършената църква в Сен Люсиен; 13:23 ч., когато Матю източи последните капки кръв от съсипаното от болка тяло на Филип. Други аларми отбелязваха часа на смъртта на Юг и Годфроа, часа, когато Луиза за първи път показа признаците на кръвожадността, часа, когато Маркъс категорично показа, че въпросната болест не го е докоснала. Останалите аларми бяха запазени за важни исторически събития, като раждането на крале и кралици, които Изабо беше наричала приятели, избухването на войни, които бе водила и спечелила, и битки, които необяснимо беше изгубила въпреки внимателното им планиране.

Алармите звъняха ден и нощ, всяка с различна, грижливо подбрана мелодия. Жербер особено яростно възрази срещу онази, която пееше Chant de guerre de L'Armee du Rhin* в 5:30 сутринта — времето, когато революционната тълпа помете портите на Бастилията през 1789 година. Тези мелодии служеха като подсещания, събуждаха спомени за лица и места, които иначе щяха да избледнеят с времето.

* „Марш на рейнската армия“, по-известен като френския национален химн "Марсилезата“. — Б. пр.

Изабо прочете останалата част от съобщението, на Галоуглас. За всеки друг то щеше да представлява само неразбираема комбинация от прогноза за плаване, сигнал за бедствие и хороскоп с препратки към сенки, луната, Близнаци, Везни и серия географски дължини и ширини. Изабо го препрочете два пъти — веднъж, за да се увери, че е разбрала правилно значението му, и втори път, за да запомни инструкциите на Галоуглас. След това написа отговора.

Je viens*

* Идвам (фр.). — Б. пр.

— Боя се, че е време да си тръгвам, Жербер — каза Изабо без капка съжаление. Погледна през ужасната псевдоготическа стая, в която седеше тъмничарят й пред компютър на богато украсена маса. В другия край на помещението имаше тежка Библия, поставена на катедра с две дебели бели свещи отстрани, сякаш работното място на Жербер е някакъв олтар. Устните на Изабо се свиха при вида на тази преструвка, която вървеше на тежката мебел от деветнайсети век, превърнатите в канапенца църковни пейки и крещящия копринен тапет в зелено и синьо, украсен с рицарски щитове. Единствените автентични неща в стаята бяха огромната каменна камина и монументалната шахматна дъска пред нея.

Жербер впери поглед в екрана на компютъра и натисна копче. После изстена.

— Жан-Люк ще дойде от Сен Люсиен да ти помогне, ако още имаш проблеми с компютъра — каза Изабо.

Жербер беше наел приятния младеж да изгради домашна мрежа, след като Изабо бе споделила две клюки от Сет-Тур, дочути от разговорите на вечеря — мнението на Натаниел Уилсън, че бъдещите войни ще се водят в интернет, и плана на Маркъс да движи повечето банкови операции на Рицарите на Лазар чрез онлайн каналите. Болдуин и Хамиш бяха отхвърлили необичайната идея на внука й, но не беше нужно Жербер да научава и това.

Докато инсталираше компонентите на набързо поръчаната система на Жербер, на Жан-Люк му се наложи на няколко пъти да се обажда в офиса за съвет. Скъпият приятел на Маркъс, Натаниел, бе започнал малък бизнес в Сен Люсиен с намерението да вкара селяните в модерната епоха и макар че сега бе в Австралия, с радост се съгласяваше да помогне на бившия си работодател, когато имаше нужда от по-богат опит. В този случай Натаниел бе запознал Жан-Люк с различните системи за сигурност, които бе поискал Жербер.

Към тях Натаниел бе направил и някои свои модификации.

Крайният резултат бе, че Изабо и Натаниел знаеха за Жербер Орийак повече, отколкото тя беше сънувала, че е възможно, пък и повече, отколкото искаше да знае. Беше направо изумително как онлайн покупките разкриват какви ли не подробности за характера и действията му.

Изабо се беше погрижила Жан-Люк да включи Жербер в различни социални мрежи, за да държи вампира зает и да не й се пречка. Не можеше да проумее защо всички тези компании избираха за фирмените си знаци все някакви нюанси на синьото. Цветът винаги й се бе струвал безметежен и успокояващ, но в същото време социалните медии предлагаха единствено безкрайна възбуда и позьорство. Беше по-зле и от двора във Версай. Изабо си припомни между другото, че Луи Дьодоне* също си падаше доста по синьото.

* Луи XIV. — Б. пр.

Единственото оплакване на Жербер от новото му виртуално битие беше, че не можеше да се регистрира като „Понтифекс Максимус“. Изабо му каза, че така сигурно е по-добре, тъй като името можеше да се изтълкува като нарушение на съглашението от някои създания.

За жалост за Жербер — и за радост за Изабо — пристрастяването към интернет и разбирането как мрежата да се използва по възможно най-добрия начин не винаги вървяха ръка за ръка. Поради характера на сайтовете, в които влизаше най-често, Жербер се напълни с компютърни вируси. Освен това избираше прекалено сложни пароли и забравяше кои сайтове е посещавал и как е попаднал на тях. Това доведе до много телефонни разговори с Жан-Люк, който неизменно го избавяше от трудностите му и така винаги знаеше как да влиза в цялата онлайн информация на Жербер.

Това позволяваше на Изабо да се скита из замъка, да рови из вещите му и дори да препише изненадваща информация от множеството адресни указатели на вампира.

Животът като заложница на Жербер се оказа невероятно поучителен.

— Време е да тръгвам — повтори Изабо, когато Жербер най-сетне откъсна поглед от екрана. — Вече няма причина да ме държиш тук. Паството спечели. Току-що получих вест от семейството, че Матю и Даяна вече не са заедно. Предполагам, че напрежението е дошло в повече на горкото момиче. Сигурно си много доволен.

— Не знаех. А ти? — с подозрителна физиономия попита Жербер. — Доволна ли си?

— Разбира се. Винаги съм презирала вещиците. — Не беше нужно Жербер да знае колко коренно се бяха променили чувствата й.

— Хммм. — Той все още изглеждаше предпазлив. — Вещицата на Матю в Медисън ли е отишла? Даяна Бишъп би искала да е с леля си, ако е оставила сина ти.

— Сигурна съм, че копнее за дома — смътно отвърна Изабо. — Типично е след скъсване да потърсиш онова, което ти е познато.

Изабо смяташе за обещаващо, че Даяна е избрала да се върне на място, където двамата с Матю бяха живели заедно. Колкото до скъсването, имаше много начини да облекчиш болката и самотата, които вървяха с участта да си партньор на сир на велик вампирски клан, какъвто Матю скоро щеше да стане. Изабо очакваше с нетърпение да сподели тези начини със снаха си, която бе далеч по-корава, отколкото биха очаквали повечето вампири.

— Трябва ли да съгласуваш заминаването ми с някого? С Доменико? Или може би със Сату? — настоятелно попита Изабо.

— Те играят по свирката ми, Изабо — намръщено отвърна Жербер.

Беше унизително просто да манипулираш Жербер, ако е въвлечено егото му. А то бе винаги въвлечено. Изабо скри доволната си усмивка.

— Ако те пусна, нали ще се върнеш в Сет-Тур и ще останеш там? — попита Жербер.

— Разбира се — тутакси отвърна тя.

— Изабо — изръмжа той.

— Не съм напускала територията на Дьо Клермон от края на войната — изтъкна тя леко раздразнено. — Освен ако Паството не реши да ме вземе отново за заложница, ще остана в земята на фамилията. Единствено Филип би могъл да ме убеди да направя друго.

— За щастие, дори Филип дьо Клермон не е в състояние да ни заповядва от гроба — отбеляза Жербер. — Макар да съм сигурен, че страшно би му се искало да не е така.

„Би останал изненадан, крастава жабо такава“ — помисли си Изабо.

— Е, добре тогава. Свободна си. — Той въздъхна. — Само се опитай да не забравяш, че сме във война, Изабо. Да запазим приличието.

— О, никога не бих забравила, че сме във война, Жербер. — Неспособна да се владее повече и уплашена, че може да намери хитроумно приложение на желязната маша до камината, Изабо тръгна да търси Март.

Вярната й спътница бе долу в безупречната кухня, седнала до огнището с опърпано копие на „Дама, поп, асо, шпионин“ и димяща чаша греяно вино. Касапинът на Жербер стоеше при дръвника недалеч и разфасоваше заек за закуската на господаря си. Сините холандски плочки по стените придаваха на мястото странно жизнерадостен вид.

— Прибираме се у дома, Март — каза Изабо.

— Най-сетне. — Март се изправи със стон. — Мразя Орийак. Въздухът тук е лош. Adiu siatz, Тео.

— Adiu siatz, Март — изсумтя Тео, без да спира да сече нещастния заек.

Жербер ги чакаше на изхода да се сбогува. Целуна Изабо по бузите под погледа на мъртъв глиган, убит от Филип, чиято глава бе препарирана и монтирана над камината.

— Да поръчам ли на Ензо да ви закара?

— Мисля да повървим. — Така двете щяха да имат време да съставят план. След толкова много седмици шпиониране под покрива на Жербер нямаше да й е лесно да се освободи от изключителната си предпазливост.

— Това са сто и трийсет километра — посочи Жербер.

— Ще спрем в Аланч да обядваме. Навремето в тамошните гори имаше голямо стадо елени. — Нямаше да стигнат толкова далеч, защото Изабо вече бе изпратила на Ален съобщение да ги чака извън Мюра. Той щеше да ги откара до Клермон-Феран, където щяха да се качат на една от адските летящи машини на Болдуин и да продължат към Лондон. Март ненавиждаше летенето, което според нея бе неестествено, но не можеха да позволят Даяна да пристигне в студена къща. Изабо пъхна в ръката на Жербер визитка на Жан-Люк. — До следващия път.

Хванати под ръка, двете излязоха в свежото утро. Кулите на замъка Анж-Дешу ставаха все по-малки и по-малки зад тях, докато не изчезнаха от поглед.

— Трябва да сложа нова аларма, Март. В седем и трийсет и седем сутринта. Напомни ми. Мисля, че „Маршът на Анри Четвърти“ ще бъде най-подходящ — прошепна Изабо, докато крачеха бързо на север към заспалите върхове на древните вулкани и бъдещето.

24.

— Това не може да бъде моята къща, Ленард. — Подобната на палат тухлена сграда с масивната фасада с пет прозорци и четирите си етажа в един от най-скъпите лондонски квартали правеше идеята невъзможна. В същото време почувствах и известно съжаление. Високите прозорци бяха с бели рамки, които изпъкваха на топлия фон на тухлите, старото стъкло намигаше на светлината на обедното слънце. Помислих си, че вътре къщата сигурно е залята със светлина. И сигурно бе топла, защото вместо обичайните два комина имаше три. По вратата на централния вход имаше достатъчно месинг, за да изработиш инструменти за цял оркестър. Би било славно да наречеш подобно нещо свой дом.

— Тук ми казаха да карам, госпожо... ъъъ, мисис... ъъъ, Даяна. — Ленард Шордич, някогашният приятел на Джак и един от опърпаната банда изгубени момчета на Хабърд, ги беше посрещнал заедно с Хамиш в терминала за частни пристигащи на градското летище в Доклендс. Сега той паркира мерцедеса и проточи врат над седалката в очакване на нови инструкции.

— Гарантирам, че това е твоята къща, лельо. Ако не ти харесва, ще я сменим с нова. Но нека обсъдим бъдещите покупко-продажби на недвижими имоти вътре, ако обичаш. Не е разумно да оставаме на улицата, където всяко създание може да ни види. Вземи багажа, момко. — Галоуглас слезе от предната седалка и затръшна вратата след себе си. Още беше ядосан, че не беше шофирал сам до Мейфеър. Аз обаче вече имах опит в пътуването с Галоуглас из Лондон и предпочетох да рискувам с Ленард.

Отново погледнах със съмнение имението.

— Не се безпокой, Даяна. Дом Клермон далеч не изглежда така внушително отвътре, колкото отвън. Има стълбище, разбира се. И гипсови орнаменти тук-там — каза Хамиш, докато отваряше вратата. — Като се замисля, цялата къща е наистина доста величествена.

Ленард се разрови в багажника и извади малкия ми куфар и голямата, изписана на ръка табела, която беше държал, докато ни чакаше. Бе искал да направи нещата както трябва и на табелата пишеше КЛЕРМОН с големи печатни букви. Когато Хамиш му посочил, че трябва да сме дискретни, Ленард бе зачеркнал името и бе изписал под него РОЙДЪН с още по-тъмни букви с помощта на дебел маркер.

— Как се сети да се обадиш на Ленард? — попитах Хамиш, докато той ми помагаше да изляза от колата. Когато го видях за последен път през 1591 година, Ленард беше в компанията на друго момче със странно отиващото му име Амен Корнър. Доколкото си спомням, Матю бе хвърлил кама по двамата само защото бяха донесли съобщение от отец Хабърд. Не бях и предполагала, че съпругът ми е останал във връзка и с двамата младежи.

— Галоуглас ми прати номера му. Каза, че трябва да държим делата си в рамките на фамилията колкото е възможно повече. — Демонът ме погледна с любопитство. — Не знаех, че Матю притежава бизнес с коли под наем.

— Компанията принадлежи на негов внук. — Бях прекарала по-голямата част от пътя от летището във взиране в промоционални диплянки в джоба зад седалката на шофьора, които рекламираха услугите на Хабърдс от „Хаундсдич“ ООД, „гордо посрещайки взискателните транспортни нужди на Лондон от 1917 година“.

Преди да успея да обясня по-подробно, една дребна възрастна жена с широки бедра и позната намръщена физиономия отвори синята сводеста врата. Зяпнах я втрещено.

— Изглеждаш чудесно, Март. — Галоуглас се наведе и я целуна. После се обърна и се намръщи при вида на късото стълбище, започващо от тротоара. — Защо си още долу, лельо?

— Защо Март е тук? — Гърлото ми беше пресъхнало и въпросът излезе като грачене.

— Даяна ли е? — Подобният на камбана глас на Изабо се разнесе над тихия шепот на градските звуци. — Двете с Март сме тук, за да помагаме, разбира се.

Галоуглас подсвирна.

— Принудителното ти задържане ти се е отразило добре, бабо. Не съм те виждал така жизнена от коронацията на Виктория.

— Ласкател. — Изабо потупа внука си по бузата. После ме погледна и ахна. — Даяна е бяла като сняг, Март. Въведи я вътре, Галоуглас. Веднага.

— Чу я, лельо — рече той, вдигна ме на ръце и стъпи на първото стъпало.

Изабо и Март ме поведоха през просторното антре с блестящ мраморен под на черни и бели квадрати и нагоре по извито стълбище, което бе така великолепно, че се опулих съвсем. Над четирите площадки се извисяваше остъклен купол, който пропускаше слънчевата светлина и открояваше детайли от корнизите.

От стълбището бях въведена в тиха приемна. Дълги завеси от сива коприна висяха на прозорците и цветът им беше в приятен контраст с кремавите стени. Тапицерията добавяше нюанси на сиво-синьо, теракота, кремаво и черно до тъмносиво, а навсякъде се носеше лек аромат на канела и карамфил. Вкусът на Матю също беше навсякъде — в малкия планетарий с блестящите му месингови телчета, в японския порцелан, в топло оцветения килим.

— Здравей, Даяна. Реших, че няма да откажеш един чай. — Фийби Тейлър пристигна, съпровождана от аромата на люляк и тихия звън на сребро и порцелан.

— Защо не си в Сет-Тур? — попитах, изумена да я видя.

— Изабо ми каза, че съм нужна тук. — Черните токчета на Фийби зачаткаха по полираното дърво. Тя изгледа Ленард, докато оставяше подноса на изящна масичка, която бе полирана до такъв блясък, че можех да се огледам в нея. — Съжалявам, но не мисля, че сме се срещали. Желаете ли чай?

— Ленард Шордич, ма-мадам, на вашите услуги — леко заекна младежът и се поклони сковано. — Благодаря. С огромно удоволствие бих пил един чай. С мляко. И с четири бучки захар.

Фийби сипа димящата течност в една чаша и сложи само три бучки захар, преди да я подаде на Ленард. Март изсумтя и седна на един стол с изправена облегалка до масата, явно с намерението да наблюдава Фийби — и Ленард — с бдителността на ястреб.

— Ще ти изгният зъбите, Ленард — казах, неспособна да спра майчинския си порив.

— Вампирите не се тревожат много от проблеми със зъбите, госпожо... ъъъ, мисис... ъъъ, Даяна. — Ръката на Ленард трепереше така силно, че малката чашка и чинийката с червената й японска украса зазвъняха. Фийби пребледня.

— Това е порцелан от Челси, при това доста стар. Всичко в тази къща би трябвало да е във витрините на музея. — Тя ми подаде идентична чашка и чинийка с прекрасна сребърна лъжичка. — Ако нещо се счупи, никога няма да си простя. Незаменими са.

Ако смяташе да се омъжи за Маркъс, както беше планирано, Фийби трябваше да свиква да е в компанията на неща, чието място е в музея.

Отпих глътка врял, сладък чай с мляко и въздъхнах от удоволствие. Настъпи тишина. Отпих нова глътка и се огледах. Галоуглас се беше настанил в едно кресло в ъгъла, разкрачил мускулести крака. Изабо седеше като кралица на най-пищния стол в стаята — с висока облегалка, покрита със сребърен обков рамка и тапициран с дамаска. Хамиш делеше махагоново канапе с Фийби. Ленард бе кацнал нервно на ръба на страничен стол до масата.

Всички бяха изпълнени с очакване. Тъй като Матю го нямаше, нашите приятели и роднини се обръщаха към мен за насоки. Теглото на отговорността се отпусна на раменете ми. Беше неудобно, точно както бе предсказал Матю.

— Паството кога те пусна на свобода, Изабо? — попитах. Устата ми си оставаше суха въпреки чая.

— С Жербер се разбрахме малко след като пристигна в Шотландия — небрежно отвърна тя, макар че усмивката й говореше, че в историята има още нещо.

— Маркъс знае ли, че си тук, Фийби? — Нещо ми подсказваше, че той няма никаква представа.

— Официално напускам „Сотбис“ в понеделник. Той знаеше, че трябва да разчистя работното си място. — Думите й бяха внимателно подбрани, но беше ясно, че отговорът на въпроса ми е „не“. Маркъс още бе с впечатлението, че годеницата му е в силно укрепен замък във Франция, а не в просторна градска къща в Лондон.

— Напускаш?

— Ако поискам отново да работя за „Сотбис“, имам векове пред себе си. — Фийби се огледа. — Макар че пълното каталогизиране на имуществото на фамилия Дьо Клермон може да ми отнеме няколко живота.

— Значи все още си решена да станеш вампир? — попитах.

Тя кимна. Трябваше да се опитам да я разубедя. Кръвта й щеше да е по ръцете на Матю, ако нещо се объркаше. А в това семейство винаги се объркваше нещо.

— Кой ще я прави вамп? — шепнешком се обърна Ленард към Галоуглас. — Отец X ли?

— Мисля, че отец Хабърд има достатъчно деца. Не смяташ ли, Ленард? — Като се замисля, трябваше да науча броя им колкото се може по-скоро, а също броя на вещиците и демоните.

— Предполагам, госпожо... ъъъ, мисис... ъъъ...

— Правилното обръщение към партньорката на сир Матю е „мадам“. Оттук нататък ще използваш тази титла, когато говориш с Даяна — рязко се намеси Изабо. — Така нещата стават по-прости.

Март и Галоуглас се обърнаха към нея и на лицата им се изписа изненада.

— Сир Матю — тихо повторих аз. Досега Матю бе „милорд“ за семейството си. Но Филип беше наричан „сир“ през 1590 година. „Всички тук ме наричат или сир, или татко“, каза ми той, когато го попитах как да се обръщам към него. Тогава си помислих, че става въпрос просто за остаряло френско почетно обръщение. Вече знаех, че не е така. Да говориш за Матю като за сир, вампирски сир, означаваше да го посочиш като глава на вампирски клан.

Лично за Изабо новата издънка на Матю вече беше свършен факт.

— Мадам какво? — объркано попита Ленард.

— Просто мадам — строго отвърна Изабо. — Мен можеш да ме наричаш мадам Изабо. Когато Фийби се омъжи за милорд Маркъс, тя ще бъде мадам Дьо Клермон. Дотогава можеш да я наричаш мис Фийби.

— О! — Съсредоточената физиономия на Ленард показваше, че се мъчи да смели вампирския етикет.

Отново настъпи тишина. Изабо стана.

— Март ти е приготвила Горската стая, Даяна. Намира се до покоите на Матю — рече тя. — Ако си приключила с чая, ще те заведа горе. Трябва да си починеш няколко часа, преди да ни кажеш от какво имаш нужда.

— Благодаря, Изабо. — Оставих чашата и чинийката на малката кръгла масичка до лакътя си. Не бях приключила с чая, но топлината му бързо се разсейваше през крехкия порцелан. Колкото до това от какво имах нужда, откъде да започна?

Двете с Изабо прекосихме фоайето, качихме се по изящното стълбище на първия етаж и продължихме нагоре.

— На втория етаж никой няма да ти досажда — обясни Изабо. — Там има само две спални, наред с кабинета на Матю и малка дневна. Разбира се, след като къщата вече е твоя, можеш да промениш нещата както поискаш.

— Къде спите всички останали? — попитах аз, докато стъпвахме на площадката на втория етаж.

— Фийби и аз имаме стаи на горния етаж. Март предпочита да спи на партера, в стаите на иконома. Ако ти се струва претъпкано, двете с Фийби можем да се преместим в дома на Маркъс. Намира се до двореца Сейнт Джеймс и навремето принадлежеше на Матю.

— Не виждам защо е нужно подобно нещо — казах, мислейки си за размерите на къщата.

— Ще видим. Ето я и спалнята ти. — Изабо отвори една широка врата с блестяща месингова дръжка. Ахнах.

Всичко в стаята беше в нюанси на зелено, сребристо светлозелено и бяло. Стените бяха покрити с рисувани на ръка изображения на клони и листа на светлосив фон. Сребристи акценти създаваха впечатлението за лунна светлина, а източникът на светлина бе огледална луна в центъра на гипсовия таван. Призрачно женско лице гледаше надолу от огледалото с ведра усмивка. Четири изображения на Никс, персонификацията на нощта, определяха четирите квадранта на тавана, разветият й, подобен на дим черен воал бе нарисуван така реалистично, че приличаше на истинска тъкан. Във воала бяха втъкани сребърни звезди, които улавяха светлината от прозорците и отражението на огледалото.

— Невероятно е, признавам — отбеляза Изабо, доволна от реакцията ми. — Матю искаше да създаде впечатлението, че се намираш навън в гората, под осветеното от луната небе. След като спалнята бе завършена, той каза, че била твърде красива, за да се използва, и се премести в съседната стая.

Изабо отиде до прозорците и дръпна завесите. Ярката светлина разкри старинно легло с балдахин, поставено в ниша в стената, която леко смаляваше внушителните му размери. Завесите на балдахина бяха от коприна и имаха същата украса като тапетите. Върху камината имаше второ огледало, което улавяше изображенията на дърветата по тапетите и ги връщаше обратно в стаята. Блестящата повърхност отразяваше и мебелите — малката тоалетна масичка между големите прозорци, шезлонга до камината, ярките цветя и листа, инкрустирани в ниския орехов шкаф с чекмеджета. Украсата и обзавеждането на стаята сигурно бяха стрували на Матю цяло състояние.

Погледът ми се спря на огромно платно с магьосници, които седяха на земята и рисуваха магически символи. Картината бе окачена на стената срещу леглото, между високите прозорци. Забулена жена бе прекъснала работата им и протегнатата й ръка сочеше, че тя иска помощта на вещиците. Странен избор на тема в къща на вампир.

— Чия стая е това, Изабо?

— Мисля, че Матю я направи за теб, само че тогава не го осъзнаваше. — Тя дръпна още две завеси.

— Друга жена спала ли е някога тук? — Нямаше начин да почивам в стая, обитавана някога от Жулиет Дюран.

— Матю водеше любовниците си навсякъде — прямо отвърна Изабо. Когато видя изражението ми, тонът й омекна. — Той има много къщи. Повечето от тях не означават нищо за него. Някои означават. Тази е една от тях. Не би ти подарил нещо, което самият той не цени.

— Никога не съм си представяла, че ще ми бъде толкова трудно да сме разделени — глухо промълвих аз.

— Да бъдеш съпруга на вампир никога не е било лесно — с тъжна усмивка рече Изабо. — И понякога разделянето е единственият начин да останете заедно. Този път Матю нямаше избор, освен да те остави.

— Филип някога оставял ли те е? — Загледах се в спокойната си свекърва с открито любопитство.

— Разбира се. Най-често ме отпращаше, когато можех да предизвикам нежелано отвличане на вниманието. Друг път го правеше, за да не бъда въвлечена, ако настъпи катастрофа, а в неговото семейство това се случваше доста често. — Тя се усмихна. — Съпругът ми винаги ми нареждаше да замина, когато знаеше, че няма да се сдържа и ще започна да се меся, а той се безпокоеше за безопасността ми.

— Значи Матю е възприел прекаленото покровителственото си поведение от Филип? — попитах, мислейки си за всички пъти, когато се бе излагал на опасност, за да ме предпази от нея.

— Матю беше овладял изкуството да отрупва с внимание една жена много преди да стане вампир — меко отвърна Изабо. — Знаеш го.

— А ти винаги ли се подчиняваше на заповедите на Филип?

— Не повече, отколкото ти се подчиняваш на Матю. — Гласът й се сниши заговорнически. — И бързо ще откриеш, че никога не си така свободна да вземаш свои собствени решения, както в моментите, когато Матю е зает да се прави на патриарх пред някого друг. Може дори да започнеш да очакваш е нетърпение тези моменти на раздяла, също като мен.

— Съмнявам се. — Притиснах с юмрук кръста си в опит да го разтрия. Обикновено Матю го правеше. — Трябва да ти кажа какво се случи в Ню Хейвън.

— Никога не бива да обясняваш действията на Матю на когото и да било — остро ме спря Изабо. — Вампирите неслучайно не разказват истории. Знанието е сила в нашия свят.

— Ти си майка на Матю. Не би трябвало да пазя тайни от теб. — Пресях събитията от последните няколко дни. — Той откри самоличността на едно от децата на Бенджамин и се срещна е правнук, за когото не бе подозирал. — От всички странни поврати в живота ни срещата с Джак и баща му трябваше да е най-значителна, не на последно място и защото в момента се намирахме в града на отец Хабърд. — Името му е Джак Блекфрайърс и живееше с нас през хиляда петстотин деветдесет и първа.

— Значи синът ми най-сетне е научил за Андрю Хабърд — подхвърли Изабо с лишен от емоции глас.

— Нима си знаела! — извиках.

Усмивката на Изабо би ме ужасила — някога.

— А ти нима още си мислиш, че заслужавам пълната ти откровеност, дъще?

Матю ме бе предупредил, че не съм годна да водя глутница вампири.

— Ти си съпруга на сир, Даяна. Трябва да се научиш да казваш на другите само онова, което е нужно да знаят, и нищо повече — инструктира ме тя.

Ето че научих първия си урок, но несъмнено предстояха и други.

— Ще ме научиш ли, Изабо?

— Да. — Едносричният й отговор будеше повече доверие от многословна клетва. — На първо място трябва да си внимателна, Даяна. Макар да си партньор и съпруга на Матю, ти си Дьо Клермон и трябва да останеш такава, докато въпросът с издънката не бъде уреден. Положението ти в семейството на Филип ще защитава Матю.

— Той каза, че Паството ще се опита да убие него и Джак, щом научи за Бенджамин и кръвожадността — казах аз.

— Ще опитат. Ние няма да им позволим. Но засега трябва да почиваш. — Изабо махна копринената покривка и нагласи възглавниците.

Заобиколих огромното легло, хванала един от стълбовете, поддържащи балдахина. Резбата под пръстите ми изглеждаше позната. „Спала съм в това легло и преди“ — осъзнах аз. Това не беше легло на друга жена. А мое. То бе в дома ни в Блекфрайърс през 1590 година и по някакво чудо бе оцеляло през всички тези векове, за да се озове в стая, посветена от Матю на лунната светлина и заклинанията.

След като прошепнах благодарност на Изабо, отпуснах глава на меките възглавници и се унесох в неспокойна дрямка.

Спах почти двайсет и четири часа и сигурно щях да спя още, но пронизителният клаксон на някаква кола ме изтръгна от сънищата и ме запрати в непознат мрак със зелени оттенъци. Едва тогава другите звуци проникнаха в съзнанието ми — оживен трафик на улицата отвън, затваряща се някъде в къщата врата, бърз приглушен разговор в коридора.

С надеждата, че силната струя гореща вода ще отпусне схванатите ми мускули и ще проясни главата ми, изследвах лабиринта от малки помещения зад една бяла врата. Открих не само душ, но и куфара си, поставен на сгъваема стойка, предназначена за далеч по-обемисти куфари. Извадих от него двата листа от Ашмол 782 и лаптопа. От останалия ми багаж имаше какво да се желае. Като се изключи малкото бельо, няколкото тесни горнища, трико за йога, което вече не ми ставаше, чифт различни обувки и черен панталон за бременни, вътре нямаше нищо. За щастие, в гардероба на Матю имаше предостатъчно изгладени ризи. Навлякох една широка сива и подминах затворената врата, която със сигурност водеше към неговата спалня.

Слязох долу боса, понесла компютъра и големия плик с листата от Книгата на живота. Величествените помещения на първия етаж пустееха — ехтящ бален салон с достатъчно кристал и злато за обзавеждане на целия Версай, по-малък музикален салон с пиано и други инструменти, официален салон, който май бе украсен от Изабо, и също така официална трапезария с безкрайна махагонова маса и места за двайсет и четири души, библиотека, пълна с книги от осемнайсети век, и игрален салон с покрити със зелено сукно маси за карти, сякаш взети от роман на Джейн Остин.

В копнежа си за по-уютна атмосфера слязох на партера. В дневната нямаше никого, така че обиколих различните кабинети, салони и сутрешни стаи, докато не открих една по-скромна трапезария от онази горе. Намираше се в задната част на къщата и сводестият й прозорец гледаше към малка закътана градина. Стените бяха боядисани така, че да напомнят тухли, и придаваха на помещението топла, уютна атмосфера. Около поредната махагонова маса, този път кръгла, имаше само осем стола. Върху нея внимателно бяха подредени различни стари книги.

Фийби влезе и постави поднос с чай и препечени филийки на бюфета.

— Март ме предупреди, че ще станеш всеки момент. Каза, че първо ще имаш нужда от това и че ако още си гладна, можеш да слезеш в кухнята за яйца и наденички. По принцип не ядем тук, но храната изстива като камък, докато стигне до трапезарията горе.

— Какво е всичко това? — Посочих масата.

— Книгите, които поиска от Хамиш — обясни Фийби и намести един том, който беше поставен малко под ъгъл. — Очакваме още няколко неща. Ти си историк, затова ги подредих в хронологичен ред. Надявам се, че нямаш нищо против.

— Но аз ги поръчах едва в четвъртък — озадачено възкликнах. Сега бе неделя сутринта. Как беше успяла да постигне подобно нещо? На една от книгите имаше заглавие и дата — Arca Noe 1675, изписани с четлив женски почерк, заедно с цената и името и адреса на търговеца.

— Изабо познава всеки търговец в Лондон. — Устните на Фийби се извиха в дяволита усмивка, която превърна лицето й от привлекателно в прекрасно. — И нищо чудно. Фразата „цената няма значение“ ще вдигне на крак всяка аукционна къща, независимо от часа, дори през уикенда.

Взех друг том — Obeliscus Pamphilius — и отворих корицата. На форзаца се мъдреше разкраченият подпис на Матю.

— Първо прерових библиотеките тук и в Пикъринг Плейс. Едва ли има особен смисъл да купуваш нещо, което вече притежаваш — обясни Фийби. — Матю има доста разностранни вкусове, когато става въпрос за книги. В Пикъринг Плейс открих първото издание на „Изгубеният рай“, а горе попаднах на първото издание на „Алманах на бедния Ричард“ на Франклин.

— Пикъринг Плейс ли? — Не можах да се сдържа и проследих с пръст буквите от подписа на Матю.

— Къщата на Маркъс при двореца Сейнт Джеймс. Подарък от Матю, доколкото разбрах. Живял е там преди да построи Клермон Хаус. — Фийби сви устни. — Маркъс може и да е запленен от политиката, но не мисля, че е приемливо Магна Харта и едно от оригиналните копия на Декларацията за независимост да остава в частни ръце. Сигурна съм, че ще се съгласиш.

Пръстът ми се отдели от страницата. Образът на Матю остана да се рее за момент над празното място, където доскоро бе подписът му. Фийби се облещи.

— Извинявай — смотолевих и пуснах мастилото обратно върху хартията. То се завихри по повърхността и отново се подреди в подписа на съпруга ми. — Не бива да практикувам магия пред топлокръвни.

— Но ти не произнесе никакви думи, нито написа заклинание. — Фийби ме погледна объркано.

— На някои вещици не им е нужно да рецитират заклинания, за да правят магия. — Помнех думите на Изабо и се постарах обяснението ми да е колкото се може по-кратко.

— О. — Тя кимна. — Имам да уча още много за създанията.

— Аз също. — Усмихнах й се топло и Фийби се усмихна нерешително в отговор.

— Предполагам, че се интересуваш от илюстрациите на Кирхер? — попита тя, докато внимателно отваряше друг том. Беше книгата му за магнетизма, Manges sive De Arte Magnetica. На гравираната титулна страница имаше високо дърво, по чиито разпрострели се клони растяха плодовете на познанието. Те бяха свързани с вериги помежду си, намеквайки за връзката помежду им. Божественото око в центъра гледаше от вечния свят на архетипите и истината. Между клоните и плодовете се виеше лента, върху която бе изписан на латински девизът Omnia nodis arcanis connexa quiescunt. Превеждането на девизи е трудна работа, тъй като смисълът им е нарочно загадъчен, но повечето учени смятаха, че става въпрос за скритите магнитни влияния, които според Кирхер обединявали света в едно: „Всички неща са в покой, свързани с тайни възли“.

— „Всички чакат мълчаливо, свързани с тайни възли“ — промърмори Фийби. — Кои са тези „те“? И какво чакат?

Без детайлни познания върху идеите на Кирхер за магнетизма Фийби беше разчела напълно различно значение в надписа.

— И защо тези четири диска са по-големи? — продължи тя, сочейки центъра на страницата. Три от дисковете бяха подредени в триъгълник около четвъртия, в който имаше немигащо око.

— Не съм сигурна — признах, докато четях латинските описания към изображенията. — Окото символизира света на архетипите.

— О! Произходът на всички неща. — Фийби се вгледа по-отблизо в изображението.

— Какво каза? — Собственото ми трето око се отвори, внезапно заинтригувано от онова, което имаше да каже Фийби Тейлър.

— Архетипите са оригиналните модели. Виж, това тук са подлунният свят, небето и човекът — каза тя, сочейки последователно трите диска около архетипното око. — Всеки от тях е свързан със света на архетипите, мястото, от което произхождат, както и помежду си. Мотото обаче намеква, че трябва да гледаме на веригите като на възли. Не съм сигурна дали това има някакво значение.

— Според мен определено има — промърморих под нос, вече напълно сигурна, че Атанасий Кирхер и разпродажбата на Вила Мондрагоне са решаващи брънки в поредицата събития, водещи от Едуард Кели в Прага до последния липсващ лист. По някакъв начин отец Атанасий трябва да е научил за света на създанията. Или това, или той самият е бил от тях.

— Дървото на живота е мощен архетип само по себе си, естествено — замислено продължи Фийби. — То описва и отношенията между различните части на сътворения свят. Не случайно генеалозите използват родови дървета, за да илюстрират произхода.

Да имаш в семейството специалист по история на изкуството се оказваше неочаквано преимущество както от изследователска гледна точка, така и за общуване. Най-сетне имах с кого да си говоря за тайнствени изображения.

— А ти вече знаеш колко важни са дърветата на познанието в научната образна система. Е, не всички са толкова представителни — със съжаление рече Фийби. — Повечето са просто разклоняващи се диаграми, като Дървото на живота на Дарвин от „За произхода на видовете“. То бе единствената илюстрация в цялата книга. Жалко, че Дарвин не се е сетил да наеме подходящ художник, както е направил Кирхер — някой, който да създаде нещо наистина великолепно.

Завързаните на възли нишки, които чакаха мълчаливо навсякъде около мен, започнаха да звънят. Пропусках нещо. Някаква силна връзка, която бе на крачка от мен, само да...

— Къде са всички? — Хамиш надникна в стаята.

— Добро утро, Хамиш — с топла усмивка поздрави Фийби. — Ленард отиде да вземе Сара и Фернандо. Другите са някъде наоколо.

— Здрасти, Хамиш. — Галоуглас махна от прозореца към градината. — По-добре ли си, след като се наспа, лельо?

— Много по-добре, благодаря. — Вниманието ми обаче беше насочено към Хамиш.

— Не се е обаждал — меко каза той в отговор на мълчаливия ми въпрос.

Не бях изненадана. Въпреки това забих поглед в новите си книги, за да скрия разочарованието си.

— Добро утро, Даяна. Здравей, Хамиш. — Изабо влезе плавно в стаята и поднесе бузата си на демона. Той я целуна послушно. — Фийби намерила ли е книгите, които ти трябват, Даяна? Или трябва да продължи с търсенето?

— Фийби е свършила изумителна работа, при това много бързо. Боя се обаче, че още се нуждая от помощ.

— Е, нали затова сме тук. — Изабо направи знак на внука си да влезе и ме погледна. — Чаят ти е изстинал. Март ще донесе още, а след това ще ни кажеш какво трябва да се прави.

След като Март прилежно се появи (този път с нещо ментово и без кофеин вместо силния черен чай, който ми бе наляла Фийби) и Галоуглас се присъедини към нас, аз извадих двата листа от Ашмол 782. Хамиш подсвирна.

— Това са две илюстрации, махнати през шестнайсети век от Книгата на живота — ръкописа, известен днес като Ашмол 782. Остава да се намери още една — изображение на дърво. Прилича донякъде на това. — Показах им илюстрацията от книгата за магнетизма на Кирхер. — Трябва да го намерим преди всеки друг, което ще рече преди Нокс, Бенджамин и Паството.

— Защо всички ламтят толкова за Книгата на живота? — Проницателните маслинени очи на Фийби гледаха простодушно. Запитах се колко ли дълго ще останат такива, след като стане Дьо Клермон и вампир.

— Никой от нас не знае — признах. — Книгата гримоар ли е? Разказ за произхода ни? Някакъв вид летопис? Държах я в ръцете си два пъти, веднъж в повредено състояние в Бодлианската библиотека в Оксфорд и веднъж в стаичката на чудатостите на император Рудолф, когато беше цяла и непокътната. Още нямам ясна представа защо толкова много създания търсят книгата. Мога да кажа със сигурност едно. Книгата на живота е пълна със сила. Сила и тайни.

— Нищо чудно, че вещиците и вампирите така жадуват да се сдобият с нея — иронично подхвърли Хамиш.

— Демоните също, Хамиш — поправих го. — Питай Агата Уилсън, майката на Натаниел. Тя също я желае.

— Къде намери втората страница? — Той докосна изображението с драконите.

— Донесоха ми я в Ню Хейвън.

— Кой? — попита Хамиш.

— Андрю Хабърд. — След предупрежденията на Изабо не бях сигурна колко мога да разкрия. Но Хамиш беше нашият юрист. Не можех да пазя тайни от него. — Той е вампир.

— О, много добре знам кой и какъв е Андрю Хабърд. В края на краищата съм демон и работя в Сити — разсмя се Хамиш. — Но съм изненадан, че Матю му е позволил да припари до вас. Не може да го понася.

Бих могла да обясня колко много са се променили нещата и защо, но историята за Джак Блекфрайърс трябваше да се разкаже от Матю.

— Какво общо има липсващата илюстрация с дървото с Атанасий Кирхер? — попита Фийби, с което върна вниманието ни обратно към проблема.

— Докато бях в Ню Хейвън, колегата ми Люси Мериуедър ми помогна да проследя евентуалната история на Книгата на живота. Един от загадъчните ръкописи на Рудолф се е озовал в ръцете на Кирхер. Помислихме си, че в него може да е била пъхната и илюстрацията с дървото. — Посочих титулната страница на Mogens sive De Arte Magnetica. — Вече съм повече от сигурна, че Кирхер най-малкото е виждал изображението, като съдя по тази илюстрация.

— Не можеш ли просто да прегледаш книгите и книжата на Кирхер? — попита Хамиш.

— Мога, стига книгите и книжата още да съществуват — отвърнах с усмивка. — Личният архив на Кирхер бил изпратен за съхранение в една стара папска резиденция, Вила Мондрагоне в Италия. В началото на двайсети век йезуитите започнали дискретно да разпродават някои от книгите, за да съберат средства. Двете с Люси смятаме, че тогава са продали и листа.

— В такъв случай би трябвало да има опис на продажбите — замислено вметна Фийби. — Свърза ли се с йезуитите?

— Да — кимнах. — Нямат никакви записи или ако имат, не искат да ги споделят. Люси писа и на по-големите аукционни къщи.

— Е, едва ли е стигнала много далеч. Информацията за продажбите е поверителна — изтъкна Фийби.

— Така ни казаха и на нас. — Поколебах се достатъчно дълго, за да може Фийби да предложи онова, за което се страхувах да помоля.

— Ще пиша на Силвия, че няма да мога да разчистя бюрото си утре, какъвто бе планът — каза тя. — Не мога да задържам неопределено дълго „Сотбис“, но мога да проверя и други източници и да се свържа с хора, които биха проговорили, ако подходя към тях по подходящия начин.

Преди да успея да отговоря, входният звънец иззвъня. След кратка пауза иззвъня отново. И отново. На четвъртия път продължи да звъни и си помислих, че посетителят е забил пръста си в копчето и не го маха.

— Даяна! — извика познат глас. Звъненето се замести с думкане по вратата.

— Сара! — възкликнах и скочих на крака.

Свеж октомврийски ветрец нахлу в къщата, носейки със себе си миризма на сяра и шафран. Втурнах се по коридора. Сара беше там, с побеляло лице и безумно разпиляна по раменете червена коса. Фернандо стоеше до нея, понесъл два куфара, сякаш общото им тегло бе не повече от това на официална покана.

Зачервените очи на Сара се обърнаха към мен и тя пусна котешката клетка на Табита, която тупна на мраморния под. Разпери широко ръце и аз се хвърлих в обятията й. Ем винаги ми даваше утеха, когато се чувствах самотна и уплашена като дете, но точно сега имах нужда тъкмо от Сара.

— Всичко ще бъде наред, мила — прошепна тя, като ме притискаше силно.

— Току-що говорих с отец X и той каза, че трябва да следвам инструкциите ви дословно, госпожо... мадам — жизнерадостно съобщи Ленард Шордич, докато минаваше покрай Сара и мен. Отдаде ми весело чест.

— Андрю каза ли нещо друго? — попитах, като се отделих от леля си. Може би Хабърд беше споделил някакви новини за Джак — или Матю.

— Да видим. — Ленард подръпна върха на дългия си нос. — Отец X заръча да се уверя, че знаете къде започва и къде свършва Лондон, а ако загазите, да идете право в „Сейнт Пол“, където ще получите помощ.

Сърдечни потупвания по гърбове показаха, че Фернандо и Галоуглас най-сетне отново са заедно.

— Проблеми? — тихо попита Галоуглас.

— Никакви, освен че трябваше да убеждавам Сара да не изважда от строя детектора за дим в тоалетната на първа класа, за да може да пуши тайно — благо рече Фернандо. — Следващия път, когато трябва да лети, пратете самолет на фамилията. Ще почакаме.

— Благодаря, че дойдохте толкова бързо, Фернандо — с благодарна усмивка рекох аз. — Сигурно ти се иска никога да не беше срещал мен и Сара. Като че ли единствената работа на Бишъп е да те оплетат още повече с Дьо Клермон и техните проблеми.

— Тъкмо обратното — меко възрази той. — Освобождавате ме от тях.

За моя изненада Фернандо пусна багажа и коленичи пред мен.

— Стани. Моля те. — Опитах се да го вдигна.

— Последния път, когато коленичих пред жена, бях изгубил един от корабите на Изабела Кастилска. Двама от стражите й ме принудиха да коленича с извадени мечове, за да изпрося прошката й — със сардонична усмивка рече Фернандо. — Тъй като този път го правя доброволно, ще стана едва след като приключа.

Появи се Март и остана слисана, когато го видя в подобна подчинена поза.

— Нямам нито близки, нито роднини. Създателят ми си отиде. Партньорът ми си отиде. Нямам деца. — Фернандо захапа китката си и стисна юмрук. Кръвта потече от раната по ръката му и закапа по черните и бели мраморни плочки. — Посвещавам кръвта и тялото си в служба и за честта на твоята фамилия.

— Дявол да ме вземе! — изпъшка Ленард. — Отец X не прави така. — Бях виждала как Андрю Хабърд приема създание в паството си и макар да не бяха еднакви, двете церемонии си приличаха по тон и смисъл.

Отново всички в къщата зачакаха реакцията ми. Вероятно имаше някакви правила и прецеденти, които да следвам, но точно в този момент нито ги знаех, нито ми пукаше за тях. Взех окървавената ръка на Фернандо в своята.

— Благодаря, че се доверяваш на Матю — казах просто аз.

— Винаги съм му вярвал — заяви Фернандо и ме погледна с острия си поглед. — Сега е време Матю да повярва в себе си.

25.

— Намерих го. — Фийби постави разпечатан имейл на покритото с кожа писалище от времето на крал Джордж. Фактът, че не беше почукала любезно на вратата на всекидневната, ми подсказа, че се е случило нещо вълнуващо.

— Вече? — изумено я погледнах.

— Казах на бившата си шефка, че търся нещо за фамилията Дьо Клермон — изображение на дърво, нарисувано от Атанасий Кирхер. — Фийби се огледа из стаята. Вещото й око беше привлечено от черно и златно ковчеже с китайски мотиви на една поставка, бамбуковата резба на един стол, разноцветните копринени възглавнички по шезлонга до прозореца. После погледна стените и измърмори името Жан Пилемен и думички като „невъзможно", „безценно“ и „музей".

— Но илюстрациите в Книгата на живота не са дело на Кирхер. — Намръщих се и взех разпечатката. — И това не е рисунка. А страница, откъсната от ръкопис.

— Приписването и произходът са особено важни за добрата продажба — обясни Фийби. — Изкушението да се свърже рисунката с Кирхер е неустоимо. А ако краищата на пергамента са почистени и текстът е невидим, това ще вдигне още повече цената като самостоятелна рисунка или картина.

Прегледах съобщението. Започваше с хаплива забележка за напускането и бъдещото семейно положение на Фийби, но вниманието ми се привлече от следващите редове:

Не намирам записи за продажба или покупка на „алегория на Дървото на живота, за която се предполага, че навремето била изложена в музея на Атанасий Кирхер, SJ,* в Рим“. Възможно ли е това да е изображението, което търсят Дьо Клермон?

* Societas jesu (лат.) — Общество на Иисус, орден на йезуитите. — Б. пр.

— Кой го е купил? — прошепнах, почти не смеех да си поема дъх.

— Силвия отказа да ми каже — рече Фийби и посочи последните редове на имейла. — Продажбата била скорошна и подробностите са поверителни. Разкри ми обаче цената — хиляда шестстотин и петдесет паунда.

— Само толкова? — възкликнах. Всяка от книгите, които бе купила Фийби за мен, струваше далеч повече.

— Вероятната връзка с Кирхер не била достатъчно сигурна, за да накара потенциалните купувачи да платят повече — обясни тя.

— Наистина ли няма начин да открием самоличността на купувача? — Вече започвах да си мисля, че ще ми се наложи да използвам магия, за да науча повече.

— „Сотбис“ не могат да си позволят да издават тайните на клиентите си — поклати глава Фийби. — Представи си как би реагирала Изабо, ако някой наруши личното й пространство.

— Викаше ли ме, Фийби? — Свекърва ми се появи на сводестия вход, преди семето на плана ми да успее да пусне първите си филизи.

— Фийби е открила, че една скорошна продажба в „Сотбис“ описва рисунка, която много прилича на онази, която търся — обясних на Изабо. — Но отказват да ни кажат кой е купувачът.

— Знам къде се държат записите на продажбите — каза Фийби. — Мога да погледна, когато отивам да си предам ключовете.

— Не, недей. Твърде рисковано е. Ако ми кажеш къде точно се намират, може да успея да измисля начин да се доберем до тях. — Някаква комбинация от моята магия и бандата крадци и изгубени момчета на Хабърд би могла да свърши работа. Но свекърва ми имаше свои идеи.

— Изабо дьо Клермон търси лорд Сътън. — Ясният й глас отекна от високия таван на помещението.

Фийби изглеждаше шокирана.

— Не можеш просто да се обадиш на директора на „Сотбис“ и да очакваш да изпълни желанието ти.

Явно Изабо можеше — и го правеше.

— Чарлз. Отдавна не сме се чували. — Изабо се отпусна в един стол и остави перлите й да се посипят между пръстите й. — Толкова беше зает напоследък, че трябваше да разчитам на Матю за новини за теб. Онова рефинансиране, което ти уреди, помогна ли ти да постигнеш целта си?

Изабо отвръщаше с тихи, окуражаващи „ах“ и „ох“ и показваше колко е впечатлена от ума му. Ако трябва да опиша поведението й, бих се изкушила да го нарека котешко — стига котето да е всъщност новороден бенгалски тигър.

— О, Чарлз, толкова се радвам. Матю беше сигурен, че ще се получи. — Изабо деликатно прокара пръст по устните си. — Питам се дали не би могъл да ми помогнеш с един малък проблем. Разбираш ли, Маркъс ще се жени, за една твоя служителка. Запознали се, докато купувал онези миниатюри, които бе така добър да ми осигуриш през януари.

Не успях да чуя точния отговор на лорд Сътън, но нямаше как да объркам топлите доволни тонове в гласа му.

— Изкуството на съчетаването — кристално се разсмя Изабо. — Ама че си остроумен, Чарлз. Маркъс страшно искаше да направи на Фийби специален подарък, нещо, което помни, че е виждал много отдавна. Рисунка на родословно дърво.

Опулих се.

— Пссст! Не е родословно дърво, а...

Изабо махна с ръка да млъкна, когато мърморенето от другата страна стана по-настойчиво.

— Мисля, че Силвия е успяла да проследи артикула до една неотдавнашна продажба. Разбира се, тя е твърде дискретна, за да ми каже кой е купувачът. — Известно време Изабо кимаше, слушайки извиненията. После котето скочи. — Свържи се с купувача заради мен, Чарлз. Няма да понеса да видя внука си разочарован в такъв щастлив за него момент.

Лорд Сътън явно не знаеше какво да каже.

— Дьо Клермон са щастливи да имат такива дългогодишни и сърдечни отношения със „Сотбис“. Кулата на Матю щеше да се срути под тежестта на книгите му, ако не беше Самюъл Бейкър.

— Мили боже! — Ченето на Фийби увисна.

— И успя да разчистиш до голяма степен къщата на Матю в Амстердам. Никога не съм харесвал онзи тип и картините му. Знаеш кого имам предвид. Как му беше името? Онзи, чиито картини все изглеждат недовършени?

— Франс Хале — прошепна Фийби, чиито очи бяха станали като паници.

— Франс Хале — одобрително й кимна Изабо. — Сега двамата с теб трябва да го убедим да се отърве от портрета на онзи унил пастор, който е окачил над камината в салона на горния етаж.

Фийби тихо изписка. Заподозрях, че едно от предстоящите й пътешествия за каталогизиране ще включва и Амстердам.

Лорд Сътън даде някакви уверения, но за Изабо това не беше достатъчно.

— Напълно ти се доверявам, Чарлз — прекъсна го тя, макар на всички и конкретно на лорд Сътън да им беше ясно, че не е така. — Можем да го обсъдим утре на кафе.

Сега бе ред на лорд Сътън да изписка. Последва буен поток от обяснения и оправдания.

— Не е нужно да идваш във Франция. В Лондон съм. При това съвсем близо до офисите ти на Бонд Стрийт. — Изабо потупа бузата си. — Единайсет? Добре. Предай поздравите ми на Хенриета. До утре.

Изабо затвори.

— Какво? — попита тя, обръщайки се към Фийби и мен.

— Току-що изработи най-грубо лорд Сътън! — възкликна Фийби. — А нали сама каза, че имало нужда от дипломация.

— Дипломация, да. Сложни кроежи, не. Често простото е най-добро. — Изабо се усмихна като тигрица. — Чарлз е много задължен на Матю. С времето и ти ще имаш много длъжници, Фийби. Тогава ще разбереш колко е лесно да постигаш желанията си. — Изабо ме изгледа остро. — Изглеждаш ми бледа, Даяна. Не си ли доволна, че скоро ще имаш и трите липсващи листа от Книгата на живота?

— Да — потвърдих.

— Тогава какъв е проблемът? — повдигна вежди тя.

„Проблемът?“ След като се сдобиех с трите липсващи листа, нищо нямаше да стои между мен и необходимостта да открадна ръкописа от Бодлианската библиотека. Щях да стана крадец на книги.

— Нищо — промълвих аз.

Върнах се при писалището в подходящо кръстената Китайска стая и отново погледнах гравюрите на Кирхер, като се мъчех да не мисля какво ще се случи, ако Фийби и Изабо открият последния липсващ лист. Не можех да концентрирам усилията си в откриване на всяка гравюра на дърво в обемистите трудове на Кирхер, така че станах и отидох до прозореца. Улицата долу бе тиха, само от време на време по тротоара минаваше някой родител с детето си или турист с карта в ръка.

Матю винаги можеше да ме изтръгне от тревогите ми с откъс от песен, шега или (още по-добре) целувка. Изпълнена с нужда да съм по-близо до него, тръгнах по пустия коридор на втория етаж, докато не стигнах кабинета му. Ръката ми спря над дръжката. След кратко колебание я завъртях и влязох.

Ароматът на канела и карамфил ме обгърна. Матю не бе стъпвал тук през последните дванайсет месеца, но въпреки това отсъствието му — както и бременността ми — ме бяха направили по-чувствителна към миризмата му.

Дизайнерът на моята пищна спалня и на дневната, в която бях прекарала сутринта, определено не е бил допуснат тук. Тази стая беше мъжка и непретенциозна, стените й се заемаха единствено от библиотечни шкафове и прозорци. Великолепни глобуси, небесен и земен, стояха на дървените си поставки, готови да дадат консултация, ако възникне някакъв астрономически или географски въпрос. Тук-там на малки масички бяха пръснати естествени чудатости. Обиколих стаята по часовниковата стрелка, сякаш изплитах заклинание да върна Матю, като от време на време спирах да погледна някоя книга или да завъртя небесния глобус. Най-странният стол, който бях виждала, ме накара да спра за по-дълго. Имаше висока, силно извита облегалка с монтирана на нея стойка за книги, тапицирана с кожа, а седалката беше във формата на седло. Единственият начин да седнеш на него бе да го яхнеш, както правеше Галоуглас всеки път, когато обръщаше стол в трапезарията. Онзи, който ползваше стола за четене, трябваше да може да наглася уреда на идеална височина за книгата или за писане. Пробвах теорията, като прехвърлих крак над меката седалка. Столът се оказа изненадващо удобен и си представих как Матю седи на него и чете часове наред на щедрата светлина от прозорците.

Станах от стола и се обърнах. Онова, което висеше над камината, ме накара да ахна — двоен портрет на Филип и Изабо в естествени размери.

Майката и бащата на Матю носеха великолепно облекло от средата на осемнайсети век — онзи щастлив период на модата, когато женските дрехи все още не приличаха на клетка за птици, а мъжете бяха изоставили дългите къдри и високите токове от предишния век. Пръстите ме сърбяха да пипна повърхността на картината, убедена, че ще докоснат коприна и дантела, а не грубо платно.

Най-поразителен бе не живият реализъм, с който бяха предадени чертите им (макар че би било невъзможно да не позная Изабо), а начинът, по който художникът бе уловил отношенията между Филип и жена му.

Филип дьо Клермон беше обърнат към зрителя, облечен с копринен костюм в кремаво и синьо, широките му рамене опъваха плата, а дясната му ръка бе протегната към Изабо, сякаш се канеше да я представи. На устните му играеше усмивка, зад строгите черти на лицето му се долавяше намек за мекота, а на колана му висеше дълъг меч. Очите на Филип обаче не бяха обърнати към мен, както би могло да се очаква от позата му. Вместо това гледаха косо към Изабо. Сякаш нищо не можеше да откъсне вниманието му от жената, която обичаше. Изабо бе изобразена в три четвърти профил, едната й ръка докосваше леко пръстите на съпруга й, а другата придържаше гънките на копринената рокля в кремаво и златно, сякаш се канеше да пристъпи напред, за да бъде по-близо до Филип. Вместо да гледа към съпруга си обаче, Изабо се взираше дръзко в зрителя, а устните й бяха леко разтворени, сякаш се изненадваше, че ги прекъсват в такъв интимен момент.

Чух стъпки зад себе си и усетих тръпчивото докосване на погледа на вещица.

— Това бащата на Матю ли е? — попита Сара, докато заставаше зад мен и разглеждаше величественото платно.

— Да. Приликата е изумителна — кимнах.

— Досетих се, имайки предвид колко съвършено е изобразена Изабо. — Вниманието на Сара се насочи към мен. — Не изглеждаш добре, Даяна.

— Не е изненадващо, нали? — отвърнах. — Матю е някъде си и се опитва да скърпи фамилия. Това може да го убие, а аз поисках да го направи.

— Дори ти не би могла да накараш Матю да направи нещо, ако той самият не иска — тросна се Сара.

— Не знаеш какво стана в Ню Хейвън. Матю откри, че има внук, за когото не е знаел, син на Бенджамин. А също и правнук.

— Фернандо ми разказа всичко за Андрю Хабърд, Джак и кръвожадността — уведоми ме Сара. — Каза ми също, че Болдуин е наредил на Матю да убие момчето, но ти не си му позволила да го направи.

Погледнах към Филип. Искаше ми се да разбера защо е избрал Матю за официален екзекутор на фамилия Дьо Клермон.

— Джак ни беше като дете, Сара. И ако Матю бе убил Джак, какво би го спряло да убие и близнаците, ако те също се окажат с кръвожадност?

— Болдуин никога не би поискал от Матю да убива собствената си плът и кръв — възрази Сара.

— Напротив — тъжно рекох. — Би го направил.

— В такъв случай изглежда, че Матю прави онова, което трябва да направи — твърдо заяви тя. — Ти също трябва да си свършиш твоята работа.

— Върша я — защитих се. — Работата ми е да открия липсващите листа от Книгата на живота и да ги върна на мястото им, така че да я използваме като преимущество — пред Болдуин, пред Бенджамин, дори пред Паството.

— Трябва да се грижиш и за близнаците — изтъкна Сара. — Шляенето ти тук сама не носи нищо добро както на теб, така и на тях.

— Да не си посмяла да ме изнудваш с децата — с ледена ярост процедих. — Точно сега полагам огромни усилия да не мразя собствените си деца, да не говорим за Джак. — Не беше честно, нито пък логично, но обвинявах тях за раздялата ни, макар че именно аз настоях за нея.

— И аз те мразех известно време — прозаично рече Сара. — Ако не беше ти, Ребека още щеше да е жива. Или поне така си казвах.

Думите й не ме изненадаха. Децата винаги знаят какво си мислят големите. Ем никога не беше ме накарала да се чувствам виновна за смъртта на родителите ми. Разбира се, тя е знаела какво са замислили те — и защо. Сара обаче беше друг случай.

— После го надживях — тихо продължи Сара. — И ти ще го надживееш. Един ден ще видиш близнаците и ще осъзнаеш, че Матю е точно тук и се взира в теб през очите на осемгодишни хлапета.

— Животът ми е лишен от смисъл без Матю — въздъхнах.

— Той не може да бъде целият ти свят, Даяна.

— Вече е — прошепнах. — И ако успее да се освободи от Дьо Клермон, ще се нуждае от мен до себе си, както Изабо е била до Филип. Никога не бих могла да се справя на нейното място.

— Дрън-дрън. — Сара сложи ръце на кръста си. — И ако си мислиш, че Матю иска да бъдеш като майка му, значи не си с всичкия си.

— Имаш да учиш много неща за вампирите. — Думите някак не звучаха така убедително, когато ги произнасяше вещица.

— Охо. Сега виждам проблема. — Сара присви очи. — Ем каза, че ще се върнеш различна. Цялостна. А ти още се мъчиш да бъдеш нещо, което не си. — Тя ме посочи обвинително с пръст. — Отново си изцяло на вампирска вълна.

— Престани, Сара.

— Ако Матю е искал булка вампир, можел е да избира. По дяволите, нищо не му е пречило да те направи вампир миналия октомври в Медисън — изтъкна тя. — Ти доброволно би му отдала повечето си кръв.

— Матю не би ме променил — казах.

— Знам. Обеща ми го сутринта преди да заминете. — Сара ме прониза с поглед. — Матю няма нищо против, че си вещица. Защо ти имаш?

Когато не отговорих, тя хвана ръката ми.

— Къде отиваме? — попитах я, докато леля ми ме дърпаше надолу по стълбите.

— Навън. — Сара спря пред групата вампири в предната зала. — Даяна трябва да си спомни коя е. Ти също идваш, Галоуглас.

— Доообре — неспокойно проточи Галоуглас. — Далеч ли отиваме?

— Откъде да знам, по дяволите? — сопна се тя. — За първи път съм в Лондон. Отиваме в старата къща на Даяна. Онази, в която двамата с Матю са живели по времето на Елизабет.

— Къщата я няма, изгоряла е по време на Големия пожар — казах аз, мъчейки се да се измъкна.

— Въпреки това отиваме.

— Ох, Господи! — Галоуглас метна ключове за кола на Ленард. — Изкарай колата, Лени. Излизаме на неделна разходка.

Младежът се ухили.

— Дадено.

— Това момче защо все се мотае наоколо? — попита Сара, докато гледаше как дългурестият вампир се стрелна към задната част на къщата.

— Той е на Андрю — обясних й.

— Иначе казано, е твой — кимна тя. Челюстта ми увисна. — О, да. Знам всичко за вампирите и смахнатите им традиции. — Явно Фернандо не страдаше от задръжки като Матю и Изабо да разказва вампирски истории.

Ленард спря пред входната врата с писък на спирачки. Изскочи мигом от колата и отвори задната врата.

— Накъде, мадам?

Стъписах се. За първи път Ленард не се запъна с обръщението.

— Към къщата на Даяна, Лени — заръча Сара. — Истинската й къща, а не това натруфено светилище.

— Съжалявам, но нея вече я няма, мис — отвърна Ленард, сякаш Големият пожар в Лондон е избухнал по негова вина. Тъй като познавах Ленард, сметнах го за напълно възможно.

— Вампирите съвсем ли сте лишени от въображение? — язвително попита Сара. — Закарай ме там, където е била къщата й.

— О! — Ленард се облещи към Галоуглас.

Племенникът ми сви рамене.

— Чу дамата — каза.

Понесохме се през Лондон, движейки се на изток. Когато минахме Темпъл Бар и излязохме на Флийт Стрийт, Ленард зави на юг към реката.

— Сбърка пътя — обадих се.

— Еднопосочни улици, мадам — обясни той. — Нещата малко се промениха от последното ви идване тук. — После рязко зави наляво пред гара Блекфрайърс. Посегнах към дръжката да сляза и чух как ключалката на вратата изщрака.

— Остани в колата, лельо — спря ме Галоуглас.

Ленард отново завъртя волана наляво и продължихме по неравни павета.

— Блекфрайърс Лейн — прочетох профучалата покрай нас табела. Задърпах дръжката на вратата — Пуснете ме.

Колата рязко спря, блокирайки входа към един товарен кей.

— Къщата ви, мадам — обяви Ленард с тона на екскурзовод и посочи тухлената офис сграда в червено и кремаво, която се извисяваше над нас. Той отключи вратите. — В района е безопасно. Моля, внимавайте с неравния паваж. Не искам да ми се налага да обяснявам на отец X как сте си счупили крака, нали така?

Стъпих на каменния тротоар. Беше по-стабилен от обичайната кал и тиня на Уотър Лейн, както наричахме улицата в миналото. Автоматично тръгнах в посоката, в която се намираше катедралата „Сейнт Пол“. Усетих как нечия ръка ме хваща за лакътя и ме спира.

— Знаеш мнението на чичо за самотното скитане из града. — Галоуглас се поклони и за момент го видях в жакет и опънати по краката панталони. — На вашите услуги, мадам Ройдън.

— Къде точно се намираме? — учуди се Сара, оглеждайки околните алеи. — Това не ми прилича на жилищен район.

— Блекфрайърс. Навремето тук живееха стотици хора. — Само няколко крачки ме отведоха до тясна калдъръмена улица, която навремето водеше към сърцето на стария приорат Блекфрайърс. Намръщих се и посочих.

— „Кардиналската шапка“ не беше ли там? — Пивницата беше едно от свърталищата на Кит Марлоу.

— Добра памет, лельо. Сега наричат улицата Плейхаус Ярд.

Задната част на къщата ни опираше в тази част на бившия манастир. Галоуглас и Сара ме последваха в глухата уличка. Навремето тя бе пълна до пръсване с търговци, занаятчии, домакини, чираци и деца, без да споменавам талигите, кучетата и пилетата. Днес беше пуста.

— Намали малко — раздразнено помоли Сара, мъчейки се да не изостава.

Нямаше значение колко се е променил старият квартал. Сърцето ми ме упътваше и краката ми го следваха бързо и уверено. През 1591 година щях да съм заобиколена от паянтовия жилищен и увеселителен комплекс, който се бе пръкнал на територията на бившия манастир. Сега на негово място имаше офис сгради, малка жилищна сграда за заможни бизнесмени, още офис сгради и централата на лондонските аптекари. Пресякох Плейхаус Ярд и се вмъкнах между две сгради.

— Сега пък къде тръгна? — обърна се Сара към Галоуглас. Раздразнението й растеше.

— Може и да бъркам, но май търси задния път до замъка Бейнард.

Спрях в началото на тясна улица на име Чърч Ентри, за да определя къде съм. Ако можех да се ориентирам правилно, щях да намеря къщата на Мери. Къде беше печатницата на Фийлдс? Затворих очи, за да не се разсейвам от нелепите съвременни сгради.

— Точно тук — посочих. — Точно тук беше печатницата на Фийлдс. Аптекарят живееше през няколко къщи по-нататък. Улицата водеше надолу до кея. — Въртях се и сочех постройките, които виждах в съзнанието си. — Тук беше входът към магазина за сребърни прибори на мосю Вален. Оттук можеше да се види градинката в задния му двор. А там беше старата порта, през която влизах в замъка Бейнард. — Останах така за момент, потопена в познатото чувство за бившия ми дом, и си мечтаех да отворя очи и да се озова в слънчевата дневна на графиня Пембрук. Мери би разбрала чудесно сегашното ми положение — беше щедра на съвети по династични и политически въпроси.

— Мътните да ме вземат — ахна Сара.

Рязко отворих очи. На няколко метра от мен имаше прозрачна дървена врата в занемарена, също така прозрачна каменна стена. Хипнотизирана, аз се опитах да пристъпя към нея, но бях спряна от сините и кехлибарени нишки, които се увиха здраво около краката ми.

— Не мърдай! — уплашено извика Сара.

— Защо? — Виждах я през завесите на някогашните магазини.

— Направи заклинание обратно на часовника. То превърта образи от миналото, също като на кино — каза Сара, взирайки се в мен през прозорците на пекарната на господин Прайър.

— Магия — изстена Галоуглас. — Точно това ни трябваше.

Възрастна жена в спретната тъмносиня жилетка и светлосиня шемизета, която си беше съвсем от настоящето, излезе от близката жилищна сграда.

— Тази част от Лондон може да бъде малко сложна, магично казано — обади се тя с онзи авторитетен и жизнерадостен тон, на който бяха способни единствено британските жени на определена възраст и с определен социален статус. — Няма да е зле да вземате предпазни мерки, ако смятате да правите още заклинания.

Докато жената приближаваше, изпитах чувство за deja vu. Тя ми напомняше за една от вещиците, които познавах през 1591 година — земна вещица на име Марджъри Купър, която ми бе помогнала да изтъка първото си заклинание.

— Аз съм Линда Кросби. — Тя се усмихна и приликата с Марджъри стана още по-явна. — Добре дошла у дома, Даяна Бишъп. Очаквахме те.

Зяпнах я като тресната.

— Аз съм лелята на Даяна — нагази в тишината Сара. — Сара Бишъп.

— Много ми е приятно — топло рече Линда, докато стискаше ръката й. Двете вещици се загледаха в краката ми. По време на краткото представяне сините и кехлибарени връзки на времето се бяха донякъде разхлабили и картините избледняваха една след друга, погълнати от тъканта на Блекфрайърс. Предната врата на мосю Вален обаче все още се виждаше съвсем ясно.

— Бих ти дала още няколко минути. В края на краищата, ти си пътуваща във времето — отбеляза Линда и седна на една от извитите пейки около кръгъл тухлен басейн за цветя, който се намираше точно там, където бе кладенецът в двора на „Кардиналската шапка“.

— От семейството на Хабърд ли си? — попита Сара, докато бъркаше в джоба си. Извади забранения пакет цигари и предложи на новата ни позната.

— Аз съм вещица — отвърна Линда и си взе цигара. — Живея в централната част на Лондон, така че да, аз съм член от семейството на отец Хабърд. И се гордея с това.

Галоуглас запали цигарите на вещиците, после и своята. Тримата запушиха като комини, като внимаваха да издухват дима по-далеч от мен.

— Още не съм се срещала с Хабърд — призна Сара. — Повечето познати ми вампири нямат високо мнение за него.

— Нима? — с интерес попита Линда. — Ама че странно. Отец Хабърд е обичана фигура тук. Той защитава интересите на всеки, било то демон, вампир или вещица. Толкова много създания искаха да се преместят на негова територия, че се стигна до жилищна криза. Не съумява да купува достатъчно бързо имоти, за да задоволи търсенето.

— Но въпреки това си е чекиджия — промърмори Галоуглас.

— Ама че език! — шокира се Линда.

— Колко вещици има в града? — попита Сара.

— Три дузини — отвърна Линда. — Разбира се, ограничаваме броя им, в противен случай на Скуеър Майл ще настане истинска лудница.

— И сборът в Медисън е горе-долу толкова голям — одобрително кимна Сара. — По-лесно се организират срещите, това поне е сигурно.

— Ние се събираме веднъж месечно в криптата на отец Хабърд. Той живее в останките от приората Грейфреърс, ето натам. — Линда насочи цигарата си на север от Плейхаус Ярд. — Напоследък повечето създания в Сити са вампири — финансисти, мениджъри на хедж фондове и така нататък. Не обичат да отстъпват залите си за срещи на вещици. Не искам да ви обидя, сър.

— Не сте ме обидили — благо отвърна Галоуглас.

— Грейфреърс ли? Лейди Агнес да не се е преместила? — изненадах се аз. Лудориите на призрака бяха основна тема на разговор, когато живеех тук.

— О, не. Лейди Агнес още си е тук. С помощта на отец Хабърд успяхме да сключим споразумение между нея и кралица Изабела. Сега двете като че ли са в приятелски отношения, което е доста по-добро от онова, което мога да кажа за призрака на Елизабет Бартън. Стана направо нетърпима, откакто излезе онзи роман за Кромуел. — Линда погледна замислено корема ми. — На сбирката ни за Мабон тази година Елизабет Бартън каза, че носиш близнаци.

— Така е. — Явно дори призраците в Лондон бяха в течение.

— Толкова е трудно да се каже кое от пророчествата на Елизабет трябва да се взема на сериозно, след като всяко от тях върви с писъци. Толкова е... вулгарно. — Линда сви неодобрително устни и Сара кимна съчувствено.

— Ъъъ, никак не ми се иска да ви прекъсвам, но май това мое заклинание обратно на часовника изтече. — Вече не само можех да видя собствения си глезен (стига да вдигна крака си напред, за да не го закрива големият ми корем), но и вратата на мосю Вален беше напълно изчезнала.

— Изтекло? — Линда се разсмя. — Изразяваш се така, сякаш магията ти има срок на годност.

— Определено не съм й казвала да спира — измърморих. Но пък от друга страна, не й бях казвала и да започне.

— Спря, защото не я нави достатъчно стегнато — каза Сара. — Ако не я затегнеш здравата, тя се развива.

— И ти препоръчваме да не стоиш върху заклинание обратно на часовника, след като си го направила — добави Линда с тон на гимназиална учителка. — Правиш го, без да мигнеш, после се дърпаш от него в последния момент.

— Грешката е моя — промърморих. — Сега мога ли да се движа?

Линда огледа критично Плейхаус Ярд.

— Да, мисля, че вече е напълно безопасно — обяви тя.

Изстенах и разтрих гърба си. Беше започнал да ме боли от продължителното стоене неподвижна, а краката ми сякаш се канеха да се пръснат. Вдигнах единия на пейката на Сара и Линда и се наведох да развържа маратонката си.

— Какво е това? — попитах, като надникнах между дъските на пейката. Пресегнах се и вдигнах свитък, завързан с червена лента. Пръстите на дясната ми ръка изтръпнаха при допира и пентаграмът на китката ми блесна с всичките си цветове.

— Традиция е хората да оставят молби за магия на двора. Винаги се е смятало, че на това място има концентрация на енергия. — Гласът на Линда стана по-тих. — Навремето тук е живяла велика вещица. Според легендите един ден щяла да се върне, за да ни напомни какви сме били някога и какви можем да бъдем отново. Не сме я забравили и вярваме, че и тя няма да забрави за нас.

Сякаш в Блекфрайърс витаеше миналото ми аз. Част от мен беше умряла, когато напуснахме Лондон. Онази част, която навремето успяваше да бъде съпруга на Матю, майка на Ани и Джак, алхимически помощник на Мери Сидни и обучаваща се тькачка. И друга част от мен бе влязла в гроба, докато се отдалечавах от Матю по планинския склон край Ню Хейвън. Скрих лице в шепи.

— Такава каша забърках — прошепнах.

— Не, просто се гмурна в дълбокото — каза Сара. — Точно за това се тревожехме с Ем, когато се забъркахте с Матю. И двамата действахте толкова бързо, а ние знаехме, че изобщо не сте помисляли какво ще изисква тази връзка.

— Знаехме, че ще срещнем много съпротива.

— О, имахте си момента на злочестите влюбени и много добре разбирам колко романтично е да сте само вие двамата срещу целия свят. — Тя се засмя. — В края на краищата, Ем и аз бяхме злочести влюбени. В щата Ню Йорк през седемдесетте нищо не беше по-злочесто от две влюбени жени.

После тонът й стана сериозен.

— Само че слънцето винаги изгрява на следващата сутрин. Приказките не разказват какво става със злочестите влюбени на ярката светлина на деня, но по някакъв начин трябва да измислите как да бъдете щастливи.

— Бяхме щастливи тук — тихо промълвих. — Нали, Галоуглас?

— Да, лельо, бяхте, дори когато онзи шпионин дишаше във врата на Матю и цялата страна бе тръгнала на лов за вещици. — Той поклати глава. — Така и не разбрах как се справяхте.

— Справили сте се, защото не сте се опитвали да бъдете нещо, което не сте. Матю не се е старал да бъде цивилизован, а ти не си се мъчила да бъдеш човек — обясни Сара. — Не си се опитвала да бъдеш съвършената дъщеря на Ребека, перфектната жена на Матю или уважаван професор в „Йейл“.

Тя взе ръцете ми в своите заедно със свитъка и ги обърна с дланите нагоре. Вървите ми изпъкваха ярко на бледата кожа.

— Ти си вещица, Даяна. Тъкачка. Не отричай силата си. Използвай я. — Сара погледна многозначително лявата ми ръка. — Цялата.

Телефонът в джоба на якето ми иззвъня. Веднага бръкнах да го извадя с безумната надежда, че е някакво съобщение от Матю. Беше обещал да ме държи в течение как вървят нещата. Дисплеят показваше, че имам есемес от него. Отворих го с нетърпение.

Съобщението не съдържаше думи, които Паството би могло да използва срещу нас, а само снимка на Джак. Седеше ухилен до ушите на някаква веранда и слушаше някого — мъж, макар че беше с гръб към камерата и не можех да различа нищо освен черната коса, виеща се около яката му. Несъмнено разказваше история по начина, по който могат да го правят единствено южняците. Маркъс стоеше зад Джак и го прегръщаше небрежно през раменете. Той също беше ухилен.

Приличаха на двама обикновени млади мъже, забавляващи се през уикенда. Джак се вписваше идеално в семейството на Матю, сякаш мястото му бе именно там.

— Кой е онзи с Маркъс? — попита Сара, която надничаше над рамото ми.

— Джак. — Докоснах лицето му. — Не съм сигурна кой е другият мъж.

— Рансъм — изсумтя Галоуглас. — Най-големият син на Маркъс, направо засрамва Луцифер. Не е най-добрият пример за подражание за Джак, но предполагам, че Матю знае най-добре.

— Виж го само момчето — нежно рече Линда, която бе станала, за да разгледа по-добре снимката. — Никога не съм го виждала толкова щастлив. Освен когато разказваше истории за Даяна, разбира се.

Камбаните на „Сейнт Пол“ отброиха часа. Натиснах копчето на телефона и изключих дисплея. Щях да разгледам снимката отново по-късно, насаме.

— Виждаш ли, мила. Матю се справя отлично — успокояващо рече Сара.

Но аз не можех да съм сигурна, без да виждам очите му, начина, по който държи раменете си, без да чувам гласа му.

— Матю си върши работата — напомних си и станах. — Трябва да се върна към моята.

— Това означава ли, че си готова да направиш каквото трябва, за да запазиш семейството си, както си направила през хиляда петстотин деветдесет и първа? Дори ако става дума за висша магия? — повдигна вежди Сара.

— Да. — Отговорът ми прозвуча по-уверено, отколкото се чувствах.

— Висша магия? Колко възхитително мрачно — грейна Линда. — Мога ли да помогна с нещо?

— Не — побързах да откажа.

— Може би — отвърна Сара в същото време.

— Е, ако имате нужда от нас, звъннете. Ленард знае как да се свърже с мен — каза Линда. — Лондонският сбор е на ваше разположение. И ако решите да дойдете на някоя от срещите ни, доста ще повдигнете бойния дух.

— Ще видим — неопределено промърморих. Не исках да давам обещания, които не мога да спазя. — Положението е сложно и не искаме да навличаме беди на никого.

— Вампирите са винаги беда — подхвърли Линда с превзето неодобрение. — Непрекъснато имат зъб на някого, все са готови да се захванат с поредната вендета. Много е уморително, честно. Въпреки всичко, ние сме едно голямо семейство, както ни напомня отец Хабърд.

— Едно голямо семейство. — Погледнах към стария ни квартал. — Може би отец Хабърд е бил прав от самото начало.

— Е, и ние сме на това мнение. Помислете си за следващата ни среща. Дорис прави божествен кейк „Батенберг“.

За всеки случай Сара и Линда размениха телефонните си номера, а Галоуглас отиде при централата на аптекарите и изсвири пронизително, за да извика Ленард с колата. Използвах момента да снимам Плейхаус Ярд и да пратя снимката на Матю без никакъв коментар и заглавие.

В края на краищата, магията не беше нищо друго, освен осъществено желание.

Октомврийският бриз повя от Темза и понесе неизречените ми желания към небето, където те сплетоха заклинание Матю да се върне жив и здрав при мен.

26.

Парче кейк „Батенберг“ с влажна вътрешност на оранжеви и жълти квадрати и яркожълта глазура ме очакваше на закътаната ни маса в „Улсли“ в компанията на още забранен черен чай. Повдигнах похлупака на чайника, вдишах малцовия аромат и въздъхнах щастливо. Копнеех за чай и кейк още от неочакваната ни среща с Линда Кросби в Блекфрайърс.

Хамиш, който редовно закусваше тук, бе запазил голяма маса в оживения ресторант на Пикадили за цялата сутрин и третираше мястото (и персонала), сякаш тук бе офисът му. Досега беше приел десетина телефонни обаждания, уговори няколко обедни срещи (три от които в един и същи ден от седмицата, както забелязах с тревога) и прочете всеки лондонски всекидневник от първата до последната страница. Освен това успя да изкрънка кейка преди обичайния час на приготвянето му, като се оправда със състоянието ми. Скоростта, с която изпълниха молбата му, или бе допълнителна индикация за значението му, или знак, че младият мъж, който въртеше бъркалките и точилките в кухнята, разбираше специалните отношения между бременните жени и захарта.

— Това отнема цяла вечност — измърмори Сара. Беше унищожила рохко яйце с препечени хлебчета, погълна океан черно кафе и сега разделяше вниманието си между часовника и вратата.

— Когато става дума за изнудване, баба не обича да бърза. — Галоуглас се усмихна приветливо на дамите на съседната маса, които хвърляха възхитени погледи към мускулестите му, покрити с татуировки ръце.

— Ако не пристигнат скоро, ще се върна в Уестминстър на собствена пара покрай целия кофеин. — Хамиш махна на сервитьора. — Още едно капучино, Адам. Само че този път по-добре без кофеин.

— Разбира се, сър. Желаете ли още препечен хляб и конфитюр?

— Ако обичаш — каза Хамиш, подавайки му празната кошничка за хляб. — Ягодов. Знаеш, че не мога да устоя на ягодовия.

— И защо не изчакахме баба и Фийби в къщата? — Галоуглас се размърда нервно на тясното си място. Столът не беше предвиден за мъж с неговите размери, а по-скоро за депутати, представители на хайлайфа, звезди от сутрешни телевизионни предавания и други такива маломерни и маловажни лица.

— Съседите на Даяна са богати и параноици. Близо година в къщата не е имало никакви признаци на живот. Изведнъж се пълни с хора, които влизат и излизат по всяко време, а „Алънс ъф Мейфеър“ правят денонощни доставки. — Хамиш направи място на масата за новото си капучино. — Не бива да допускаме да си помислят, че сте някакъв международен наркокартел, и да се обадят на полицията. Централното управление на Уест Енд е пълно с вещици, особено криминалният отдел. И не забравяйте, че извън границите на Сити не попадате под закрилата на Хабърд.

— Ха. Изобщо не те е грижа за ченгетата. Просто не искаш да пропуснеш нещо. — Галоуглас му се закани с пръст. — Държа те под око, Хамиш.

— Ето го и Фернандо — обяви Сара с такъв тон, сякаш най-после е дошло избавлението.

Фернандо се опита да задържи вратата отворена за Изабо, но Адам го изпревари. Свекърва ми приличаше на млада кинозвезда и всички мъже в заведението се обърнаха, когато тя влезе, следвана от Фийби. Фернандо вървеше последен, тъмното му сако беше идеален фон за костюма на Изабо в бяло и тъмносиво.

— Нищо чудно, че Изабо предпочита да стои вкъщи — казах аз. Изпъкваше като фар в мъглив ден.

— Филип все казваше, че е по-лесно да издържиш обсада, отколкото да прекосиш стая в компанията на Изабо. Трябваше да отблъсква почитателите й с нещо повече от пръчка, повярвайте ми. — Галоуглас стана, когато баба му приближи. — Здравей, бабо. Огънаха ли се пред исканията ти?

Изабо му поднесе буза за целувка.

— Разбира се.

— Отчасти — побърза да поясни Фийби.

— Имаше ли проблеми? — обърна се Галоуглас към Фернандо.

— Нищо съществено. — Фернандо издърпа един стол. Изабо се настани грациозно на него, кръстосвайки стройните си глезени.

— Чарлз беше изключително отзивчив, като се има предвид колко правила на компанията трябваше да престъпи — каза тя, отказвайки с леко отвращение предложеното от Адам меню. — Шампанско, ако обичате.

— Отвратителната картина, от която го избави, компенсира всичко с лихвите — отбеляза Фернандо, докато настаняваше Фийби да седне. — Какво те накара да я купиш, Изабо.

— Не е отвратителна, макар че абстрактният експресионизъм — нещо, с което не се свиква веднага и лесно — призна тя. — Картината е груба, мистериозна... чувствена. Ще я подаря на Лувъра и ще принудя парижани да разширят умовете си. Помнете ми думите — догодина по същото време всички музеи ще се избиват за творби на Клифърд Стил.

— Очаквай обаждане от „Кутс“ — промърмори Фийби на Хамиш. — Тя изобщо не се пазареше.

— Няма причини за безпокойство. И „Сотбис“, и „Кутс“ знаят, че ме бива. — Изабо извади лист от лъскавата си кожена чанта и ми го връчи. — Voila.

— Т. Дж. Уестън, скуайър. — Вдигнах очи от листа. — Този ли е купил листа от Ашмол 782?

— Вероятно — сухо отвърна Фийби. — Досието съдържаше само разписка — платил е в брой — и шест погрешно адресирани писма. Нито един от адресите, които имаме за Уестън, не е валиден.

— Не би трябвало да е трудно да го открием. Колко може да са хората на име Т. Дж. Уестън? — зачудих се аз.

— Повече от триста — отговори Фийби. — Проверих националния телефонен указател. И недей да приемаш, че Т. Дж. Уестън е мъж. Не знаем нито пола, нито националността. Един от адресите е в Дания.

— Не бъди така черногледа, Фийби. Ще се обадим тук-там. Ще използваме връзките на Хамиш. А и Ленард е отвън. Ще ни откара навсякъде, където се наложи. — Изабо не изглеждаше особено загрижена.

— Моите връзки? — Хамиш отпусна глава върху ръцете си и изстена. — Това може да отнеме седмици. Май ще е по-добре да се преселя в „Улсли“, като си помисля колко кафета ще трябва да изпия с разни хора.

— Няма да отнеме седмици и не е нужно да се безпокоиш за поетото количество кофеин. — Прибрах листа в джоба си, метнах куриерската си чанта на рамо и станах, като едва не преобърнах масата.

— Бог да ни благослови, лельо. Наедряваш с всеки час.

— Благодаря, че забелязваш, Галоуглас. — Вече бях успяла да се заклещя между закачалката, стената и стола си. Той скочи да ме освободи.

— Откъде си толкова сигурна? — попита ме Сара, която явно споделяше съмнението на Фийби.

Мълчаливо вдигнах ръце. Бяха многоцветни и сияеха.

— А! Да приберем Даяна у дома — каза Изабо. — Не мисля, че собственикът ще се зарадва на дракон в ресторанта си повече, отколкото аз се радвам на дракон в дома си.

— Пъхни ръцете си в джобовете — изсъска Сара. Наистина бяха много ярки.

Още не бях на етапа да ходя като патица, но въпреки това беше предизвикателство да мина между нагъсто разположените маси, особено с ръце в джобовете на шлифера.

— Моля да разчистете пътя за снаха ми — властно обяви Изабо, хвана ме за лакътя и ме помъкна към изхода. Мъжете наскачаха, дръпнаха столовете си и се засуетиха, докато минаваше покрай тях.

— Мащеха е на съпруга ми — прошепнах на една вбесена жена, която беше стиснала вилицата си като хладно оръжие. Тя бе подобаващо смутена от идеята, че съм се омъжила за дванайсетгодишно момче и съм забременяла от него — Изабо изглеждаше твърде млада, за да има по-големи деца. — Втори брак. По-млада съпруга. Знаете как стават нещата.

— Дотук с опитите да се смесиш с множеството — промърмори Хамиш. — Вече всяко създание ще научи, че Изабо дьо Клермон е в града. Не можеш ли да я контролираш, Галоуглас?

— Да контролирам баба? — Галоуглас избухна в гръмък смях и тупна Хамиш по гърба.

— Това е истински кошмар — оплака се демонът, когато още глави се обърнаха към нас. Той стигна до изхода. — До утре, Адам.

— Обичайната ви маса за един човек ли, сър? — попита сервитьорът, докато му подаваше чадъра.

— Да. Слава богу.

Хамиш влезе в очакващата го кола и потегли обратно към офиса си в Сити. Ленард ме настани на задната седалка на мерцедеса с Фийби, а Изабо и Фернандо седнаха на мястото до шофьора. Галоуглас запали цигара и тръгна по тротоара, бълвайки повече дим и от параход по Мисисипи. Изгубихме го от поглед при „Дилижанс и коне“, където той ни показа със знаци, че ще се отбие да пийне нещо.

— Мерзавец — поклати глава Фернандо.

— И сега какво? — попита Сара, след като се върнахме в Клермон Хаус и се събрахме в уютната стая за закуска. Макар че предният салон беше удобен и приветлив, това закътано местенце беше любимото ми в къщата. Беше пълно със събрани откъде ли не мебели, включително и една табуретка, за която бях сигурна, че беше в къщата ни в Блекфрайърс и създаваше усещането, че стаята е била обитавана, а не просто украсена.

— Сега откриваме Т. Дж. Уестън, скуайър, който и да е той или тя. — Вдигнах със стон краката си на почернялата от времето табуретка от елизабетинската епоха и оставих топлината на пращящия огън да се просмуче в измъчените ми кокали.

— Все едно да търсиш прословутата игла в купа сено — подхвърли Фийби и си позволи неучтивостта да въздъхне.

— Не и ако Даяна използва магията си — уверено заяви Сара.

— Магия ли? — Изабо завъртя глава и очите й блеснаха.

— Бях останала с впечатлението, че не одобряваш вещиците. — Свекърва ми беше изразила мнението си по този въпрос още в самото начало на връзката ни с Матю.

— Изабо може и да не харесва вещици, но към магията изпитва единствено възхищение — каза Фернандо.

— Тук очерта сериозна граница, Изабо — поклати глава Сара.

— Каква магия? — Галоуглас се беше върнал незабелязано и стоеше в коридора. От косата и палтото му се стичаха струйки дъждовна вода. Доста приличаше на Лоберо след дълго тичане в Еленовия ров на императора.

— Заклинание със свещ може да свърши работа, когато търсиш изгубен предмет — замислено предложи Сара. Тя беше нещо като експерт по тези заклинания, тъй като Ем беше прочута с това, че губеше всичките си неща из къщата, а и из цял Медисън.

— Помня една вещица, която използваше шепа пръст и завързано на възел парче лен — каза Изабо. Двете със Сара се обърнахме и я зяпнахме изумени. Тя изпъна гръб и ни изгледа надменно. — Не се изненадвайте. Познавала съм много вещици през годините.

Фернандо не й обърна внимание, а заговори на Фийби.

— Каза, че един от адресите на Т. Дж. Уестън е в Дания. А останалите?

— Всички са от Великобритания, четири в Англия и един в Северна Ирландия — изброи Фийби. — Всички английски адреси са от юга — Девън, Корнуол, Есекс и Уилтшър.

— Наистина ли трябва да забъркваме и магия, лельо? — Галоуглас изглеждаше загрижен. — Сигурен съм, че Натаниел ще успее да открие човека с компютрите си. Записа ли адресите, Фийби?

— Разбира се. — Тя извади смачкана квитанция на „Бутс“, покрита с изписан на ръка текст. Галоуглас я изгледа със съмнение. — Не можех да извадя бележник в архива. Щях да събудя подозрения.

— Много хитроумно — похвали я Изабо. — Ще изпратя адресите на Натаниел, за да може да се захване с тях.

— Все пак си мисля, че с магия ще стане по-бързо, стига да знам кое заклинание ще свърши работа — казах аз. — Ще ми трябва нещо визуално. По-добра съм с визуалните заклинания, отколкото със свещите.

— Какво ще кажеш за карта? — предложи Галоуглас. — Матю трябва да има някоя и друга карта в библиотеката си горе. Ако няма, ще отскоча до „Хатчардс“ да видя с какво разполагат. — Тъкмо се беше върнал, но явно изгаряше от желание да излезе отново в ледения дъжд. Помислих си, че времето е възможно най-близко до онова насред Атлантика, което може да намери.

— Карта би свършила работа, стига да е достатъчно голяма — кимнах. — Няма да имаме особена полза, ако заклинанието само покаже, че Т. Дж. Уестън се намира в Уилтшър. — Запитах се дали не е възможно Ленард да ме разходи из страната с кутия свещи.

— Има едно чудесно ателие за карти недалеч от Шордич — гордо каза Ленард, сякаш лично е отговорен за местоположението чу. — Правят от големите карти, които можеш да си окачиш на стената. Ще им звънна.

— Какво друго ще ти трябва освен картата? — попита Сара. — Компас може би?

— Жалко, че нямам математическия инструмент, който ми подари император Рудолф — въздъхнах. — Все се въртеше, сякаш се мъчеше да открие нещо. — Отначало си мислех, че движенията му показват, че някой търси Матю или мен. След време се питах дали компендиумът не се задейства всеки път, когато някой търси Книгата на живота.

Фийби и Изабо се спогледаха.

— Извинете ме. — Фийби се измъкна от стаята.

— Онази месингова джаджа, която Ани и Джак наричаха вещерски часовник ли? — Галоуглас се изкиска. — Не ми се вярва да ти е от особена полза, лельо. Не можеше дори да показва свястно часа, а картите с географските ширини на господин Хабермел са малко... причудливи, ако мога така да се изразя. — Хабермел се предаде окончателно, когато го помолих да включи указател за Новия свят, и просто беше избрал координати, за които бях сигурна, че ще ме пратят някъде в Огнена земя.

— Гадаенето е начинът — подчерта Сара. — Ще сложим свещи в четирите основни посоки на света, после ще седнем в центъра с купа вода и ще видим какво ще излезе.

— За гадаене с вода ще ми трябва повече пространство от това. — Стаята за закуска щеше да се напълни с вещерска вода за нула време.

— Можем да идем в градината — предложи Изабо. — Или в балния салон горе. Никога не съм смятала, че Троянската война е подходяща тема за фрески, така че няма да е огромна загуба, ако бъдат повредени.

— Няма да е зле да настроим и третото ти око преди началото — каза Сара и изгледа критично челото ми, сякаш бе радио.

Фийби се върна с малка кутия и я връчи на Изабо.

— Може би е по-добре първо да видим дали това няма да помогне. — Свекърва ми извади компендиума на господин Хабермел от картонената кутия. — Ален взе някои от нещата ти в Сет-Тур. Реши, че ще ти помогнат да се почувстваш повече у дома си тук.

Компендиумът беше прекрасен инструмент, майсторски изработен от позлатен и посребрен месинг, за да блести, и си имаше всичко, от място за хартия и молив до компас, таблици с географски ширини и малък часовник. В момента устройството май беше полудяло — шайбите се въртяха, чуваше се равномерното бръмчене на зъбчатите колела.

Сара впери поглед в инструмента.

— Определено е омагьосан.

— Ще се изтощи. — Галоуглас протегна дебел пръст, готов да побутне стрелките на часовника, за да ги забави.

— Не го докосвай — остро го възпря Сара. — Никога не знаеш как ще реагира омагьосан предмет на нежелана намеса.

— Поставяла ли си го някога близо до рисунката с химическата сватба, лельо? — попита Галоуглас. — Ако си права и играчката на господин Хабермел реагира, когато някой търси Книгата на живота, тогава може би страницата ще я накара да млъкне.

— Добра идея. Рисунката на химическата сватба е в Китайската стая заедно с рисунката на драконите. — Надигнах се тежко. — Оставих ги на масата за карти.

Изабо беше изчезнала, преди да успея да се изправя. Бързо се върна, понесла двата листа, сякаш бяха от стъкло и можеха да се пръснат всеки момент. Веднага щом ги положих на масата, стрелката на компендиума започна да се клатушка бавно от ляво надясно вместо да се върти около оста си. Когато вдигнах страниците, компендиумът започна да се върти отново, макар че този път по-бавно.

— Не мисля, че показва кога някой търси Книгата на живота — отсъди Фернандо. — По-скоро сякаш самият инструмент търси книгата. И тъй като сега усеща някои от страниците, започва да стеснява фокуса си.

— Странно. — Поставих листата обратно на масата и загледах захласнато как стрелката забави движението си и отново се залюля като махало.

— Можеш ли да го използваш, за да намериш последния липсващ лист? — попита Изабо, която се взираше в компендиума с не по-малък интерес.

— Само ако обиколя с него цяла Англия, Уелс и Шотландия. — Запитах се колко ли време ще ми е нужно да повредя деликатния и безценен инструмент, докато го държа в скута си, а Галоуглас или Ленард карат като луди по М40.

— Можеш да направиш насочващо заклинание. С карта и с това устройство би могла да откриеш мястото на липсващия лист — рече замислено Сара, като потупваше устни с пръст.

— Какво насочващо заклинание имаш предвид? — Това беше далеч отвъд използването на звънец, книга и свещ или записването на заклинание върху лайколистна лунна папрат.

— Ще трябва да опитаме няколко и да видим кое върши най-добра работа — отвърна Сара. — После ще трябва да го направиш в подходящите условия, с достатъчно магическа подкрепа, така че да не се изкриви.

— Къде ще намериш магическа подкрепа в Мейфеър? — учуди се Фернандо.

— Линда Кросби — казахме едновременно с леля ми.

В продължение на повече от седмица двете със Сара изпробвахме заклинания в мазето на къщата в Мейфеър и в малката кухня в апартамента на Линда в Блекфрайърс. След като едва не удавихме Табита и станахме причина пожарната да идва на два пъти на Плейхаус Ярд, най-сетне успях да скалъпя няколко възела и магически важни предмети в насочващо заклинание, което би могло — евентуално — да проработи.

Лондонският сбор правеше срещите си в една част от средновековната крипта на Грейфрейърс, която беше оцеляла след серия катастрофи през дългата си история от разтурването на манастира до Втората световна война. Над криптата се намираше домът на Андрю Хабърд — камбанарията на църквата. Беше висока дванайсет етажа и имаше само по едно голямо помещение на всеки етаж. Около нея той бе засадил приятна градина в единия ъгъл на стария църковен двор, който бе оцелял при градските преустройства.

— Ама че странна къща — промърмори Изабо.

— Андрю е много странен вампир — отвърнах аз и потръпнах.

— Отец X харесва високи места, това е. Казва, че го карат да се чувства по-близо до Бог. — Ленард отново почука на вратата.

— Току-що усетих да минава призрак — каза Сара и се загърна по-плътно в палтото си. Нямаше начин студеният полъх да се сбърка с нещо друго.

— Не усетих нищо — възрази Ленард с типичното за вампирите пренебрежение за нещо толкова телесно като топлината. Лекото почукване по вратата премина в думкане. — Хайде, слънчице!

— Търпение, Ленард. Не всички сме двайсетгодишни вампири! — сопна се Линда Кросби, след като се пребори с вратата. — Има сума ти стълби за изкачване.

За щастие, трябваше да се спуснем само едно ниво от главния вход, за да стигнем помещението, което Хабърд беше отделил за официалния сбор на Сити.

— Добре дошли на срещата ни! — приветства ни Линда, докато ни водеше надолу.

По средата на пътя спрях и ахнах.

— Това... ти ли си? — Сара зяпна с изумление стените.

Бяха покрити с мои изображения — как изтъкавам първото си заклинание, как извиквам самодивско дърво, как гледам Кора да лети над Темза, как стоя до вещиците, които ме бяха взели под крилото си, когато започнах да научавам за магията си. Там бяха и баба Алсъп, старейшината на сбора, акушерката Сюзана Норман и трите останали вещици Катрин Стрийтър, Елизабет Джаксън и Марджъри Купър.

Колкото до художника, той беше ясен и без подпис. Джак бе създал тези картини, след като бе замазал стените с гипс, върху който бе нанесъл очертания и цветове, така че да се превърнат в неразделна част от сградата. Опушени, с влажни петна и напукани от годините, те въпреки всичко бяха запазили красотата си.

— Щастливи сме, че работим в подобно помещение — увери ни грейналата Линда. — Твоето пътуване отдавна е източник на вдъхновение за лондонските вещици. Ела да се срещнеш със сестрите си.

Трите вещици в основата на стълбището ме разглеждаха с интерес, погледите им щипеха и пращяха по кожата ми. Може и да нямаха силата на сбора в Гарликхайт от 1591 година, но въпреки това не бяха лишени от талант.

— Ето я и нашата Даяна Бишъп, завръща се отново при нас — оповести Линда. — Тя води и леля си Сара Бишъп, както и свекърва си, която, предполагам, не се нуждае от представяне.

— Определено не — каза най-възрастната от четирите вещици. — Всички сме чували истории за Мелисанд дьо Клермон.

Линда ме бе предупредила, че сборът има известни колебания относно тази среща. Лично беше подбрала вещиците, които да ни помагат — огнената вещица Сибил Бонуитс, водната вещица Тамсин Сутел и вятърната вещица Касандра Кайтелър. Силите на самата Линда разчитаха повече на земната стихия. Същото се отнасяше и за Сара.

— Времето се променя — хладно рече Изабо. — Ако искате да си тръгна...

— Глупости. — Линда изгледа предупредително другарката си. — Даяна поиска да си тук, когато прави заклинанието си. Ще се справим някак. Нали, Касандра?

Възрастната вещица кимна отсечено.

— Дами, ако обичате, направете място за картите! — помоли Ленард, помъкнал куп тубуси. Стовари ги на една покрита с восък паянтова маса и забърза обратно по стълбите. — Извикайте ме, ако имате нужда от нещо. — Вратата на криптата се затръшна след него.

Линда ръководеше разстилането на картите; след много опити бяхме открили, че най-добрите резултати се получават, когато използваме огромна карта на Британските острови, заобиколена от карти на отделните графства. Само картата на Великобритания заемаше площ с големина шест на четири стъпки.

— Прилича ми на зле замислен училищен проект по география — промърмори Сара, докато нагласяше картата на Дорсет.

— Може и да не изглежда красиво, но върши работа — отвърнах, докато вадех компендиума на господин Хабермел от чантата си. Фернандо беше измислил защитен калъф за него, направен от един чист чорап на Галоуглас. Устройството като по чудо се оказа цяло. Извадих и телефона си и направих няколко снимки на стенописите. Караха ме да се чувствам по-близо до Джак — и до Матю.

— Къде да сложа страниците от Книгата на живота? — Изабо беше натоварена с охраната на безценните листа от велум.

— Дай рисунката на химическата сватба на Сара. Ти дръж онази с драконите — казах.

— Аз ли? — Очите на Изабо се разшириха. Решението бе спортно, но в крайна сметка бях надделяла над Сара и Линда.

— Надявам се да нямаш нищо против. Химическата сватба дойде при мен от родителите ми. Драконите принадлежаха на Андрю Хабърд. Помислих си, че можем да балансираме заклинанието, като ги поставим в ръцете на вещица и вампир. — Всичките ми инстинкти ми подсказваха, че това е правилното решение.

— Раз-збира се. — Езикът на Изабо се запъна на познатата дума.

— Всичко ще бъде наред. Обещавам. — Стиснах леко ръката й. — Сара ще застане отсреща, а Линда и Тамсин ще бъдат от двете страни.

— Ти гледай заклинанието. Изабо може да се погрижи за себе си. — Сара ми подаде мастилница с червено мастило и бяло перо с поразителни кафяви и сиви шарки.

— Време е, дами — каза Линда и енергично плесна с ръце. После раздаде кафяви свещи на останалите членове на лондонския сбор. Кафявият бе благоприятен цвят за откриване на изгубени неща. Той заземяваше заклинанието — нещо, от което определено имах нужда, като имах предвид опита ми. Всяка вещица зае мястото си извън кръга карти и всички запалиха свещите си с прошепнати заклинания. Пламъците бяха неестествено големи и ярки — истински вещерски свещи.

Линда отведе Изабо на мястото й точно под южния бряг на Англия. Сара застана срещу нея, над северния бряг на Шотландия. Линда обиколи три пъти по посока на часовниковата стрелка внимателно подредените вещици, карти и вампир, като ръсеше сол, за да направи защитен кръг.

След като всичко беше готово, махнах запушалката на мастилото. Характерният аромат на смола от драконова кръв изпълни въздуха. В мастилото имаше и други съставки, сред които и доста капки от собствената ми кръв. Ноздрите на Изабо рязко се разшириха, когато долови металния привкус. Потопих перото в мастилницата и опрях сребърния връх в тясна ивица пергамент. Бяха ми нужни два дни да намеря някого, склонен да ми изработи перо от забулена сова — много повече, отколкото щеше да ми е нужно в Лондон от елизабетинската епоха.

Буква по буква, започвайки от края на пергамента и продължавайки към центъра, написах името на лицето, което търсех.

Т, Н, Дж., Ъ, У, Т, Е, С

Т Дж УЕСТЪН

Сгънах внимателно пергамента, за да скрия името. Сега бе мой ред да тръгна покрай свещения кръг и да направя друго обвързване. След като прибрах компендиума на господин Хабермел в джоба на пуловера си заедно с пергамента, започнах обиколката от мястото между огнената и водната вещица. Минах покрай Тамсин и Изабо, Линда и Касандра, Сара и Сибил.

Когато се върнах на изходна позиция, покрай външната страна на солта се появи проблясваща линия, която освети изумените лица на вещиците. Обърнах лявата си ръка с дланта нагоре. За момент по показалеца ми трепна цвят, но изчезна, преди да успея да определя какъв беше. Дори без него дланта ми заблестя със златни, сребърни, черни и бели линии от силата, която пулсираше под кожата. Те се заизвиваха и вплетоха в десетия възел с формата на уроборос, който обгръщаше изпъкналите сини вени на китката ми.

Пристъпих през тясната пролука в проблясващата линия и затворих кръга. Силата забушува през него, като ревеше пронизително да бъде пусната. Кора също искаше да излезе. Бе неспокойна, непрекъснато мърдаше и се изпъваше в мен.

— Търпение, Кора — казах, докато прекрачвах внимателно солта и стъпвах върху картата на Англия. Всяка крачка ме приближаваше до мястото, представляващо Лондон. Накрая стъпалата ми спряха върху Сити. Кора разпери криле, разпъвайки кожа и кости и надавайки недоволен писък.

— Лети, Кора! — заповядах аз.

Най-сетне свободна, тя се понесе из помещението, пръскайки искри от крилете и огнени езици от устата си. Докато набираше височина и откриваше въздушните течения, които можеха да й помогнат да стигне до целта си, плясъкът на крилете й постепенно се забави. Кора зърна портрета си и изгука одобрително, след което потупа стената с опашка.

Извадих компендиума от джоба си и го задържах с дясната си ръка. Сгънатото парче пергамент отиде в лявата. Разперих широко ръце и зачаках, докато нишките, свързващи света и изпълващи криптата на Грейфрайърс, се виеха и пълзяха по мен, търсейки вървите, които бях поела в ръцете си. Когато се срещнаха, вървите се издължиха и разшириха, изпълвайки цялото ми тяло с енергия. Стегнаха се на възли около ставите ми, създадоха защитна мрежа около утробата и сърцето ми и продължиха по вените и пътищата, прокарани от нерви и сухожилия.

Изрекох заклинанието си:

Липсващи листа

Изгубени и намерени

Къде е Уестгьн

На тази земя?

Духнах върху пергамента и името на Уестън блесна, когато червеното мастило избухна в пламъци. Събрах огнените букви в дланта си, където те продължиха да горят ярко. Отгоре Кора кръжеше бдително над картата, без да изпуска нищо от поглед.

Зъбчатите колела на компендиума забръмчаха и стрелките на главния циферблат започнаха да се движат. Рев изпълни ушите ми, когато ярка златна нишка изскочи от устройството и се разпъна навън, докато не достигна двете страници от Книгата на живота. След това от позлатения циферблат се проточи втора нишка, която запълзя към една карта в краката на Линда.

Кора се спусна и скочи на мястото, надавайки ликуващ крясък, сякаш бе уловила изненадана плячка. Светна името на градче, ярко избухване на пламъци, след което останаха овъглени очертания на букви.

Заклинанието беше направено и ревът намаля. Енергията отслабна в тялото ми и възлите се разхлабиха, но вървите не се прибраха в ръцете ми. Останаха си по местата, минаваха през мен, сякаш бяха оформили нова телесна система.

Когато силата се оттегли, леко се олюлях. Изабо понечи да пристъпи към мен.

— Не! — извика Сара. — Не нарушавай кръга, Изабо.

Свекърва ми явно си мислеше, че всичко това е лудост. В отсъствието на Матю тя бе готова да ме защитава от всичко вместо него. Но Сара бе права. Никой не биваше да наруши кръга освен мен. Затътрих се към мястото, откъдето бях започнала да тъка заклинанието си. Сибил и Тамсин се усмихнаха окуражаващо, когато пръстите на лявата ми ръка трепнаха и се раздвижиха, освобождавайки кръга. Оставаше единствено да се помъкна около него обратно на часовниковата стрелка, за да разваля магията.

Линда бе много по-бърза и енергично измина обратния си път. Веднага щом приключих, Изабо и Сара се хвърлиха към мен. Лондонските вещици се завтекоха към картата, показваща местоположението на Уестън.

— Dieu! От векове не бях виждала подобна магия. Матю е бил прав, когато ми каза, че си могъща вещица — с възхищение възкликна Изабо.

— Много добро заклинание, мила. — Сара открито се гордееше с мен. — Нито миг съмнение или колебание.

— Получи ли се? — Определено се надявах да се е получило. Трябваше да почивам седмици наред, за да направя второ заклинание с подобни мащаби. Отидох при картата и събралите се около нея вещици. — Оксфордшър?

— Да — със съмнение рече Линда. — Но се боя, че май не сме задали достатъчно конкретен въпрос.

На картата се виждаха овъглените очертания на село с типично английското име Чипинг Уестън.

— Инициалите бяха записани, но забравих да ги включа в думите на заклинанието. — Сърцето ми се сви.

— Твърде рано е да се признаваш за победена. — Изабо вече беше извадила телефона си и набираше номер. — Фийби? В Чипинг Уестън живее ли Т. Дж. Уестън?

Вероятността Т. Дж. Уестън да живее в селище на име Уестън не беше хрумвала на никого. Зачакахме отговора на Фийби.

На лицето на Изабо внезапно се изписа облекчение.

— Благодаря. Скоро ще си бъдем у дома. Кажи на Март, че Даяна ще има нужда от компрес за главата и студени кърпи за краката.

Главата и стъпалата наистина ме боляха, а краката ми се подуваха с всяка минаваща минута. Погледнах с благодарност Изабо.

— Фийби каза, че в Чипинг Уестън наистина има Т. Дж. Уестън — доложи Изабо. — Живеел в така нареченото Имение.

— О, чудесно. Чудесно, Даяна. — Линда ми се усмихна лъчезарно. Другите лондонски вещици заръкопляскаха, сякаш току-що бях изпълнила някакво особено сложно соло за пиано, без да сбъркам нито една нота.

— Тази нощ ще се помни дълго — рече Тамсин с треперещ от емоции глас. — Тъкачка се върна в Лондон и свърза минало и бъдеще, за да могат старите светове да умрат и да се родят нови.

— Това е пророчеството на майка Шиптън — отбелязах. Веднага разпознах думите.

— Урсула Шиптън се е родила с името Урсула Сутел. Леля й Алис Сутел е моя прародителка — уточни Тамсин. — Била е тъкачка, също като теб.

— Ти си роднина на Урсула Шиптън! — възкликна Сара.

— Да — отвърна Тамсин. — Жените в рода ми пазят живо знанието за тъкачите, макар че имаме само една тъкачка, родена за повече от петстотин години. Но Урсула предсказала, че силата не е изгубена завинаги. Тя видяла годините на мрак, когато вещиците ще забравят тъкачките и всичко, което представлявали те — надежда, прераждане, промяна. Предвидила е и тази нощ.

— Как така? — Помислих си за няколкото реда от пророчеството на майка Шиптън, които знаех. Изобщо не бяха свързани със събитията от тази нощ.

— „И живите ще се боят / от дракона години наред, / но времето спомена ще заличи. / Изглежда странно. Но ще се случи“ — изрецитира Тамсин. Тя кимна и останалите вещици продължиха в един глас:

И преди расата отново да изгрее,

сребърна змия ще се появи на света,

да избълва хора, досега непознати,

за да се смесят със земята, що стана

студена в сърцето свое. И ще могат те

Път да озарят за бъдещите умове.

— Драконът и змията? — Потръпнах.

— Те предсказват идването на нов златен век за създанията — обясни Линда. — Отдавна го чакаме, но всички сме щастливи, че доживяхме да го видим.

Толкова много отговорности. Първо близнаците, после издънката на Матю, а сега и бъдещето на видовете ни? Ръката ми докосна издутия корем, в който растяха децата ни. Чувствах, че ме дърпат в прекалено много посоки, вещицата в мен се бореше с учения, съпругата, а сега и с майката.

Погледнах стените. През 1591 година всяка част от мен се съчетаваше идеално с другите. През 1591 година бях себе си.

— Не се безпокой — меко рече Сибил. — Отново ще станеш едно цяло. Твоят вампир ще ти помогне.

— Всички ние ще ти помогнем — увери ме Касандра.

27.

— Спри тук — нареди Галоуглас. Ленард настъпи спирачките на мерцедеса, те се задействаха моментално и колата безшумно закова пред портала на Старата ложа. Тъй като никой не беше готов да чака в Лондон новини за третия лист освен Хамиш, който беше зает да спасява еврото от срив, бях с целия си антураж. Фернандо ни следваше в един от безбройните джипове на Матю.

— Не. Не тук. Иди до къщата — казах на Ленард. Постройката до портала щеше да ми напомня твърде много за Матю. Продължихме по алеята и от оксфордската мъгла се появиха познатите очертания на Старата ложа. Странно беше да я видя отново без полята около нея, пълни с овце и купи сено, и само с един комин, пращащ тънка струйка пушек към небето. Опрях чело в студения прозорец на колата и оставих боядисаните в черно и бяло греди и ромбовидните стъклени панели на прозорците да ми напомнят за други, по-щастливи времена.

Облегнах се назад в меката кожена седалка и извадих телефона си. Нямаше нови съобщения от Матю. Утеших се, като погледнах отново двете снимки, които вече беше изпратил — Джак с Маркъс и само Джак, опрял скицник на коляното си и напълно погълнат от онова, което правеше. Последната снимка беше пристигнала, след като пратих на Матю снимката на фреските от Грейфрейърс. Благодарение на магията на фотографията бях уловила и призрака на кралица Изабела, която гледаше с високомерно презрение.

Усетих погледа на Сара върху себе си. Тя и Галоуглас бяха настояли да починем за няколко часа тук, преди да продължим за Чипинг Уестън. Бях възразила. След тъкането на заклинания винаги се чувствах някак куха и ги уверявах, че пребледняването и липсата на апетит се дължат изцяло на магията. Те обаче не обърнаха внимание на протестите ми.

— Тук ли, мадам? — Ленард намали пред грижливо поддържания тисов плет между чакълената алея и рова. През 1590 година просто влизахме с конете в централния двор на имението, но сега никой от автомобилите не би могъл да премине по тесния каменен мост. Затова заобиколихме до малкия двор зад сградата, който се използваше от доставчици и търговци, когато живеех тук навремето. Там беше паркиран малък фиат и очукан камион, който явно се използваше за задачи из имението. Приятелката и наемателка на Матю Амира Чаван ни очакваше.

— Радвам се да те видя отново, Даяна — приветства ме тя и усетих познатия й гъделичкащ поглед. — Къде е Матю?

— Замина по работа — кратко отвърнах, докато слизах от колата. Амира ахна и забърза напред.

— Ти си бременна — каза тя с тон, с който някой друг би обявил откриването на живот на Марс.

— От седем месеца — уточних и извих гръб. — Курсовете ти по йога биха ми се отразили добре. — Амира водеше невероятни курсове по йога в Старата ложа, на които идваше смесена клиентела от демони, вещици и вампири.

— Няма да позволя да се връзваш на геврек. — Галоуглас внимателно ме хвана за лакътя. — Влез вътре и почини малко, лельо. Може да повдигнеш крака на масата, докато Фернандо ни приготви нещо за ядене.

— Няма да докосна тиган, щом Амира е тук. — Фернандо целуна домакинята по бузата. — Само ароматът е достатъчен да ме прати в рая.

След обичайното представяне се озовах в малката стаичка, в която се хранехме през 1590 година. На стената нямаше карта, но огънят гореше буйно и пропъждаше донякъде влагата.

Амира сложи пред нас чинии с бъркани яйца и препечен хляб и купички ориз и леща. Всичко ухаеше на чили, синапено семе, зелени лимони и кориандър. Фернандо се надвеси над ястията, за да вдиша ароматната пара.

— Твоята канда поха ми напомня за онази малка сергия, която посетихме на път към Гарапури и пещерите и която предлагаше чай с кокосово мляко. — Той вдиша дълбоко.

— Би трябвало — каза Амира и загреба лъжица леща. — Използваха рецепта на баба ми. Освен това смлях ориза по традиционния начин, в железен хаван, така че е много добър за бременността на Даяна.

Въпреки твърденията ми, че не съм гладна, имаше нещо направо алхимично в ефекта на кимиона и зеления лимон върху апетита ми. Не след дълго гледах дъното на празната си паница.

— Така е по-добре — доволно рече Галоуглас. — А сега защо не полегнеш на пейката и не затвориш за малко очи. Ако не ти е удобно там, нищо не пречи да се преместиш на леглото в стария кабинет на Пиер. Като си помисля, можеш да си легнеш и в собственото си легло.

Пейката беше дъбова, богато украсена и специално направена да обезкуражава желаещите да полегнат на нея. През предишния ми живот в къщата се намираше в официалния салон и просто се беше преместила през няколко стаи, за да осигури място за сядане под прозореца. Купчината вестници в единия край показваше, че Амира седеше на нея сутрин и наваксваше с новините.

Вече започвах да разбирам как се отнася Матю към къщите си. Живееше в тях, напускаше ги и се връщаше десетилетия или векове по-късно, без да докосва нищо, освен може би леко да размести мебелите. Това означаваше, че притежава серия от музеи, а не истински домове. Помислих си за спомените, които ме очакваха в останалите помещения — голямата зала, където бях срещнала Джордж Чапман и вдовицата Бийтън, официалния салон, където Уолтър Райли обсъждаше положението ни под зорките погледи на Хенри VIII и Елизабет I, и спалнята, в която двамата с Матю за първи път стъпихме в шестнайсети век.

— Пейката ще свърши чудесна работа — побързах да кажа аз. Ако Галоуглас пожертваше коженото си яке, а Фернандо дългото си вълнено палто, релефните рози по облегалката нямаше да се забиват така болезнено в плътта ми. За да превърне желанието ми в реалност, купчината палта до огнището се подреди в импровизирана постелка. Заобиколена от ароматите на горчив портокал, морски пръски, люляк, тютюн и нарцис, затворих тежко клепачи и се унесох.

— Никой изобщо не го е зървал — каза Амира и тихият й глас ме събуди от дрямката.

— Въпреки това не бива да водиш курсовете, докато Бенджамин представлява опасност за теб. — Фернандо говореше с необичайно твърд тон. — Какво ще стане, ако се появи най-неочаквано на прага?

— Ще се озове срещу двайсетина вбесени демони, вампири и вещици, ето какво ще стане — отвърна Амира. — Матю ми каза да спра, Фернандо, но работата, която върша, сега ми се струва по-важна от всеки друг път.

— Така е. — Спуснах крака от пейката и седнах, търкайки очи. Според часовника бяха минали четиресет и пет минути. Невъзможно беше да прецениш часа по промяната на светлината, тъй като всичко продължаваше да тъне в мъгла.

Сара извика Март и тя ни донесе чай. Беше от мента и шипки, без никакъв кофеин, който да ме ободри, но поне бе благословено горещ. Бях забравила колко студени могат да бъдат къщите през шестнайсети век.

Галоуглас ми направи място до огъня. Натъжих се, докато си мислех за цялата му загриженост за мен. Така заслужаваше да бъде обичан. Не исках да бъде сам. Нещо в изражението ми явно разкри какво се върти в главата ми.

— Няма място за съжаления, лельо. Ветровете не винаги духат натам, накъдето иска корабът — промърмори той, докато ме настаняваше на стола.

— Ветровете правят онова, което им кажа.

— А аз чертая собствения си курс. Ако не спреш да клопаш над мен, ще кажа на Матю какви си ги намислила и ще си имаш работа с двама вбесени вампири вместо с един.

Времето беше подходящо за смяна на темата.

— Матю основава своя собствена фамилия, Амира — обърнах се аз към домакинята ни. — В нея ще има всякакви създания. Кой знае, може да допуснем дори човеци. Ще ни е нужна цялата йога, до която можем да се доберем, ако успее.

Млъкнах, когато дясната ми ръка започна да изтръпва и цветовете запулсираха по нея. Изгледах я за момент и взех решение. Пожелах твърдата кожена папка, купена от Фийби специално за листата от Книгата на живота, да е на масата, а не в другия край на стаята. Въпреки дрямката още бях ужасно уморена.

Папката се появи на масата.

— Абракадабра — промърмори Фернандо.

— Тъй като живееш в къща на Матю, струва ми се съвсем уместно да ти обясня защо ти се натресохме — продължих. — Сигурно си чувала истории за първия гримоар на вещиците?

Амира кимна. Подадох й двата листа, с които вече разполагахме.

— Те са от въпросната книга. Същата, която вампирите наричат Книгата на живота. Смятаме, че трети лист се е озовал у някой си Т. Дж. Уестън, жител на Чипинг Уестън. След като вече всички сме нахранени и напоени, Фийби и аз ще проверим дали е склонен да го продаде.

Изабо и Фийби се появиха сякаш по даден знак. Фийби беше бяла като платно. Изабо изглеждаше малко отегчена.

— Какво има, Фийби? — попитах аз.

— Холбайн. В банята. — Тя се хвана за главата. — Малък маслен портрет на Маргарет, дъщерята на Томас Мор. Не бива да виси над тоалетна чиния!

Започвах да разбирам защо Матю намираше за уморителни постоянните ми възражения срещу начина, по който семейството му се отнася към книгите в библиотеката.

— Стига с тези превземки — с леко раздразнение я скастри Изабо. — Маргарет не беше от жените, които биха се смутили от малко гола плът.

— Мислиш... Това е... — Фийби се задави. — Не ме тревожи благоприличието, а това, че Маргарет Мор може всеки момент да тупне в клозета!

— Разбирам те, Фийби. — Опитах се да покажа съчувствие. — Ще се успокоиш ли, ако ти кажа, че в салона има и други, далеч по-големи и по-важни творби на Холбайн?

— А също и горе. Цялото свето семейство е на един от таваните. — Изабо посочи към небесата. — Томас Мор беше арогантен младеж и с годините не стана по-скромен. На Матю като че ли не му пукаше, но Томас и Филип на няколко пъти едва не стигнаха до бой. Ако дъщеря му се удави в тоалетната, ще си го е заслужил.

Амира се разкиска. Фернандо я изгледа шокирано, после също се разсмя. Скоро всички се смеехме, дори Фийби.

— Какъв е този шум? Сега пък какво стана? — Март ни изгледа подозрително от прага.

— Фийби се мъчи да свиква да е Дьо Клермон — казах, бършейки насълзените си очи.

— Bonne chance — пожела Март. Думите й само ни накараха да избухнем отново в смях.

Това беше добре дошло напомняне, че при всичките ни разлики ние бяхме семейство, не по-странно и пъстро от хилядите, които е имало преди нас.

— А листата, които носите, също ли са от колекциите на Матю? — попита Амира, продължавайки разговора мястото, на което го бяхме прекъснали.

— Не. Единият е бил даден на родителите ми, а другият беше у един внук на Матю, Андрю Хабърд.

— Хммм. Толкова много страх. — Погледът на Амира се разфокусира. Тя беше вещица с голяма прозорливост и силно съчувствие.

— Амира? — Вгледах се внимателно в нея.

— Кръв и страх. — Тя потръпна. Сякаш не ме чуваше. — В самия пергамент, не само в думите.

— Да я спра ли? — попитах Сара. В повечето ситуации беше най-добре да оставиш второто зрение на вещицата да се изчерпи само, но Амира твърде бързо беше изпаднала във видението си за друго време и място. Една вещица може да се запилее толкова навътре в гъсталака от образи и чувства, че да не успее да намери обратния път.

— Категорично не — заяви Сара. — Две сме и можем да й помогнем, ако се изгуби.

— Млада жена. Майка. Била е убита пред очите на децата си — промърмори Амира. Стомахът ми се преобърна. — Баща им вече бил мъртъв. Когато й донесли тялото му, вещиците го хвърлили в краката й и я накарали да види какво са му сторили. Именно тя първа проклела книгата. Толкова много познание, изгубено завинаги. — Очите на Амира се затвориха. Когато се отвориха отново, в тях блестяха сълзи. — Този пергамент е направен от кожата върху ребрата й.

Знаех, че Книгата на живота съдържа в себе си мъртви създания, но никога не си бях представяла, че ще науча за тях нещо повече от онова, което може да разкрие тяхната ДНК. Втурнах се към вратата с разбунтувал се стомах. Кора неспокойно запляска с криле и започна да се върти, за да запази равновесие, но нямаше много място за маневриране благодарение на растящите близнаци.

— Шшшт. Твоята участ няма да е такава. Обещавам — каза Изабо, докато ме обгръщаше в обятията си. Беше хладна и солидна, силата й личеше въпреки изящната й фигура.

— Правилно ли постъпвам, като се опитвам да възстановя тази повредена книга? — попитах, след като бурята в корема ми утихна. — При това без Матю?

— Правилно или не, трябва да бъде направено. — Изабо приглади косите ми, които се бяха разпилели. — Успокой се, Даяна. Той не би искал да страдаш така.

— Не. — Поклатих глава. — Матю има своя работа за вършене. А аз моя.

— Да я свършим тогава — каза Изабо.

Чипинг Уестън беше от онези живописни английски селца, които авторите на криминални романи използват като декор за тайнствени убийства. Беше като взето от картичка или филм, но същевременно бе дом на няколкостотин души, които живееха в къщи със сламени покриви, пръснати по няколко тесни улички. На мегдана още можеха да се видят стълбовете, на които са били завързвани извършилите някакво престъпление жители, а кръчмите бяха две, така че дори да си развалил отношенията си с половината съседи, пак ще имаш къде да изпиеш вечерната си пинта.

Имението не беше трудно за откриване.

— Портите са отворени. — Галоуглас сви юмрук и кокалчетата на ръката му изпукаха.

— Какъв е планът ти, Галоуглас? Да щурмуваш главния вход и да разбиеш вратата с голи ръце, така ли? — Слязох от колата. — Ела, Фийби. Да звъннем.

Галоуглас ни следваше, докато минахме през портала и заобиколихме каменния басейн, в който навремето сигурно е имало фонтан, но сега беше пълен с пръст. В средата му растяха два храста, подкастрени така, че да приличат на дакели.

— Ама че необичайно — промърмори Фийби, докато поглеждаше зелените скулптури.

От двете страни на вратата имаше редица ниски прозорци. Нямаше звънец, а желязно чукче, също във формата на дакел, което бе нескопосано закрепено за яките панели от времето на Елизабет. Преди Фийби да започне да ми обяснява за запазването на старите къщи, вдигнах кучето и почуках.

Тишина.

Почуках отново, този път малко по-силно.

— Стоим направо на улицата — изръмжа Галоуглас. — Това е най-жалкото подобие на оградна стена, което съм виждал. И малко дете може да я прекрачи.

— Не всеки може да си позволи ров — отвърнах. — Пък и не мисля, че Бенджамин е чувал за Чипинг Уестън, за да ни проследи тук.

Галоуглас не остана убеден от думите ми и продължи да се оглежда като разтревожен бухал.

Канех се да почукам отново, когато вратата се отвори. На прага стоеше мъж с пилотски очила и парашут, метнат на раменете му като наметало. В краката му се мотаеха кучета, махаха с опашки и лаеха.

— Къде се изгуби? — Непознатият ме прегърна, докато се мъчех да проумея какво означаваше този странен въпрос. Кучетата заскачаха и затанцуваха от вълнение да се запознаят с мен, след като господарят им вече беше дал одобрението си. Той ме пусна и вдигна очилата си. Побутващият му поглед преливаше от приветливост.

— Вие сте демон — казах неуверено.

— А ти си вещица. — Той изгледа Галоуглас с едно зелено и едно синьо око. — Онзи пък е вампир. Не е същият, с когото беше миналия път, но все пак достатъчно едър, за да смени крушката.

— Не сменям крушки — възрази Галоуглас.

— Момент. Познавам ви — казах, прехвърляйки лицата в паметта си. Беше един от демоните, които бях виждала в Бодлианската библиотека миналата година, когато за първи път се натъкнах на Ашмол 782. Обичаше кафе с мляко и да разглобява четци на микрофилми. Винаги ходеше с пъхнати в ушите слушалки, дори когато не бяха включени към нищо. — Тимъти?

— Същият. — Тимъти обърна поглед към мен и вдигна палци, сякаш държеше револвери. Забелязах, че още ходи с различни каубойски ботуши, но този път единият беше зелен, а другият син — в тон с очите му, както би могло да се предположи. Той цъкна с език. — Нали ти казах, красавице. Ти си избраницата.

— Вие ли сте Т. Дж. Уестън? — попита Фийби, мъчейки се да надвика лудешкото джафкане и скимтене на кучетата.

Той пъхна пръсти в ушите си и устните му оформиха „Не ви чувам“.

— Хей! — извика Галоуглас. — Я млъквайте, ситни досадници!

Джафкането спря моментално. Кучетата седнаха с отворени уста и провиснали езици и зяпнаха влюбено Галоуглас. Тимъти извади пръста от едното си ухо.

— Добър номер — прецени демонът и тихо подсвирна. Кучетата веднага се разлаяха отново.

Галоуглас поведе всички ни вътре, като мърмореше мрачно за отбранителни позиции и възможни увреждания на слуха на Ананас и Бобче. Стигна се до мир, когато ни замъкна пред камината и остави кучетата да го налазят, да го ближат и да пъхат муцуни в лицето му, все едно беше водачът на глутницата им, върнал се след дълго отсъствие.

— Как се казват? — поинтересува се Фийби, докато се мъчеше да преброи опашките в гърчещата се купчина.

— Хензел и Гретел, естествено. — Тимъти я изгледа, сякаш беше безнадежден случай.

— А другите четири? — не миряса Фийби.

— Оскар. Моли. Ръсти. И Пудълс.* — Тимъти посочи кучетата едно по едно.

* От puddle (локва). — Б. пр.

— Да не би да обича да си играе навън в дъжда?

— Не — отвърна демонът. — Тя обича да оставя локвички по пода. Името й всъщност е Пенелопи, но вече всички в селото я наричат Пудълс.

Плавен преход от тази тема към Книгата на живота беше невъзможен, така че се хвърлих направо в дълбокото.

— Вие ли купихте лист от илюстриран ръкопис с рисунка на дърво върху него?

— Да. — Той примигна.

— Какво ще кажете да ми го продадете? — Нямаше смисъл да се правя на хитра.

— Не.

— Готови сме да платим прилична сума. — Фийби може и да не харесваше безразличието на Дьо Клермон относно разполагането на картините, но започваше да вижда преимуществата на покупателната им способност.

— Не се продава. — Тимъти почеса ушите на едно от кучетата, което после се върна при Галоуглас и задъвка върха на ботуша му.

— Мога ли поне да го видя? — Реших, че може би Тимъти ще се съгласи да ми го даде назаем.

— Разбира се. — Той се освободи от парашута и закрачи към изхода. Забързахме след него.

Тимъти ни преведе през няколко стаи, които явно са имали различно предназначение от онова, за което се използваха сега. В трапезарията имаше очукан комплект барабани с надпис ДЕРЕК И УМОПОМРАЧЕНИТЕ върху баса, а друго помещение приличаше на гробище за електроника с изключение на покрития с кретон диван и украсените с ленти тапети.

— Там е. Някъде — каза Тимъти, сочейки следващата стая.

— Света майко Божия — промълви изуменият Галоуглас.

„Там“ беше някогашната библиотека. „Някъде“ обхващаше множество възможни скривалища, включително купища неотворени кашони и поща, кутии с нотописи още от 20-те години на миналия век и купчини и купчини стари вестници. Имаше и голяма колекция часовници с всякакви размери и стилове.

Както и ръкописи. Хиляди ръкописи.

— Мисля, че е в една синя папка — промърмори Тимъти, като чешеше брадичката си. Май беше започнал да се бръсне сутринта, но не бе изпълнил докрай заниманието.

— Откога купувате стари книги? — попитах, като взех първата ми попаднала. Оказа се учебна тетрадка за студенти от осемнайсети век, на немски, без особена стойност, освен може би за някой специалист по образованието през епохата на Просвещението.

— От тринайсетгодишен. Тогава дядо ми умря и ми остави това място. Майка ми ни напусна, когато бях на пет, а баща ми Дерек умря от случайна свръхдоза, когато бях на девет, така че останахме само с дядо. — Тимъти огледа с обич стаята. — Оттогава възстановявам къщата. Искате ли да видите картините за галерията горе?

— Може би по-късно — отклоних поканата.

— Добре. — Тимъти посърна.

— Защо се интересувате от ръкописи? — Когато се опитваш да изкопчиш отговори от демони и първокурсници, най-добре да задаваш истински открити въпроси.

— Те са като къщата. Напомнят ми за нещо, което не бива да забравям — каза Тимъти, сякаш това обясняваше всичко.

— С малко късмет един от тях ще му напомни къде е сложил листа от книгата ти — изсумтя под нос Галоуглас. — Иначе ще ни трябват седмици, докато преровим целия боклук.

Не разполагахме със седмици. Исках да взема Ашмол 782 от Бодлианската библиотека и да я закърпя отново, за да може Матю да се прибере. Без Книгата на живота бяхме уязвими за Паството, Бенджамин и личните амбиции на Нокс и Жербер. След като книгата се озовеше у нас, на всички щеше да им се наложи да се подчинят на нашите условия, със или без новата издънка. Запретнах ръкави.

— Тимъти, нещо против да използвам магия в библиотеката? — Реших, че учтивостта ме задължава да попитам.

— Шумна ли ще бъде? — попита Тимъти. — Кучетата не обичат шума.

— Не — отвърнах, обмисляйки възможностите. — Мисля, че ще бъде напълно тиха.

— О, ами добре тогава — с облекчение рече той и за всеки случай си сложи отново пилотските очила.

— Пак ли магия, лельо? — Галоуглас смръщи вежди. — Напоследък я използваш адски често.

— Изчакай до утре — промърморих аз. Ако се сдобиех и с трите листа, щях да ида в Бодлианската библиотека. И после ще дойде време да свалим ръкавиците.

Вихрушка от листа се надигна от пода.

— Започна ли вече? — ахна стреснатият Галоуглас.

— Не — отвърнах.

— Тогава какво причинява тази суматоха? — Галоуглас пристъпи към раздвижилата се купчина.

Някаква опашка се размаха между подвързано в кожа фолио и кутия моливи.

— Пудълс! — извика Тимъти.

Кучето се появи с опашката напред, дърпащо синя папка.

— Добро кутре — изгука Галоуглас, клекна и протегна ръка. — Донеси.

Пудълс стоеше с липсващия лист от Ашмол 782 в зъби и изглеждаше много доволна от себе си. Само че не отнесе папката на Галоуглас.

— Иска да я гоните — обясни Тимъти.

Галоуглас се намръщи.

— Няма да гоня това куче.

Накрая обаче всички я подгонихме. Пудълс се оказа най-бързият и най-хитър дакел, живял някога — стрелкаше се под мебели, финтираше наляво и надясно и отново се втурваше нанякъде. Галоуглас беше бърз, но не и дребен. Така че тя се измъкваше между пръстите му отново и отново, като го гледаше подигравателно.

— Добро момиче! — Тимъти вдигна гърчещото се куче. — Това лято ще спечелиш Големите дакелски игри, няма място за съмнение. — Някакъв лист се беше закачил за един от ноктите на Пудълс. — Хей. Това е данъчната ми сметка.

Галоуглас ми подаде папката.

— Честта се пада на Фийби — казах аз. — Ако не беше тя, нямаше да сме тук. — Тикнах папката в ръцете й.

Фийби я отвори. Изображението вътре бе така ярко, сякаш бе нарисувано вчера и поразителните му цветове и детайлите от ствола и листата само засилиха усещането за жизненост, което струеше от листа. В него имаше енергия, това бе сигурно.

— Прекрасно е. — Тя вдигна очи. — Това ли е страницата, която търсехте?

— Да — потвърди Галоуглас. — Това е, и още как.

Фийби постави листа в очакващите ми ръце. Щом пергаментът ги докосна, те блеснаха, хвърляйки разноцветни искри в стаята. Нишки енергия изригнаха от върховете на пръстите ми и докоснаха пергамента с почти различимо пращене на електричество.

— В този лист има много енергия. Не цялата е добра — отбеляза Тимъти и отстъпи назад. — Трябва да се върне в онази книга, която намери в Бодлианската библиотека.

— Знам, че не искаш да продадеш листа, но мога ли поне да го взема назаем? Само за един ден? — попитах. Можех да отида направо в Бодлианската библиотека, да взема Ашмол 782 и да върна листа утре следобед — стига Книгата на живота да ми позволи да го махна отново, след като се е върнал на мястото си.

— Не — поклати глава Тимъти.

— Не ми даваш да го купя. Не ми даваш да го заема. — Търпението ми започваше да се изчерпва. — Някаква сантиментална връзка ли изпитваш към този лист?

— Разбира се, че изпитвам. Все пак той е мой прародител, нали така?

Всички очи в стаята се насочиха към илюстрацията на дървото в ръцете ми. Дори Пудълс я погледна с подновен интерес и подуши въздуха с дългия си изящен нос.

— Откъде знаеш това? — прошепнах.

— Виждам неща. Микрочипове, кръстословици, теб, онзи, от чиято кожа е направен пергаментът. Разбрах коя си от мига, когато влезе в „Херцог Хъмфри“. — Тимъти изглеждаше тъжен. — Казах ти го още тогава. Но ти не ме чу, а тръгна с големия вампир. Ти си избраницата.

— Избраница за какво? — Гърлото ми се стегна. Виденията на демоните са шантави и сюрреалистични, но понякога са потресаващо точни.

— Ти си онази, която ще научи как е започнало всичко — кръвта, смъртта, страхът. И онази, която може да сложи край, веднъж и завинаги. — Той въздъхна. — Не можеш да купиш дядо ми и аз не мога да ти го дам назаем. Но ако ти го дам да го пазиш, ще направиш ли така, че смъртта му да има някакво значение?

— Не мога да ти обещая това, Тимъти. — Нямаше начин да се закълна за нещо толкова огромно и неясно. — Не знаем какво ще разкрие книгата. И определено не мога да гарантирам, че нещо ще се промени.

— Можеш ли да се погрижиш името му да не бъде забравено, след като го научиш? — попита Тимъти. — Името е важно, знаеш го.

През мен премина необичайна тръпка. Изабо ми беше казала същото малко след като се срещнахме за първи път. В съзнанието ми се появи Едуард Кели. „Ще откриете и своето име вътре“ — беше извикал той, когато император Рудолф го принуди да предаде Книгата на живота. Косъмчетата на тила ми настръхнаха.

— Няма да забравя името му — обещах аз.

— Понякога това е достатъчно — рече Тимъти.

28.

Беше няколко часа след полунощ и всичките ми надежди за сън се бяха стопили. Мъглата леко се бе вдигнала и ярката пълна луна пронизваше сивите пръсти, които все още се държаха за стволовете на дърветата и по ниските места в парка, където спяха елените. Едно-две животни още бяха будни и душеха тревата в търсене на последните остатъци фураж. Предстоеше да падне обилна слана, усещах го. Бях настроена към ритмите на земята и небето по начин, по който не съм била, преди да живея във време, когато денят бе организиран спрямо положението на слънцето в небето вместо спрямо часовника, а сезоните определяха всичко, от храната ти до телосложението.

Отново се намирах в спалнята, в която двамата с Матю бяхме прекарали първата си нощ в шестнайсети век. Само няколко неща се бяха променили — лампите се захранваха с електричество, до камината имаше викториански шнур за звънец, с който да повикаш прислугата, за да се погрижи за теб или да донесе чай (макар че не можех да проумея защо подобно нещо е нужно в домакинството на вампир), а част от съседното помещение бе превърната в дрешник.

Връщането ни в Старата ложа след срещата с Тимъти Уестън се оказа неочаквано напрегнато. Галоуглас твърдо отказа да ме закара в Оксфорд, след като намерихме последния лист от Книгата на живота, макар че още не беше време за вечеря, а читалнята „Херцог Хъмфри“ бе отворена до седем вечерта в учебно време. Когато Ленард предложи да шофира, Галоуглас заплаши да го убие по смущаващо подробен и картинен начин. След това Фернандо и Галоуглас отидоха някъде, уж да поговорят; Галоуглас се върна с бързо заздравяваща сцепена устна и леко насинено око и измърмори извинение на Ленард.

— Никъде няма да ходиш — спря ме Фернандо, когато тръгнах към вратата. — Ще те заведа утре, но не и през нощта. Галоуглас е прав. Изглеждаш като смъртница.

— Стига си ме обгрижвал — процедих през зъби. От ръцете ми от време на време продължаваха да изхвърчат искри.

— Ще те обгрижвам, докато твоят партньор и моят сир се върне — изтъкна Фернандо. — Единственото създание на тази земя, което може да ме накара да те заведа в Оксфорд, е Матю. Можеш да му се обадиш. — Той ми подаде телефона си.

Това бе краят на дискусията. Приех ултиматума на Фернандо неохотно, макар че главата ми пулсираше и през последната седмица бях направила повече магии, отколкото през целия си живот досега.

— Докато трите листа са у теб, никое друго създание не може да притежава книгата — опита се да ме утеши Амира. Утехата й обаче не бе кой знае какво, щом книгата бе така близо.

Дори гледката на трите страници, подредени на дългата маса в голямата зала, не подобри настроението ми. Очаквах и се ужасявах от този момент, откакто напуснахме Медисън, и след като той вече настъпи, аз се чувствах странно унила.

Фийби бе подредила внимателно илюстрациите и се бе погрижила да не се докосват. Бях научила по трудния начин, че помежду им сякаш има някакво магнитно привличане. Когато се върнах и ги събрах заедно, за да ги занеса в Бодлианската библиотека, от страниците се разнесе тих плач, последван от бръщолевене, което чуха всички, дори Фийби.

— Не можеш просто да влезеш в Бодлианската библиотека с трите страници и да ги напъхаш обратно в омагьосана книга — каза Сара. — Това е лудост. Там задължително ще има вещици. Веднага ще дотичат.

— И кой знае как ще реагира Книгата на живота? — Изабо смушка с пръст илюстрацията с дървото. — Ами ако изпищи? Може да освободи духове. Или пък Даяна да отприщи огнен дъжд. — След преживяното в Лондон Изабо се бе заела да прочете това-онова. Вече беше готова да обсъжда най-различни теми, включително призраци и броя на окултните феномени, наблюдавани на Британските острови през последните две години.

— Ще се наложи да я откраднеш — заключи Сара.

— Аз съм редовен преподавател в „Йейл“, Сара! Невъзможно е! Животът ми като учен...

— Вероятно е приключил — довърши тя вместо мен.

— Стига, Сара — упрекна я Фернандо. — Това е малко крайно, дори за теб. Със сигурност има начин Даяна да вземе Ашмол 782 и да го върне след някакъв срок.

Опитах да обясня, че не можеш да заемеш книги от Бодлианската библиотека, но напразно. Тъй като Изабо и Сара отговаряха за логистиката, а Фернандо и Галоуглас за сигурността, аз се намирах в позиция, от която можех само да давам съвети и консултации и да предупреждавам. Тези четиримата бяха по-властни и своеволни и от Матю.

И ето ме сега в четири сутринта, загледана през прозореца в очакване на изгрева.

— Какво да правя? — промърморих, опряла глава в студените ромбовидни панели.

Веднага щом зададох въпроса, кожата ми пламна, сякаш бях пъхнала пръст в контакта. От гората се появи блещукаща фигура в бяло, съпровождана от бял елен. Неземното животно вървеше спокойно след жената, без да се бои от ловджийката, която държеше лък и колчан стрели в ръка. Богинята.

Тя спря и погледна нагоре към прозореца ми.

— Защо си тъй тъжна, дъще? — прошепна сребристият й глас. — Да не си изгубила онова, което жадуваш най-силно?

Бях се научила да не отговарям на въпросите й. Тя се усмихна на нежеланието ми.

— Ела при мен под тази пълна луна. Може би ще го откриеш отново. — Богинята положи ръка върху рогата на елена и зачака.

Измъкнах се незабелязано навън. Чакълът на алеите в градината захрущя под стъпалата ми, после оставих тъмни следи в докоснатата от сланата трева. Не след дълго се озовах пред богинята.

— Защо си тук? — попитах.

— За да ти помогна. — Очите й бяха сребърни и черни на лунната светлина. — Ще трябва да се откажеш от нещо, ако искаш да притежаваш Книгата на живота. Нещо безценно за теб.

— Дадох достатъчно. — Гласът ми трепереше. — Родителите ми, после първото ми дете, после леля ми. Не притежавам вече дори собствения си живот. Той ти принадлежи.

— А аз не изоставям онези, които ми служат. — Богинята извади стрела от колчана си. Беше дълга и сребърна, с пера от сова. Подаде ми я. — Вземи.

— Не — поклатих глава. — Не и без да зная цената.

— Никой не ми отказва. — Богинята сложи стрелата на тетивата и се прицели. Едва тогава забелязах, че е без връх. Ръката й се изтегли назад, сребърната тетива се опъна.

Нямах време да реагирам, преди богинята да пусне стрелата. Тя полетя право към гърдите ми. Изпитах изгаряща болка, рязко подръпване на верижката около шията ми и топло изтръпване между лявата плешка и гръбнака. Златните брънки, които държаха върха на стрелата на Филип, се плъзнаха по тялото и паднаха в краката ми. Опипах тъканта над гърдите си за издайническата влага на кръвта, но нямаше нищо освен малка дупка, показваща къде бях улучена.

— Не можеш да надбягаш стрелата ми. Никое създание не може. Сега тя е част от теб — рече тя. — Дори родените силни трябва да носят оръжие.

Зашарих по земята около мен, търсейки накита на Филип. Когато се изправих, усетих натиска на върха в ребрата си. Зяпнах изумена богинята.

— Стрелата ми никога не пропуска целта си — изтъкна тя. — Когато имаш нужда от нея, не се колебай. И се прицели точно.

— Къде са били преместени? — Не можеше да е истина. Не и когато бяхме толкова близо до намирането на отговорите.

— В научната библиотека „Радклиф“. — Тонът на Шон бе извинителен, но търпението му се изчерпваше. — Това не е краят на света, Даяна.

— Но... това е... — Гласът ми замря, попълнената заявка за Ашмол 782 увисна между пръстите ми.

— Не четеш ли електронната си поща? От месеци изпращаме съобщения за прехвърлянето — каза Шон. — С удоволствие ще взема поръчката ти и ще я вкарам в системата, тъй като отсъстваше дълго и явно не си имала достъп до интернет. Но ръкописите на Ашмол вече не са тук и не можеш да ги поръчаш в тази читалня, освен ако нямаш основателна причина, свързана с ръкописите и картите, които все още са тук.

Решението на Бодлианската библиотека да премести редките книги и ръкописи от читалнята „Херцог Хъмфри“ в библиотека „Радклиф“ не фигурираше сред непредвидените ситуации, за които бяхме правили планове тази сутрин — а тези ситуации бяха много и най-различни. Бяхме оставили Сара и Амира у дома с Ленард, ако ни потрябва магическа подкрепа. Галоуглас и Фернандо бяха отвън, шляеха се около статуята на сина на Мери Хърбърт, Уилям, и позираха пред фотоапаратите на посетителки. Изабо беше получила достъп до библиотеката, след като бе дарила сума, съперничеща на годишния бюджет на Лихтенщайн и в момента беше на обиколка, организирана единствено за нея. Фийби, която бе учила в „Крайст Чърч“ и съответно бе единствената в отряда ми, която имаше читателска карта, бе дошла с мен до читалня „Херцог Хъмфри“ и сега чакаше търпеливо в едно кресло с изглед към градините на Екзитър Колидж.

— Ама че неприятно. — Независимо колко редки книги и безценни ръкописи са преместили, бях абсолютно сигурна, че Ашмол 782 е все още тук. В края на краищата, баща ми не беше обвързал Книгата на живота със сигнатурата й, а с библиотеката. През 1850 година библиотеката „Радклиф“ не е съществувала.

Погледнах часовника си. Беше едва десет и половина. Ято деца на училищна екскурзия бяха пуснати във вътрешния двор и тънките им гласове отекваха от каменните стени. Колко време щеше да ми е нужно да измисля извинение, което да задоволи Шон? Налагаше се двете с Фийби да предприемем друг подход. Опитах да докосна мястото на кръста ми, където се беше забил върхът на стрелата на богинята. Дръжката ме принуждаваше да стоя изправена, все едно съм глътнала бастун. Дори при най-малкото отпускане усещах предупредително убождане.

— И не мисля, че ще намериш основателна причина да преглеждаш ръкописа тук — каза Шон, сякаш беше прочел мислите ми. Човеците винаги се измъдряха да задействат обикновено спящото си шесто чувство в най-неподходящите моменти. — Твоят приятел пращаше какви ли не молби седмици наред и колкото и пъти да настояваше да види ръкописите тук, исканията му бяха пренасочвани към Паркс Роуд.

— Сако от туид? Панталони от рипсено кадифе? — Ако Питър Нокс беше в „Херцог Хъмфри“, щях да го удуша с голи ръце.

— Не. Онзи при каталозите. — Шон посочи с палец към „Селдън Енд“.

Внимателно излязох от кабинета на Шон при старата рецепция и усетих предизвикващия изтръпване поглед на вампир. „Жербер?“

— Госпожо Ройдън.

„Не е Жербер.“

Ръката на Бенджамин беше преметната през раменете на Фийби, а на яката на бялата й блуза имаше червени петънца. Виждах Фийби ужасена за първи път, откакто я познавах.

— Хер Фукс. — Изрекох думите малко по-силно от обичайното с надеждата, че Изабо или Галоуглас ще чуят името му през врявата на децата. Заповядах на краката си да тръгнат спокойно към него.

— Ама че изненада да ви видя тук, при това толкова... плодовита. — Погледът на Бенджамин бавно се плъзна по гърдите ми към корема, където се бяха свили близнаците. Едното бебе риташе яростно, сякаш искаше да излезе на свобода. Кора също се загърчи и заръмжа в мен.

„Никакъв огън или пламък.“ Клетвата, която бях дала при получаването на първата си читателска карта, прозвуча в съзнанието ми.

— Очаквах Матю. А вместо него получавам партньорката му. Както и тази на брат ми. — Носът на Бенджамин се спусна към артерията под ухото на Фийби. Зъбите му докоснаха плътта. Тя прехапа устна, за да не изкрещи. — Какво добро момче само е Маркъс, винаги е до татко си. Чудя се дали ще застане до теб, малката, след като те направя моя.

— Пусни я, Бенджамин. — Щом думите излязоха от устата ми, логическата част от мозъка ми регистрира безсмислеността им. Нямаше начин Бенджамин да пусне Фийби.

— Не се безпокой. Няма да бъдеш изоставена. — Пръстите му погалиха шията на Фийби там, където бясно туптеше пулсът й. — Имам големи планове и за теб, госпожо Ройдън. Ставаш за разплод. Виждам го.

„Къде е Изабо?“

Стрелата гореше при гръбнака ми и ме приканваше да използвам силата й. Но как можех да се прицеля в Бенджамин, без да рискувам да нараня Фийби? Той я държеше пред себе си като щит.

— Тази си мечтае да стане вампир. — Бенджамин се наведе и зъбите му докоснаха шията й. — Бих могъл да осъществя мечтите ти. И с малко късмет да те върна на Маркъс с толкова силна кръв, че да го поставиш на колене.

„Мисли — и остани жива“ — отекна гласът на Филип в съзнанието ми. Това беше задачата, която ми бе възложил той. Мислите ми обаче се щураха хаотично. Откъси от заклинания и полузабравени предупреждения на баба Алсъп се гонеха със заплахите на Бенджамин. Трябваше да се съсредоточа.

Очите на Фийби ме умоляваха да направя нещо.

— Използвай жалката си сила, вещице. Може и да не зная — засега — какво представлява Книгата на живота, но научих, че вещиците не могат да се сравняват с вампирите.

Поколебах се. Бенджамин се усмихна. Стоях на кръстопът между живота, който винаги съм си мислела, че искам — книжовен, интелектуален, без сложната каша на магията — и живота, който имах сега. Ако направех магия тук, в Бодлианската библиотека, нямаше да има връщане назад.

— Нещо не е наред ли? — провлечено попита той.

Гърбът ми продължаваше да гори, болката се простираше по рамото ми. Вдигнах ръце и ги разперих, сякаш държа лък, после насочих левия си показалец към Бенджамин, за да се прицеля.

Ръката ми вече не беше безцветна. По цялата длан минаваше дебела и ярка пурпурна ивица. Изстенах мислено. Разбира се, че магията ми щеше да реши да се промени точно сега. Мисли. „Какво е магическото значение на пурпура?“

Изпитах усещане за груба тетива, драскаща бузата ми. Свих устни и духнах към нея. „Никакво разсейване. Мисли. Остани жива.“

Когато концентрацията се върна към ръцете ми, в тях имаше лък — истински, осезаем лък от дърво, украсен със сребро и злато. Усетих странно изтръпване от допира му, което ми беше познато. Самодивско дърво. Имаше и стрела между пръстите ми — със сребърна дръжка и златния връх на Филип. Щеше ли да намери целта си, както бе обещала богинята? Бенджамин извъртя Фийби така, че да бъде точно пред него.

— Хубаво се прицели, вещице. Ще убиеш топлокръвната на Маркъс, но аз пак ще получа всичко, за което съм дошъл.

В съзнанието ми изникна образът на огнената смърт на Жулиет. Затворих очи.

Поколебах се, неспособна да стрелям. Лъкът и стрелата се стопиха между пръстите ми. Бях направила точно това, което богинята ми бе казала да не правя.

Чух как страниците на книгите по бюрата наблизо зашумоляха от внезапния полъх. Косъмчетата на тила ми настръхнаха. Вещерски вятър.

В библиотеката явно имаше друга вещица. Отворих очи да видя коя е.

Беше вампир.

Изабо стоеше пред Бенджамин, държеше го с едната ръка за гърлото, а с другата побутна Фийби към мен.

— Изабо — кисело я изгледа той.

— Друг ли очакваше? Може би Матю? — Кръв потече от малката прободна рана, в която бе пъхнат пръстът на Изабо. Натискът беше достатъчен да накара Бенджамин да стои като закован. Гаденето мина на вълна през мен. — В момента той е зает. Фийби, скъпа, трябва да отведеш Даяна долу при Галоуглас и Фернандо. Веднага. — Без да откъсва поглед от плячката си, Изабо посочи към мен със свободната си ръка.

— Да вървим — промърмори Фийби и ме задърпа за ръката.

Изабо дръпна пръста си от врата  на Бенджамин, при което се чу ясно пукане. Ръката му запуши дупката.

— Не сме приключили, Изабо. Кажи на Матю, че ще се обадя. Скоро.

— О, непременно. — Тя го дари със смразяващо зъбата усмивка. Направи две крачки назад, хвана ме за другия лакът и ме обърна рязко към изхода.

— Даяна? — извика Бенджамин.

Спрях, но не се обърнах.

— Надявам се и двете ти деца да са момичета.

— Никой да не говори, докато не се качим в колата. — Галоуглас изсвири пронизително. — Прикриващото заклинание, лельо.

Усещах, че се е разместило, но не можех да събера достатъчно енергия, за да направя нещо. Гаденето, което бях почувствала горе, се засилваше.

Ленард наби спирачки пред портите на Хертфорд Колидж.

— Поколебах се. Точно както с Жулиет. — Тогава колебанието ми едва не струваше живота на Матю. Сега Фийби беше платила за страха ми.

— Пази главата — предупреди Галоуглас, докато ме настаняваше на мястото ми.

— Слава богу, че използвахме страхотната кола на Матю — промърмори Ленард, докато Фернандо сядаше до него отпред. — Обратно у дома ли?

— Да — казах.

— Не — в същото време каза Изабо, която се материализира от другата страна на колата. — Към летището. Отиваме в Сет-Тур. Обади се на Болдуин, Галоуглас.

— Няма да ходя в Сет-Тур — възпротивих се. Да живея под чехъла на Болдуин? Никога.

— Ами Сара? — обади се Фернандо от предната седалка.

— Кажи на Амира да откара Сара в Лондон, ще се срещнем там. — Изабо потупа Ленард по рамото. — Ако не настъпиш незабавно газта, не отговарям за действията си.

— Всички сме в колата. Карай! — Галоуглас затвори вратата в мига, когато Ленард пое назад, като едва не блъсна един преподавател на колело.

— По дяволите. Нямам нагласата на престъпник — подхвърли леко задъханият Галоуглас. — Покажи ни книгата, лельо.

— Книгата не е у Даяна. — Думите на Изабо накараха Фернандо да прекъсне телефонния разговор и да погледне назад към нас.

— Тогава накъде сме се разбързали? — учуди се Галоуглас.

— Попаднахме на сина на Матю — обясни Фийби и заговори на висок глас към телефона на Фернандо. — Бенджамин знае, че Даяна е бременна, Сара. Не си в безопасност, Амира също. Напуснете. Веднага.

— Бенджамин ли? — Ужасът в гласа на леля ми се долавяше съвсем ясно.

Едра ръка дръпна Фийби назад и завъртя главата й настрани.

— Ухапал те е. — Лицето на Галоуглас пребледня. После той ме сграбчи и огледа всеки милиметър от лицето и шията ми. — Господи. Защо не повикахте за помощ?

Благодарение на пълното пренебрежение към правилника за движение и ограниченията на скоростта от страна на Ленард, вече почти бяхме стигнали М40.

— Беше спипал Фийби. — Свих се на мястото си и се опитах да укротя побеснелия си стомах, като стиснах с ръце корема с близнаците.

— Къде беше баба? — попита Галоуглас.

— Баба слушаше обясненията на една ужасна жена в пурпурна блуза за строителните проекти на библиотеката, докато шейсет деца пищяха във вътрешния двор. — Изабо го изгледа кръвнишки.

— А ти къде беше?

— Престанете и двамата. Всички бяхме точно там, където бяхме планирали да сме. — Както обикновено, гласът на Фийби беше единственият разумен. — И всички се измъкнахме живи. Хайде да не губим от поглед голямата картина.

Ленард се понесе по М40 към „Хийтроу“.

Опрях студена длан в челото си.

— Ужасно съжалявам, Фийби. — Стиснах устни, когато колата се люшна. — Не можех да мисля.

— Напълно разбираемо — отривисто рече Фийби. — Мога ли да говоря с Мириам, моля?

— С Мириам ли? — учуди се Фернандо.

— Да. Знам, че не съм заразена с кръвожадност, защото не съм поела кръвта на Бенджамин. Но той ме ухапа и тя може да поиска проба от кръвта ми, за да види дали слюнката му не ми е повлияла по някакъв начин.

Всички я зяпнахме с увиснали ченета.

— По-късно — рязко рече Галоуглас. — Ще се безпокоим за наука и за проклетия ръкопис по-късно.

Размазаните поля летяха покрай нас. Опрях чело в стъклото и пожелах с цялото си сърце Матю да беше с мен, денят да бе свършил различно и Бенджамин да не знаеше, че съм бременна с близнаци.

Последните му думи — и перспективата за бъдещето, която чертаеха — ме преследваха, докато наближавахме летището.

„Надявам се и двете ти деца да са момичета.“

— Даяна! — Гласът на Изабо прекъсна неспокойната ми дрямка. — Матю или Болдуин. Избирай. — Тонът й беше свиреп. — Един от двамата трябва да научи.

— Не Матю. — Намръщих се и се поизправих. Проклетата стрела още се забиваше в рамото ми. — Веднага ще дотича, а няма причина да го прави. Фийби е права. Всички сме живи.

Изабо изруга като моряк и извади червения си телефон. Преди някой да успее да я спре, тя вече говореше с Болдуин на скоростен френски. Разбрах само половината от разговора, но Фийби явно бе разбрала повече, ако можех да съдя по сащисаната й реакция.

— Ох, Господи! — Галоуглас поклати рошавата си глава.

— Болдуин иска да говори с теб. — Изабо протегна ръката с телефона към мен.

— Научих, че си видяла Бенджамин. — Болдуин беше спокоен и хладнокръвен като Фийби.

— Да.

— Заплаши ли близнаците?

— Да.

— Аз съм ти брат, Даяна, а не твой враг — каза Болдуин. — Изабо беше права да ми се обади.

— Щом казваш. Сир.

— Знаеш ли къде е Матю? — остро попита той.

— Не. — Наистина не знаех. Не точно. — А ти?

— Предполагам, че е отишъл да погребе Джак Блекфрайърс някъде.

Тишината след думите му се проточи.

— Ти си абсолютен негодник, Болдуин дьо Клермон. — Гласът ми трепереше.

— Джак беше необходима жертва в една опасна и смъртоносна война. Започната, между другото, от теб. — Болдуин въздъхна. — Ела си у дома, сестро. Това е заповед. Ближи си раните и го чакай. Всички сме се научили да го правим, когато Матю замине нанякъде, за да успокои гузната си съвест.

Затвори, преди да успея да отговоря.

— Мразя го — процедих през зъби.

— Аз също — добави Изабо, докато си прибираше телефона.

— Болдуин завижда на Матю, това е — отбеляза Фийби. Този път здравият й разум бе дразнещ и усетих как енергията кипва в тялото ми.

— Не се чувствам добре. — Безпокойството ми се засили. — Станало ли е нещо? Преследва ли ни някой?

Галоуглас насила завъртя главата ми.

— Изглеждаш ми трескава. Колко остава до Лондон.

— Лондон ли? — възкликна Ленард. — Нали каза „Хийтроу“. — Той рязко завъртя волана и се насочи към изхода от магистралата.

Стомахът ми продължи по предишния маршрут. Оригнах се, мъчейки се да не повърна. Невъзможно.

— Даяна? — Изабо отметна косата ми назад и избърса устата ми с копринения си шал. — Какво има?

— Явно съм яла нещо, което не ми понася — промълвих, потискайки нов напън. — През последните няколко дни се чувствам странно.

— В какъв смисъл странно? — разтревожи се Галоуглас. — Боли ли те глава, Даяна? Проблеми с дишането? Рамото измъчва ли те?

Кимнах. Стомашният сок се качваше в гърлото ми.

— Ти ли каза, че е неспокойна, Фийби?

— Разбира се, че е неспокойна — намеси се Изабо. Тя изсипа съдържанието на чантата си на седалката и я задържа под брадичката ми. Не бях си и помисляла, че ще ми се случи да повръщам в чанта на „Шанел“, но в този момент всичко беше възможно. — Та тя се готвеше да се сражава с Бенджамин?!

— Безпокойството е симптом на някакво състояние, което не мога да произнеса. Даяна имаше брошури за него в Ню Хейвън. Дръж се, лельо! — трескаво каза Галоуглас.

Зачудих се смътно защо е толкова разтревожен, след което повърнах отново, право в чантата на Изабо.

— Хамиш? Трябва ни доктор. Доктор вампир. Нещо не е наред с Даяна.

Слънце в Скорпион

Когато слънцето е в знака Скорпион,

очаквайте смърт, страх и отрова.

През този опасен период се пазете

от змии и всякакви други отровни създания.

Скорпион владее зачеването и раждането

и родените под този знак деца

са благословени с много дарове.

Анонимен английски сборник с цитати,

ок. 1390 година, Гонсалвис MS 4890, ф. 9

29.

— Къде е Матю? Трябваше да е тук — промърмори Фернандо, обърнат гърбом към Даяна, която седеше в малката слънчева стая, където прекарваше повечето си време, откакто я бяха поставили под строг режим на почивка на легло.

Даяна още размишляваше мрачно над случилото се в Бодлианската библиотека. Не беше си простила, че позволи на Бенджамин да заплаши Фийби, както и че остави възможността да го убие да се изплъзне между пръстите й. Фернандо се боеше, че това може да не е последният път, когато нервите й няма да издържат пред лицето на врага.

— Даяна е добре. — Галоуглас се беше облегнал със скръстени ръце на стената в коридора срещу вратата. — Докторът така каза сутринта. Пък и Матю не може да се върне, докато не уреди новото си семейство.

От седмици наред келтът беше единствената им връзка с Матю. Фернандо изруга. Скочи, доближи устни плътно до ухото на Галоуглас и стегна ръка около гръкляна му.

— Не си казал на Матю — сниши глас той, за да не ги чуе никой в къщата. — А той има право да знае какво се случи тук. Магията, намирането на онзи лист от Книгата на живота, появата на Бенджамин, състоянието на Даяна. Всичко.

— Ако искаше да знае какво става с жена му, щеше да дойде, а не да усмирява глутница вироглави деца — задавено отвърна Галоуглас, стиснал китката на Фернандо.

— И смяташ така, защото ти би останал, нали? — Фернандо го пусна. — По-заблуден си от луната през зимата. Няма значение къде е Матю. Даяна е негова. Никога няма да бъде твоя.

— Известно ми е. — Сините очи на Галоуглас не трепнаха.

— Матю може да те убие заради глупавите ти копнежи. — В думите на Фернандо нямаше нито капка театралност.

— Има и по-лошо от това да ме убият — спокойно отвърна Галоуглас. — Докторът каза: никакъв стрес, иначе бебетата може да умрат. Даяна също. Дори Матю няма да им навреди, докато дишам. Това ми е работата. И си я върша добре.

— Следващия път, когато видя Филип дьо Клермон, който несъмнено си припича краката на огъня на дявола, ще му потърся сметка защо е поискал подобно нещо от теб. — Фернандо знаеше колко обичаше Филип да решава вместо другите. В този случай обаче е трябвало да вземе различно решение.

— Въпреки това щях да го направя. — Галоуглас се дръпна. — Не виждам какъв избор имам.

— Винаги имаш избор. И заслужаваш да бъдеш щастлив. — Трябва някъде да има жена за Галоуглас, помисли си Фернандо. Жена, която да го накара да забрави Даяна Бишъп.

— Нима? — тъжно го погледна келтът.

— Да. Даяна също има правото да бъде щастлива. — Фернандо нарочно говореше безпардонно. — Двамата бяха разделени достатъчно дълго. Време е Матю да се прибере у дома.

— Не и ако кръвожадността му не е под контрол. Дългото откъсване от Даяна несъмнено го е направило доста нестабилен.

— Ако открие, че бременността е застрашила живота й, бог знае какво ще направи. — Галоуглас отвръщаше на безпардонността с безпардонност. — Болдуин е прав. Най-голямата заплаха пред нас не е Бенджамин, нито Паството, а Матю. По-добре петдесет неприятели от другата страна на вратата, отколкото един от тази.

— Значи сега Матю ти е враг? — Фернандо говореше шепнешком. — И си мислиш, че той е изгубил ума си, така ли?

Галоуглас не отговори.

— Ако знаеш кое е добро за теб, ще се махнеш от тази къща в мига, когато Матю се върне. Където и да отидеш, а светът може да се окаже недостатъчно голям, за да те спаси от гнева му, съветвам те да прекарваш времето си на колене и да умоляваш Бог за закрила.

Клуб „Домино“ на Роял Стрийт не беше се променил особено от времето, когато Матю бе прекрачил за първи път прага му преди почти две столетия. Триетажната фасада, сивите стени, боядисаният в черно и бяло корниз си бяха същите, височината на сводестите прозорци на първия етаж намекваше за откритост към външния свят, която се опровергаваше от затворените тежки капаци. Когато капаците се отваряха широко в пет часа, посетителите можеха да влязат в прекрасния полиран бар и да се наслаждават на музиката на различни местни изпълнители.

Но Матю не се интересуваше от забавната програма за вечерта. Погледът му бе прикован към пищно украсения железен парапет на балкона на втория етаж, който беше като навес за пешеходците долу. Този етаж и етажът над него бяха достъпни единствено за членове на клуба. Значителна част от списъка с членове на „Домино“ беше съставена при учредяването му през 1839 година, две години преди отварянето на клуб „Бостън“, който официално се водеше за най-стария в Ню Орлиънс. Останалите членове бяха грижливо подбрани според външния им вид, произхода и способността да губят значителни суми на игралните маси.

Рансъм Феъруедър, най-големият син на Маркъс и собственик на клуба, сега трябваше да е на втория етаж в кабинета си, който гледаше към ъгъла. Матю отвори черната врата и влезе в прохладния тъмен бар. Заведението ухаеше на бърбън и феромони, най-познатия коктейл в града. Токовете на обувките му тихо потракваха по шахматния мраморен под.

Беше четири часът и единствено Рансъм и персоналът бяха тук.

— Господин Клермон? — Вампирът зад бара го изгледа стъписано, сякаш виждаше призрак, и направи крачка към касовия апарат. Един поглед на Матю му беше достатъчен, за да замръзне на място.

— Дойдох да се видя с Рансъм. — Матю се насочи към стълбите. Никой не го спря.

Вратата на кабинета беше затворена и Матю я отвори, без да чука.

Мъжът седеше с гръб към вратата, качил крака на перваза на прозореца. Беше облечен в черен костюм, а косата му имаше същия плътен махагонов цвят като стола, на който седеше.

— Виж ти, виж ти. Дядо се прибра — каза Рансъм с провлачен захаросан тон. Не се обърна към посетителя си, а бледите му пръсти продължиха да въртят излъскана плочка за домино от абанос и слонова кост. — Какво те води на Роял Стрийт?

— Разбрах, че искаш да си уредим сметките. — Матю седна срещу него, оставяйки масивното бюро между себе си и внука си.

Рансъм бавно се завъртя. Очите му бяха студени парченца зелено стъкло на иначе красивото му и спокойно лице. После тежките му клепачи се спуснаха и скриха цялата тази острота, като създадоха впечатление за чувствена сънливост, която Матю знаеше, че е просто фасада.

— Както знаеш, дойдох тук да ви подчиня. Братята ти и сестра ти се съгласиха да подкрепят мен и новата издънка. — Матю се облегна назад в стола си. — Ти си последният, който протака, Рансъм.

Всички други деца на Маркъс се бяха подчинили бързо. Когато Матю ги уведоми, че носят генетичния маркер на кръвожадността, те първо бяха потресени, после се вбесиха. След това дойде страхът. Бяха достатъчно вещи във вампирския закон, за да знаят, че кръвната им линия ги прави уязвими, че ако някой друг вампир научи за болестта им, ги чака незабавна смърт. Децата на Маркъс се нуждаеха от Матю толкова, колкото и той от тях. Без него не биха могли да оцелеят.

— Аз имам по-добра памет от тях — каза Рансъм. Отвори чекмеджето на бюрото си и извади стара счетоводна книга.

С всеки следващ ден без Даяна Матю се палеше все по-бързо и склонността му към насилие растеше. Беше жизненоважно да има Рансъм на своя страна. И въпреки това точно сега му се искаше да удуши внука си. Цялата история с изповядването и търсенето на изкупление бе отнела много повече време, отколкото беше очаквал — и го държеше далеч от мястото, където трябваше да бъде.

— Нямах друг избор освен да ги избия, Рансъм. — Трудно му беше да запази спокойния тон. — Дори сега Болдуин предпочита да убие Джак, вместо да рискува той да разкрие тайната ни. Но Маркъс ме убеди, че имам и други възможности.

— Маркъс ти го каза и миналия път. Но въпреки това ти ни изкла, един по един. Какво се е променило? — попита Рансъм.

— Аз се промених.

— Никога не се опитвай да измамиш измамник, Матю — каза Рансъм със същия ленив и провлечен тон. — Още виждам в очите ти онзи поглед, който предупреждава създанията да не се изпречват на пътя ти. Ако го беше изгубил, трупът ти сигурно щеше да бъде положен във фоайето ми. Барманът има нареждане да те застреля на място.

— За негова чест все пак посегна към пушката до касовия апарат. — Вниманието на Матю нито за миг не се откъсваше от лицето на внука му. — Кажи му следващия път му да извади ножа от колана си.

— Ще се погрижа да му предам. — Плочката от домино спря да се върти за момент и замря между средния и безименния му пръст. — Какво стана с Жулиет Дюран?

Мускулът на челюстта на Матю потрепна. Последния път, когато бе идвал тук, Жулиет Дюран беше с него. Когато двамата напуснаха Ню Орлиънс, буйното семейство на Маркъс бе значително оредяло. Жулиет бе създание на Жербер и изгаряше от желание да покаже достойнствата си, докато Матю беше уморен от ролята си да решава проблемите на фамилия Дьо Клермон. Тя беше унищожила повече вампири от него в Ню Орлиънс.

— Съпругата ми я уби — отвърна Матю, без да се впуска в обяснения.

— Май си намерил добра жена — отсъди Рансъм и рязко отвори книгата пред себе си. Махна капачката на една писалка, чийто писец изглеждаше като дъвкан от диво животно. — Какво ще кажеш за една игра на късмета с мен, дядо?

Хладният поглед на Матю се спря върху по-ярките зелени очи на Рансъм. Зениците на Матю се разширяваха с всяка секунда. Устните на Рансъм се извиха в презрителна усмивка.

— Страх ли те е? — попита той. — От мен? Поласкан съм.

— Дали ще играя или не, зависи от залога.

— Давам ти клетва за вярност, ако спечелиш — с хитра усмивка подхвърли Рансъм.

— А ако изгубя? — Макар и да не бе захаросан, гласът на Матю си оставаше все тъй обезоръжаващ.

— Тогава шансът влиза в играта. — Рансъм изстреля въртящата се плочка домино във въздуха.

Матю я улови.

— Приемам облога.

— Още не знаеш каква е играта — засмя се Рансъм.

Матю го изгледа безстрастно.

Върховете на устните на Рансъм се извиха нагоре.

— Ако не беше такова копеле, можеше и да ми харесаш — отбеляза той.

— Същото мога да кажа и аз — не му остана длъжен Матю. — Играта?

Рансъм придърпа книгата към себе си.

— Ако успееш да назовеш по име всяка моя сестра, брат, племенница, племенник и дете, които уби в Ню Орлиънс преди години, както и другите вампири, на които видя сметката покрай тях, ще се включа заедно с останалите.

Матю изгледа внимателно внука си.

— Иска ти се да беше попитал за условията по-рано ли? — ухили се Рансъм.

— Малакай Смит. Криспин Джоунс. Сюзет Будро. Клод льо Бретон. — Матю замълча за момент, докато Рансъм търсеше съответните имена в книгата. — Трябвало е да ги вписваш в хронологичен ред, а не по азбучен. Аз ги помня така.

Рансъм го погледна изненадано. Усмивката на Матю бе лека и вълча, от онези, които биха накарали всяка лисица да се втурне да се спасява сред хълмовете.

Матю продължи да изброява имена дълго след като барът долу отвори. Приключи точно когато в девет вечерта се появиха първите играчи. По това време Рансъм беше изпил петия си бърбън. Матю още въртеше първата си чаша „Шато Лафит“, реколта 1775, което бе дал на Mapкъс през 1789 година, когато Конституцията влезе в сила в града. Рансъм я съхраняваше за баща си от отварянето на клуб „Домино“.

— Мисля, че това решава въпроса. — Матю стана и остави плочката от домино на бюрото.

Рансъм изглеждаше замаян.

— Как е възможно да помниш всичките?

— Как бих могъл да ги забравя? — Той допи остатъка от виното си. — Имаш потенциал, Рансъм. Очаквам с нетърпение да работя с теб в бъдеще. Благодаря за виното.

— Кучи син — промърмори под нос Рансъм, докато водачът на клана му излизаше.

Матю беше грохнал от умора и готов да убие нещо, когато се върна в Гардън Дистрикт. Беше извървял пеша разстоянието от Френския квартал с надеждата да разсее донякъде натрупалите се емоции. Безкрайният списък с имена бе събудил твърде много спомени, нито един от които не беше приятен. Вината го следваше по дирите му.

Извади телефона си с надеждата, че Даяна му е изпратила съобщение. Снимките, които бе получил от нея досега, бяха за него като спасително въже. Макар да се вбеси ужасно, когато откри, че жена му е в Лондон вместо в Сет-Тур, през последните седмици имаше моменти, когато отделните картини от живота й там бяха единственото, което му позволяваше да запази разсъдъка си.

— Здрасти, Матю. — За негова изненада Фернандо седеше на широките стъпала пред къщата на Маркъс и го чакаше. Крис Робъртс беше кацнал наблизо.

— Даяна? — Беше отчасти вой, отчасти обвинение и напълно ужасяващо. Вратата зад Фернандо се отвори.

— Фернандо? Крис? — погледна ги изумено Маркъс. — Какво правите тук?

— Чакаме Матю — отвърна Фернандо.

— Влизайте вътре. Всички. — Маркъс им даде знак да го последват. — Госпожица Дейвънпорт гледа. — Съседите му бяха стари, без работа и любопитни.

Матю обаче беше излязъл от границите на здравия разум. На няколко пъти почти беше достигал до ръба, но неочакваната поява на Фернандо и Крис го тласна отвъд него. Маркъс вече знаеше, че баща му носи кръвожадността в себе си и разбираше защо винаги заминаваше нанякъде сам, за да се възстанови, когато изпадне в това състояние.

— Кой е с нея? — Гласът на Матю бе като изстрел на мускет — първо съскащо предупреждение, после оглушителен гръм.

— Изабо, предполагам — каза Маркъс. — Фийби. И Сара. Както и Галоуглас, разбира се.

— Не забравяй Ленард — добави Джак иззад Маркъс. — Той е най-добрият ми приятел, Матю. Ленард никога не би позволил нещо да се случи с Даяна.

— Виждаш ли? Даяна е добре. — Маркъс вече беше научил от Рансъм, че Матю си идва от Роял Стрийт, след като бе постигнал целта си да сплоти семейството. Не можеше да си представи какво го бе докарало до такова ужасно настроение, особено след подобен успех.

Ръката на Матю се стрелна бързо и с достатъчно сила да раздроби костите на човек. Вместо да избере по-мека цел обаче, той заби юмрук в една от белите йонийски колони, поддържащи горната тераса на къщата. Джак спря другата му ръка.

— Ако това продължи, ще се наложи да се върна в Марини — меко рече Маркъс, поглеждайки вдлъбнатината с размерите на гюлле до входната врата.

— Пусни ме — каза Матю. Джак отпусна ръка и Матю се стрелна по стълбите и закрачи по дългия коридор към задната част на къщата. Някъде в далечината се затръшна врата.

— Е, мина по-добре, отколкото очаквах. — Фернандо стана.

— Беше по-зле, откакто майка... — Джак прехапа устна и избегна погледа на Маркъс.

— Ти трябва да си Джак — предположи Фернандо. После се поклони, сякаш Джак беше някаква кралска особа, а не сирак със смъртоносна болест. — За мен е чест да се запознаем. Мадам майка ти често говори за теб, при това с голяма гордост.

— Тя не ми е майка — мълниеносно отвърна Джак. — Беше грешка.

— Не е никаква грешка — каза Фернандо. — Кръвта може да говори силно, но аз винаги предпочитам историите, разказвани от сърцето.

— „Мадам“ ли каза? — Гърдите на Маркъс се стегнаха и гласът му прозвуча странно. Не си бе позволил надеждата, че Фернандо ще направи нещо толкова самоотвержено, а ето че...

— Да, милорд. — Фернандо отново се поклони.

— Защо се кланя на теб? — обърна се шепнешком Джак към Маркъс. — И кой е „милорд“?

— Маркъс е „милорд“, защото е дете на Матю — обясни Фернандо. — А се покланям на двама ви, защото по този начин се отнасят към кръвните роднини онези членове на фамилията, които не са свързани с нея по кръв — с уважение и благодарност.

— Слава богу. Присъединил си се към нас — с огромно облекчение въздъхна Маркъс.

— Адски се надявам в тази къща да има достатъчно бърбън, за да прокарам всичките тези глупости — обади се Крис. — „Милорд“, дрън-дрън. Не се кланям пред никого.

— Отбелязано — каза Маркъс. — Какво ви води вас двамата в Ню Орлиънс?

— Мириам ме изпрати — отговори Крис. — Получих резултатите на Матю и тя не искаше да ги праща по електронен път. Освен това Фернандо не знаеше как да открие Матю. Добре, че двамата с Джак поддържахме връзка. — Той се усмихна на младежа и Джак му се ухили в отговор.

— Колкото до мен, дойдох да спася баща ти от самия него. — Фернандо се поклони отново, този път с леко подигравателна нотка. — С твое позволение, милорд.

— Заповядай — каза Маркъс, докато влизаше. — Но ако още веднъж ме наречеш „милорд“ или ми се поклониш, ще те хвърля в блатото. И Крис ще ми помогне.

— Ще ти покажа къде е Матю — намеси се Джак, който вече изгаряше от нетърпение да иде при идола си.

— Ами аз? Имаме да наваксваме — сграбчи го за ръката Крис. — Рисувал ли си, Джак?

— Скицникът ми е горе... — Младежът хвърли тревожен поглед към задната градина. — Матю не се чувства добре. Никога не ме оставя, когато съм в такова състояние. Трябва да...

Фернандо положи ръце върху напрегнатите му рамене.

— Напомняш ми за Матю по времето, когато беше млад вампир. — Болеше го да го каже, но бе истина.

— Така ли? — с трепет попита Джак.

— Да. Същото съчувствие. И същата храброст. — Фернандо го изгледа замислено. — Освен това се надяваш като него, че ако поемеш товара на другите, те ще те обичат въпреки болестта във вените ти.

Джак заби поглед в краката си.

— Матю казвал ли ти е, че брат му Юг беше мой партньор? — попита Фернандо.

— Не... — промърмори Джак.

— Преди много време Юг каза на Матю нещо много важно. И аз съм тук, за да му го напомня. — Той изчака Джак да го погледне в очите.

— И какво е то? — попита младежът, неспособен да сКрис любопитството си.

— Ако наистина обичаш някого, ще обичаш онова, което той презира най-много в себе си. — Фернандо сниши глас. — Следващия път, когато Матю забрави това, напомни му го. А ако ти го забравиш, аз ще ти го напомня. Веднъж. След това ще кажа на Даяна, че си се отдал на омраза към самия себе си. А майка ти далеч не е така великодушна и опрощаваща като мен.

Фернандо откри Матю в тясната задна градина, под малка беседка. Дъждът, който се заканваше да се изсипе цяла вечер, най-сетне бе завалял. Матю проявяваше странен интерес към телефона си. Палецът му все докосваше екрана, следван от втренчен поглед, след което движението се повтаряше.

— Същият си като Даяна. Все зяпа телефона си, без да изпрати съобщение. — Смехът на Фернандо рязко спря. — Ти си бил значи. През цялото време си поддържал връзка с нея.

— Само снимки. Без думи. Не мога да си позволя думи. Нито пък мога да позволя Паството да ги прочете. — Палецът му се размърда отново.

Фернандо беше чул Даяна да казва на Сара, че „още няма нито дума от Матю“. Вещицата не беше лъгала в буквалния смисъл, което беше запазило тайната й от семейството. А щом Даяна е изпращала само снимки, нямаше как Матю да знае колко лошо се бяха развили нещата в Оксфорд.

Дишането на Матю беше накъсано. Успокои го с видимо усилие. Палецът му се раздвижи.

— Продължавай да го правиш още малко и ще го счупя. Нямам предвид телефона.

Звукът, който излезе от устата на Матю, бе по-скоро ръмжене, отколкото смях, сякаш човешката част от него се беше предала и бе оставила вълка да спечели.

— Какво според теб би направил Юг с мобилен телефон? — Матю задържа своя в двете си ръце, сякаш устройството бе последната му безценна връзка със света извън изтерзания му ум.

— Не кой знае какво. Като начало, щеше да забравя да го зарежда. Обичах брат ти с цялото си сърце, Матю, но той беше абсолютно безпомощен във всекидневието.

Този път кикотът на Матю не приличаше толкова много на звук, издаден от диво животно.

— Да разбирам ли, че патриархатът се е оказал по-труден, отколкото си очаквал? — Фернандо не завиждаше на Матю, че му се е наложило да утвърди лидерската си позиция в глутницата си.

— Всъщност не. Децата на Маркъс продължават да ме мразят, при това с пълно право. — Пръстите му се свиха около телефона и погледът му остана прикован в екрана, сякаш беше пристрастен. — Току-що се видях с последния от тях. Рансъм ме накара да изброя всеки вампир, за чиято смърт съм отговорен в Ню Орлиънс. Дори онези, които нямаха нищо общо с прочистването на кръвожадността от града.

— Трябва да е отнело известно време — промърмори Фернандо.

— Пет часа. Рансъм остана страшно изненадан, че помня всички по име — каза Матю.

Фернандо не бе изненадан.

— Сега всички деца на Маркъс се съгласиха да ме подкрепят и да влязат в издънката, но не бих искал да подлагам на изпитание всеотдайността им — продължи Матю. — Семейството ми се основава на страх. Страх от Бенджамин, от Паството, от другите вампири, дори от самия мен. А не на любов или уважение.

— Страхът лесно пуска корени. За любовта и уважението е нужно повече време — изтъкна Фернандо.

Мълчанието се проточи, стана тежко като олово.

— Не искаш ли да ме попиташ за жена си?

— Не. — Матю се загледа в една брадва, забита в дебел пън. Около него се търкаляха нарязани трупчета. Той стана и взе едно. — Не и докато не се почувствам достатъчно добре, за да ида при нея и да я видя с очите си. Няма да го понеса, Фернандо. Да не съм в състояние да я прегърна, да гледам как децата ни растат в нея, да зная, че е в безопасност, беше сякаш...

Фернандо изчака брадвата да се забие трупчето и го подкани да продължи.

— Беше сякаш какво, Матеус?

Матю освободи брадвата и замахна.

Ако не беше вампир, Фернандо нямаше да чуе отговора му.

— Сякаш ми изтръгват сърцето. — Брадвата разцепи дървото с трясък. — Всяка минута от всеки ден.

Фернандо даде на Матю две денонощия да се оправи от изпитанието с Рансъм. Изповядването на бивши грехове никога не беше лесно, а Матю бе особено податлив на мрачни настроения.

Фернандо използва това време да се запознае с децата и внуците на Маркъс. Увери се, че разбират семейните правила и знаят кой наказва онези, които ги нарушават — Фернандо бе обявил сам себе си за копой и палач на фамилията. След това клонът на фамилия Бишъп-Клермон в Ню Орлиънс стана доста кротък и той реши, че Матю вече може да се прибере у дома. Загрижеността му за Даяна растеше непрекъснато. Изабо твърдеше, че здравословното й състояние не се е променило, но Сара въпреки това се тревожеше. Нещо не е наред, каза тя на Фернандо, както и че Матю е единственият, който може да оправи нещата.

Както обикновено, откри Матю в градината, с почернели очи и настръхнал. Все още бе в плен на кръвожадността. За съжаление, наоколо не бяха останали дърва за цепене.

— Вземи. — Фернандо хвърли торба в краката му.

Вътре Матю намери малката си брадва и длето, свредели с различна големина, дърводелски трион и два от скъпоценните му самолети. Ален грижливо ги беше увил в промазан плат, за да ги предпази по време на пътуванията им. Матю впери поглед в износените си инструменти, после в ръцете си.

— Тези ръце не вършат само мръсната работа — отбеляза Фернандо. — Помня как навремето лекуваха, създаваха, твориха музика.

Матю го погледна безмълвно.

— С прави крака ли ще ги правиш, или с извита основа, за да се люлеят? — небрежно попита Фернандо.

Матю се намръщи.

— Какво да правя?

— Легълцата. За близнаците. — Фернандо замълча, за да могат думите му да попият в съзнанието на Матю. — Мисля си, че дъбът е най-добър, защото е як и силен, но Маркъс твърди, че черешата била традиционният материал в Америка. Може би Даяна ще предпочете нея.

Матю взе длетото си. Износената дръжка изпълни дланта му.

— Самодивско дърво. Ще ги направя от самодивско дърво за защита.

Фернандо стисна одобрително рамото му и си тръгна.

Матю пусна длетото обратно в торбата. Извади телефона си, поколеба се и щракна снимка. После зачака.

Отговорът на Даяна бе бърз и Матю почувства костите си кухи от копнеж. Жена му беше в банята. Той разпозна извивките на медната вана в къщата в Мейфеър. Но не тези извивки го интересуваха.

Жена му — неговата хитроумна, дяволита жена — беше опряла телефона на гръдната си кост и бе направила снимка по дължината на голото си тяло. Виждаше се единствено хълмът на корема й, невъзможно опънатата кожа и върховете на пръстите на краката, опрени в извития ръб на ваната.

Ако се съсредоточеше, Матю можеше да си представи издигащия се от водата аромат, да почувства копринената й коса между пръстите си, да проследи дългите, силни очертания на бедрото и рамото й. Господи, как само му липсваше!

— Фернандо каза, че имаш нужда дървен материал. — Маркъс стоеше пред него и го гледаше леко намръщено.

Матю с мъка откъсна поглед от телефона. Онова, от което имаше нужда, можеше да му осигури единствено Даяна.

— Освен това предупреди всички, че ако някой го събуди през следващите четиресет и осем часа, здравата ще си изпати — добави Маркъс и погледна към купчината нацепени трупчета. Определено нямаше да им липсват дърва за през зимата.

— Знаеш колко обича предизвикателствата Рансъм, да не говорим за счепкването с дявола, така че можеш да си представиш отговора му.

— Разказвай — сухо се засмя Матю. Не беше се смял от доста време и смехът му бе някак груб и ръждясал.

— Рансъм вече говори по телефона с организаторите на Парада на музите. Очаквам маршируващият оркестър на Девети район да бъде тук привечер. Вампир или не, Фернандо със сигурност ще бъде събуден. — Маркъс погледна кожената торба с инструменти на баща си. — Да не би най-сетне да си решил да учиш Джак на дърворезба? — Момчето умоляваше Матю да го научи още откакто пристигна.

Матю поклати глава.

— Надявах се да ми помогне с изработката на детските легълца.

Матю и Джак работиха по легълцата почти седмица. Всяко отрязано парче, всеки фино оформен длаб и зъб, които свързваха детайлите, всяко движение на рендето помагаха да отслабне кръвожадността на Матю. Работата върху подаръка за Даяна го караше да се чувства отново свързан с нея и той започна да говори за децата и надеждите си.

Джак беше добър ученик и уменията му като художник се оказаха полезни при оформянето на декоративните елементи. Докато работеха, младежът разпитваше Матю за детството му и как е срещнал Даяна в Бодлианската библиотека. Никой друг не би могъл да се надява, че ще му се размине при задаването на такива преки и лични въпроси, но правилата винаги бяха малко по-различни, щом ставаше въпрос за Джак.

Когато приключиха, легълцата бяха истинско произведение на изкуството. Матю и Джак ги увиха внимателно в меки одеяла, за да ги предпазят при пътуването обратно до Лондон.

Едва след като легълцата бяха завършени и готови за път, Фернандо разказа на Матю за състоянието на Даяна.

Реакцията му беше напълно очаквана. Първо замръзна и замълча. След това се задейства енергично.

— Прати веднага пилота при самолета. Няма да чакам до утре. Искам да бъда в Лондон най-късно сутринта — каза той с отсечен тон. — Маркъс!

— Какво е станало? — попита синът му.

— Даяна не е добре. — Матю се намръщи свирепо на Фернандо. — Трябваше да го разбера по-рано.

— Мислех си, че знаеш. — Не беше нужно да му казва нещо повече. Матю знаеше кой е крил това от него. Фернандо подозираше също, че знае и причината.

Обикновено подвижното лице на Матю се превърна в камък и изразителните му очи станаха пусти.

— Какво е станало? — повтори Маркъс. Той обясни на Джак къде да намери лекарската му чанта и му нареди да се обади на Рансъм.

— Даяна е открила липсващия лист от Ашмол 782. — Фернандо хвана Матю за раменете. — Има и друго. Видяла е Бенджамин в Бодлианската библиотека. Той знае за бременността й. Нападнал е Фийби.

— Фийби ли? — ужаси се Маркъс. — Тя добре ли е?

— Бенджамин? — рязко пое дъх Джак.

— Фийби е добре. Бенджамин е изчезнал — увери ги Фернандо. — Колкото до Даяна, Хамиш се е обадил на Едуард Гарет и Джейн Шарп. Те следят случая й.

— Едуард и Джейн са едни от най-добрите лекари в града, Матю — подчерта Маркъс. — Даяна не би могла да е в по-подходящи ръце.

— Ще бъде — каза Матю, взе едното легълце и тръгна към вратата. — В моите.

30.

— Сега не би трябвало да имате проблеми — казах на младата вещица, която седеше пред мен. Беше дошла по предложение на Линда Кросби да види дали не мога да разбера защо защитното й заклинание вече не действа.

Работех в Клермон Хаус и бях станала главен магически диагностик на Лондон — изслушвах разкази за неуспели опити по екзорсизъм, развалени заклинания и неуправляема стихийна магия, след което помагах на вещиците да открият решение. Веднага щом Аманда направи заклинанието си, видях проблема — когато тя изговаряше думите, между сините и зелените нишки се вмъкваше и една червена, която дърпаше шесторния възел в сърцевината на магията. Грамарията се оплиташе, намеренията на заклинанието ставаха мътни и вместо да защитава Аманда, се получаваше магически еквивалент на ядосано чихуахуа, което ръмжеше и скачаше на всичко, което я приближеше.

— Здрасти, Аманда. — Сара надникна, за да види как я караме. — Получи ли онова, което ти трябваше?

— Даяна беше великолепна, благодаря — отвърна Аманда.

— Чудесно. Ще те изпратя — предложи Сара.

Облегнах се на възглавниците, натъжена, че Аманда си тръгва. Откакто докторите от Харли Стрийт ми наредиха да почивам на легло, посетителите ми оредяха.

Добрата новина бе, че нямам прееклампсия — или поне не такава, каквато обикновено развиват топлокръвните. В урината ми нямаше белтъци и кръвното ми налягане бе дори по-ниско от нормалното. Въпреки това подуването, гаденето и болката в рамото не бяха симптоми, които жизнерадостният доктор Гарет и колегата му с много подходящо име доктор Шарп* биха пренебрегнали, особено след като Изабо им обясни, че съм партньорка на Матю Клермон.

* С остър ум, схватлив, язвителен (англ.). — Б. пр.

Лошата новина бе, че въпреки всичко ме сложиха да почивам на легло и щях да остана така до раждането на близнаците, което доктор Шарп се надяваше да стане най-рано след четири седмици, макар разтревоженият й поглед да показваше, че това е оптимистична прогноза. Беше ми позволено да правя леки упражнения под контрола на Амира и да излизам два пъти на ден за по десет минути в градината. Изкачването по стълби, стоенето на крак и вдигането на тежко ми бяха абсолютно забранени.

Телефонът ми, поставен на масичката, избръмча. Взех го с надеждата, че е съобщение от Матю.

Посрещна ме снимка на външната врата на Клермон Хаус.

Едва тогава забелязах колко е тихо. Единственият звук в къщата беше тиктакането на многобройните часовници.

Тишината се наруши от скърцане на пантите и тихо стържене на дърво по мрамор. Без да се замислям, скочих от леглото и залитнах на отслабналите си от принудителното бездействие крака.

Пред мен стоеше Матю.

През първите дълги мигове двамата можехме само да се изпиваме един друг с поглед. Косата на Матю бе разрошена и леко вълниста от влажния лондонски въздух, беше облечен в сив пуловер и черни джинси. Фините бръчки около очите му показваха напрежението, под което е бил.

Той тръгна към мен. Идеше ми да скоча и да се затичам към него, но нещо в изражението му ме закова на място.

Когато най-сетне стигна до мен, той нежно ме хвана за тила и ме погледна изпитателно в очите. Палецът му докосна леко устните ми, от което кръвта ми пламна. Видях дребните промени у него — твърдата линия на челюстта, необичайното напрежение около устата, мрачното изражение, породено от леко спуснатите клепачи.

Сгорещените ми устни се разтвориха, когато палецът му отново мина по тях.

— Липсваше ми, mon coeur — дрезгаво рече Матю. Наведе се към мен със същата решимост, с която бе прекосил стаята, и ме целуна.

Главата ми се завъртя. Той беше тук. Ръцете ми сграбчиха пуловера му, за да не му позволят да изчезне. Стържещ звук дълбоко в гърлото му, подобен едва ли не на ръмжене, ме накара да замълча, докато се повдигах да посрещна прегръдката му. Свободната ръка на Матю се плъзна по гърба ми, продължи по хълбока и се спря върху корема ми. Едно от бебетата отвърна с рязък, укорителен ритник. Той се усмихна, без да откъсва устни от моите. Палецът, който ги беше погалил първо, сега докосваше като перце сънната ми артерия. Едва тогава той видя книгите, цветята и плодовете.

— Напълно добре съм. Малко ми се гадеше и изпитвах болка в рамото, това е — побързах да кажа. Медицинското му образование щеше да го накара да си мисли за какви ли не ужасни диагнози. — Кръвното ми е наред, бебетата също.

— Фернандо ми съобщи. Съжалявам, че ме нямаше — промърмори той, а пръстите му разтриваха скованите мускули на шията ми. За първи път от Ню Хейвън усетих как се отпускам.

— И ти ми липсваше. — Твърде много преливах от чувства, за да кажа нещо повече.

Но Матю не искаше думи. В следващия миг се озовах във въздуха, понесена от силните му ръце.

Горе Матю ме сложи в ухаещото на листа легло, в което бяхме спали преди толкова много столетия в Блекфрайърс. Съблече ме безмълвно, изучавайки всеки сантиметър от голото ми тяло, сякаш неочаквано беше попаднал на нещо рядко и скъпоценно. Беше абсолютно мълчалив, докато го правеше — очите и нежното му докосване говореха вместо него.

През следващите няколко часа Матю си ме върна, пръстите му заличиха всяка следа от другите създания, с която съм била в контакт след заминаването му. В един момент ме остави да го съблека и тялото му откликна бързо на моето. Доктор Шарп обаче беше абсолютно ясна относно рисковете, свързани със свиването на маточните ми мускули. За мен нямаше да има освобождаване на сексуалното напрежение, но само защото трябваше да загърбя нуждите на тялото си, това не означаваше, че същото се отнася за Матю. Когато посегнах към него обаче, той задържа ръката ми и ме целуна дълго.

„Заедно — каза ми, без да произнася нито дума. — Заедно или никак.“

— Не ми обяснявай, че не можеш да го откриеш, Фернандо — възнегодува Матю, без дори да се опитва да се държи разумно.

Намираше се в кухнята на Клермон Хаус и приготвяше бъркани яйца и препечени филийки. Даяна почиваше горе без никаква представа за конференцията, която се провеждаше на партера.

— Въпреки това си мисля, че трябва да питаме Джак — каза Фернандо. — Би могъл поне да ни помогне да стесним възможностите.

— Не. Не искам да го въвличам в това. — Матю се обърна към Маркъс. — Фийби добре ли е?

— Срещата им е била твърде близка, за да се чувства удобно, Матю — мрачно отговори Маркъс. — Знам, че не одобряваш идеята Фийби да стане вампир, но...

— Имаш благословията ми — прекъсна го Матю. — Само избери някой, който ще го направи както трябва.

— Благодаря. Вече съм го избрал. — Маркъс се поколеба. — Джак искаше да види Даяна.

— Прати го довечера. — Матю прехвърли яйцата в чиния. — Кажи му да донесе легълцата. Някъде към седем. Ще го очакваме.

— Ще му кажа — кимна Маркъс. — Нещо друго?

— Да — каза Матю. — Някой явно предава сведения на Бенджамин. Тъй като не можеш да намериш него, можеш да потърсиш информатора.

— И после? — попита Фернандо.

— После ми го доведи — отвърна Матю, докато излизаше.

Останахме затворени в къщата три дни, преплели тела, почти без да говорим и без да се отделяме с изключение на малкото пъти, когато Матю слизаше долу да ми приготви нещо за ядене или да вземе храната, доставяна от „Коноут“. Хотелът явно беше уредил бартер с Матю. Няколко кашона „Шато Латур“ реколта 1961, напуснаха къщата в замяна на деликатеси, като твърдо сварени яйца на пъдпъдък в гнездо от водорасли и деликатни равиоли, пълни с нежни манатарки, внесени от Франция тази сутрин, според уверенията на главния готвач.

На втория ден двамата с Матю се осмелихме да говорим и разменихме думи, малки като деликатесните хапки, донесени през няколко преки. Той разказа за усилията на Джак да се владее сред многобройната челяд на Маркъс. Говореше с огромно възхищение за сръчността, с която Маркъс се справяше с децата и внуците си, които без изключение носеха имена, достойни за герои от евтин роман на ужасите от деветнайсети век. И ми разказа с неохота за борбата си не само с кръвожадността, но и с желанието си да бъде до мен.

— Сигурно щях да се побъркам без снимките — призна той, докато лежеше долепен до мен, заровил студен нос в шията ми. — Местата, където живяхме, цветята в градината, пръстите на краката ти на ръба на ваната. Благодарение на тях разумът не ме напусна напълно.

Разказах собствените си истории — без да бързам, както е прието сред вампирите, като преценявах реакциите на Матю, за да мога да спра при необходимост и да му дам възможност да попие онова, което ми се беше случило в Лондон и Оксфорд. Разказах му за откриването на Тимъти и липсващия лист, за срещата с Амира и връщането в Старата ложа. Показах му пурпурния си пръст и споделих твърдението на богинята, че за да получа Книгата на живота, трябва да жертвам нещо, което обичам силно. И не му спестих нищо от срещата с Бенджамин — нито собствения ми провал като вещица, нито онова, което стори на Фийби, нито дори заплахата му на раздяла.

— Ако не бях се поколебала, сега Бенджамин щеше да е мъртъв. — Превъртах събитието стотици пъти в главата си и пак не разбирах защо нервите ми не издържаха. — Първо Жулиет, а сега...

— Не се обвинявай, че си избрала да не убиеш някого — каза Матю, слагайки пръст на устните ми. — Смъртта е трудна работа.

— Мислиш ли, че Бенджамин е все още тук, в Англия? — попитах.

— Не — увери ме той и се обърна отново с лице към мен. — Никога вече няма да е там, където си ти.

„Никога е много време.“ Думите на Филип ясно отекнаха в съзнанието ми.

Пропъдих тревогите и придърпах съпруга си към себе си.

— Бенджамин е изчезнал безследно — съобщи Андрю Хабърд на Матю. — Точно така постъпва.

— Не е съвсем вярно. Ади твърди, че го е видяла в Мюнхен — рече Маркъс. — Предупредила е рицарите си.

Докато Матю беше в шестнайсети век, Маркъс бе допуснал и жени в братството. Започна с Мириам, а тя му помогна с избора на останалите. Матю не беше сигурен дали решението е безумно или гениално, но ако помогнеше за откриването на Бенджамин, беше готов да си остане в неведение. Приписваше прогресивните идеи на Маркъс на някогашната му съседка Катрин Маколи, която бе заемала важно място в живота на сина му след превръщането му във вампир и бе напълнила главата му с всякакви напредничави идеи.

— Можем да питаме Болдуин — предложи Фернандо. — В края на краищата, той е в Берлин.

— Още не — възрази Матю.

— Даяна знае ли, че търсиш Бенджамин? — попита Маркъс.

— Не — отвърна Матю и тръгна обратно към жена си с поднос храна от „Коноут“.

— Все още не — промърмори Андрю Хабърд.

Вечерта беше трудно да се определи кой се радваше повече на събирането ни, Джак или Лоберо. Двамата се оплетоха в бъркотия от крака и лапи, но накрая Джак успя да се откъсне от кучето, което все пак го изпревари в надпреварата до шезлонга ми в Китайската стая и скочи на възглавничката с победоносен лай.

— Долу, Лоберо. Ще събориш шезлонга. — Джак се наведе и ме целуна с уважение по бузата. — Бабо.

— Да не си посмял! — скастрих го и взех ръката му в своята. — Запази това обръщение за Изабо.

— Предупредих те, че няма да й хареса — ухилено отбеляза Матю. Той щракна с пръсти на Лоберо и посочи пода. Кучето свали предните си лапи от шезлонга, но задницата му остана залепена за мен. Нужно бе второ щракване с пръсти, за да слезе напълно.

— Мадам Изабо каза, че поддържа стандарти и ще трябва да направя две изключително гадни неща, преди да ми позволи да я наричам бабо — съобщи ми Джак.

— И ти продължаваш да я наричаш мадам Изабо? — Погледнах го смаяно. — Какво те спира? От няколко дни си в Лондон.

Джак сведе поглед и на лицето му заигра усмивка, която предвещаваше поредната лудория.

— Ами, в последно време гледам да се държа примерно, мадам.

— Мадам? — Изстенах и метнах възглавница по него. — Това е по-лошо и от „бабо“!

Джак остави възглавницата да го улучи право в лицето.

— Фернандо е прав — намеси се Матю. — Сърцето ти знае как да наричаш Даяна, макар че дебелата ти глава и вампирът в теб ти подсказват друго. А сега ми помогни да донесем подаръка за майка ти.

Под зоркото око на Лоберо двамата внесоха първо един, после втори вързоп. Бяха високи и като че ли с правоъгълна форма, подобно на малки библиотечни шкафове. Матю ми беше изпратил снимка на купчина дървен материал и инструменти. Явно двамата бяха работили заедно върху нещата. Усмихна се, когато изведнъж си ги представих — две глави, тъмнокоса и светлокоса, наведени над общо начинание.

Докато Матю и Джак постепенно развиваха предметите, започна да ми става ясно, че не са шкафове, а легълца — две прекрасни, еднакво украсени и боядисани дървени легълца. Извитите им долни части бяха закрепени за здрави дървени стойки на нивото на стъпалата. Така легълцата можеха да се люлеят леко във въздуха или да се свалят и да се сложат на пода, за да бъдат побутвани с крак. Очите ми се напълниха със сълзи.

— Направихме ги от самодивско дърво. Рансъм не можеше да си представи как ще намерим шотландско дърво в Луизиана, но явно не познава Матю. — Младежът прокара пръсти по един гладък ръб.

— Самите легълца са от самодивско дърво, но стойките са дъбови. Як американски бял дъб. — Матю ме погледна с леко безпокойство. — Харесват ли ти?

— Обожавам ги. — Погледнах съпруга си с надеждата, че изражението ми ще покаже колко ми харесват. Явно показа, защото той нежно докосна лицето ми и собственото му изражение стана по-щастливо от всеки друг път, откакто се върнахме в настоящето.

— Матю ги проектира. Каза, че така са ги правели навремето, за да можеш да ги вдигнеш от пода, та да не пречат на кокошките — обясни Джак.

— А резбата? — Върху всеки крак беше изобразено дърво с преплетени корени и клони. Грижливо положена сребърна и златна боя подчертаваше листата и кората.

— Идеята беше на Джак — каза Матю и постави ръка на рамото на младежа. — Спомни си украсата върху книгата ти за заклинания и си помисли, че символът е подходящ за бебешко легълце.

— Всяка част има някакво значение — изтъкна Джак. — Самодивското дърво е вълшебно, а белият дъб символизира силата и безсмъртието. Шпиловете по четирите ъгъла са оформени като жълъди, които носят късмет, а плодовете на самодивското дърво по подпорите трябва да ги защитават. Кора също я има. Драконите пазят самодивските дървета от хората, които искат да ядат плодовете им.

Вгледах се по-внимателно и видях, че дъгата на люлката е оформена като опашка на дракон.

— Значи бебетата ми ще бъдат най-добре охраняваните на света — заключих. — И най-големите щастливци, че спят в такива прекрасни легла.

След като подаръците му бяха приети с благодарност, Джак седна на пода с Лоберо и започна да разказва развълнувано за живота в Ню Орлиънс. Матю се отпусна в един лакиран с японски лак стол и загледа как минутите се изнизват, без Джак да покаже каквито и да било признаци на кръвожадност.

Часовниците отброяваха десет, когато Джак тръгна за Пикъринг Плейс. Описа мястото като претъпкано, но с добро настроение.

— Галоуглас там ли е? — Не го бях виждала от завръщането на Матю.

— Замина веднага щом се върнахме в Лондон. Каза, че трябвало да иде някъде и щял да се върне, когато може. — Джак сви рамене.

Нещо явно се бе мярнало в очите ми, защото Матю моментално застана нащрек, но не каза нищо, докато не изпрати Джак и Лоберо долу.

— Сигурно е най-добре така — отбеляза той, когато се върна. Настани се в шезлонга зад мен, за да влезе в ролята на облегалка. Наместих се с доволна въздишка и той ме обгърна с ръцете си.

— Че цялото ти семейство и приятели са в къщата на Маркъс ли? — Изсумтях. — Разбира се, като си помислиш, така е най-добре.

— Не. Че Галоуглас е решил да се махне за известно време. — Матю докосна с устни косата ми. Вцепених се.

— Матю... — Трябваше да му кажа за Галоуглас.

— Зная, mon coeur. Подозирах го от известно време, но когато го видях с теб в Ню Хейвън, се уверих напълно. — Той залюля едното легълце с леко побутване с пръст.

— Откога? — попитах.

— Може би от самото начало. Определено от нощта, когато Рудолф те докосна в Прага — отвърна Матю. Императорът се бе държал отвратително по време на Валпургиевата нощ, когато видяхме за последен път Книгата на живота цяла и непокътната. — Дори тогава не го приех като изненада, а просто като потвърждение на нещо, което вече знаех на някакво ниво.

— Галоуглас не е направил нищо нередно — побързах да изтъкна.

— И това знам. Галоуглас е син на Юг и е неспособен на безчестна постъпка. — Матю се покашля, сякаш така искаше да прочисти емоциите от гласа си. — Може би след раждането на бебетата ще успее да продължи нататък. Много искам да го видя щастлив.

— Аз също — прошепнах, питайки се колко ли възли и нишки ще са нужни, за да помогна на Галоуглас да си намери партньорка.

— Къде се е дянал Галоуглас? — Матю изгледа свирепо Фернандо, макар и двамата да знаеха, че внезапното изчезване на племенника му не е по вина на Фернандо.

— Където и да е, по-добре да е там, отколкото тук и да ви чака двамата с Даяна да посрещнете децата си на този свят — отвърна Фернандо.

— Тя не е на това мнение. — Матю прегледа имейлите си. Беше започнал да ги чете долу, защото не искаше съпругата му да научава за сведенията, които събираше за Бенджамин. — Попита за него.

— Филип сгреши, когато натовари Галоуглас да я наглежда. — Фернандо пресуши чаша вино.

— Мислиш ли? Аз бих направил абсолютно същото — заяви Матю.

— Помисли, Матю — нетърпеливо рече доктор Гарет. — Децата ти имат вампирска кръв, макар че как изобщо е възможно, оставям на теб и на Бог. Това означава, че притежават най-малко някакъв вампирски имунитет. Не би ли предпочел жена ти да роди у дома, както са го правели жените векове наред?

След завръщането си Матю очакваше да играе значителна роля в определянето на начина, по който близнаците ще се появят на този свят. По негово мнение бе по-добре да родя в болницата. Аз лично предпочитах да родя в Клермон Хаус, под грижите на Маркъс.

— Маркъс не се е занимавал с акушерство от години — измърмори Матю.

— По дяволите, Матю, ти си го учил на анатомия. Ти учеше и мен на анатомия, като се замисля! — Търпението на доктор Гарет очевидно се изчерпваше. — Да не би да си мислиш, че утробата ненадейно е решила да промени местоположението си? Джейн, набий му малко здрав разум в главата.

— Едуард е прав — намеси се доктор Шарп. — Четиримата имаме десетки медицински степени и общо над две хилядолетия опит. Март сигурно е изродила повече бебета от всеки друг на този свят, а лелята на Даяна е правоспособна акушерка. Предполагам, че ще се справим.

Надявах се, че е права. Накрая Матю се примири. След като мнението му относно раждането на близнаците бе отхвърлено, той излезе с нетърпение от стаята, когато пристигна Фернандо. Двамата изчезнаха долу. Често се затваряха заедно и говореха по семейни въпроси.

— Как реагира Матю, когато му съобщи, че си се заклел във вярност на фамилия Бишъп-Клермон? — попитах Фернандо, когато той се качи по-късно да ми каже здрасти.

— Заяви, че съм се побъркал — отвърна Фернандо и очите му проблеснаха. — Аз пък му казах, че очаквам да стана кръстник на първото ти дете.

— Сигурна съм, че може да се уреди — уверих го, макар че започвах да се безпокоя от броя на кръстниците на децата.

— Надявам се, че помниш всичките си обещания — казах на Матю по-късно следобеда.

— Помня ги — отвърна той. — Крис иска по-умното, а Фернандо по-голямото. Хамиш иска по-красивото. Маркъс иска момиче. Джак иска братче. Галоуглас изрази интерес да стане кръстник на каквито и да е руси бебета, преди да тръгнем за Ню Хейвън. — Матю ги отброяваше на пръсти.

— Нося близнаци, а не цяло котило — въздъхнах, зашеметена от броя на заинтересованите страни. — Освен това не сме някакви кралски особи. И аз съм езичница! Близнаците не се нуждаят от толкова много кръстници.

— Искаш ли да подбера и жени кръстници? — повдигна вежди Матю.

— Мириам — побързах да кажа аз, преди да е предложил някоя от ужасяващите си роднини. — Фийби, разбира се. Март. Софи. Амира. Бих искала да предложа и на Вивиан Харисън.

— Ето, виждаш ли. Започнеш ли веднъж, броят им бързо расте — с усмивка рече Матю.

Така се оказвахме с шестима кръстници на дете. Очертаваше се да бъдем затрупани от сребърни бебешки чашки и плюшени мечета, ако можеше да се съди по купищата дрешки, обувки и одеяла, които Изабо и Сара вече бяха купили.

Двама от потенциалните кръстници на децата обикновено вечеряха с нас. Маркъс и Фийби бяха така очевидно влюбени един в друг, че беше невъзможно да не се настроиш романтично в тяхно присъствие. Атмосферата помежду им бръмчеше от напрежение. Фийби беше невъзмутима и хладнокръвна както винаги. Изобщо не се поколеба да прочете на Матю лекция за състоянието на стенописите в балния салон и колко шокирана би останала Ангелика Кауфман,* ако открие произведенията си занемарени по такъв начин. Освен това не смяташе да позволи фамилните съкровища на Дьо Клермон да останат вечно скрити за широката публика.

* Австрийска художничка (1741-1807). — Б. пр.

— Има начин да ги споделяме анонимно и за определен срок — съобщи тя на Матю.

— В скоро време очаквай да видиш портрета на Маргарет Мор от клозета в Старата ложа в Националната портретна галерия. — Стиснах окуражаващо ръката на Матю.

— Защо никой не ме е предупреждавал, че ще бъде толкова трудно да имаме историци в семейството? — обърна се той към Маркъс. Изглеждаше малко смаян. — И как така се озовахме с цели двама?

— Проява на добър вкус — отвърна Маркъс, отправяйки разтапящ поглед към Фийби.

— Именно. — Устните на Матю се извиха в усмивка при очевидно двусмисления отговор.

Когато бяхме само четиримата, Матю и Маркъс разговаряха часове наред за новата издънка — макар че Маркъс предпочиташе да я нарича „клана на Матю“ поради причини, свързани както с неговия дядо шотландец, така и с неприязънта му към идеята да се използват ботанически и зоологически термини за вампирските фамилии.

— Членовете на издънката Бишъп-Клермон — или клан, щом настояваш — ще трябва да бъдат особено внимателни, когато си избират партньори или се женят — каза една вечер Матю. — Всички вампири ще ни следят внимателно.

Маркъс се стъписа.

— Бишъп-Клермон ли?

— Разбира се — потвърди Матю и леко се намръщи. — Как очакваше да се наричаме? Даяна не взе моята фамилия и децата ни ще носят и двете. Съвсем уместно е фамилия от вещици и вампири да носи име, което отразява и двете половини.

Бях трогната от предвидливостта му. Матю можеше да бъде нетърпимо патриархално и властно създание, но не беше забравил традициите на моето семейство.

— Виж ти, Матю дьо Клермон — усмихна се Маркъс. — Това е направо прогресивно за изкопаемо като теб.

— Хм. — Матю отпи от виното си.

Телефонът на Маркъс избръмча и той погледна дисплея.

— Хамиш е тук. Ще сляза да му отворя.

Отдолу се чу приглушен разговор. Матю стана от мястото си.

— Фийби, остани с Даяна.

Двете с нея се спогледахме разтревожено.

— Ще бъде много по-удобно, когато и аз стана вампир — отбеляза тя, като напразно напрягаше слух да чуе какво се говори долу. — Поне ще знаем какво става.

— Тогава просто ще излизат да се разходят — попарих надеждите й. — Трябва да измисля заклинание, което усилва звуковите вълни. Може би нещо с въздух и малко вода.

— Шшшт. — Фийби наклони глава и изсумтя раздразнено. — Сега пък снишиха гласове. Направо подлудяващо.

Когато Матю и Маркъс се върнаха с Хамиш, от израженията им ставаше ясно, че нещо страшно се е объркало.

— Ново послание от Бенджамин. — Матю клекна пред мен и очите му се изравниха с моите. — Не искам да го крия от теб, Даяна, но трябва да запазиш спокойствие.

— Казвай. — Сърцето ми сякаш се беше качило в гърлото ми.

— Вещицата, която бе заловил Бенджамин, е мъртва. Детето й умряло с нея. — Матю се взираше в очите ми, които се напълниха със сълзи. И не само за младата вещица, но и за самата мен и за провала ми. „Ако не бях се поколебала, вещицата на Бенджамин още щеше да е жива.“

— Защо нямаме време да оправим нещата и да се справим с огромната каша, която забъркахме? И защо други трябва да умират, докато го правим? — извиках отчаяно.

— Нямаше начин да го предотвратим — изтъкна Матю, като нежно отметна няколко кичура от челото ми. — Не и този път.

— Ами следващия? — остро попитах.

Мъжете бяха мрачни и умълчани.

— О. Разбира се. — Рязко поех дъх и пръстите ми изтръпнаха. Кора изхвърча от гръдния ми кош с възбуден крясък и се понесе нагоре, за да кацне на полилея. — Ти ще го спреш. Защото следващия път той ще дойде за мен.

Усетих някакво изпукване и нещо потече.

Матю погледна шокирано издутия ми корем.

Бебетата бяха на път.

31.

— Престани да ми казваш да не напъвам. — Бях зачервена, плувнала в пот и исках само да разкарам тези бебета от себе си колкото се може по-бързо.

— Не напъвай — повтори Март. Двете със Сара ме поддържаха, докато се разтъпквах в усилие да успокоя болките в гърба и краката си. Контракциите все още бяха на около пет минути, но болката ставаше нетърпима и се излъчваше от гръбнака към корема ми.

— Искам да легна. — След седмици на съпротива срещу почивките ми се искаше да допълзя обратно до леглото с покрития с гума матрак и стерилизираните му чаршафи. Не пропуснах да забележа иронията, също като всички други в стаята.

— Никакво лягане — отсече Сара.

— Ох, господи. Още една. — Заковах на място и стиснах ръцете им. Този път контракцията продължи дълго. Тъкмо се изправих и започнах да дишам нормално, когато получих нова. — Искам Матю!

— Тук съм — обади се той и зае мястото на Март. Кимна на Сара. — Това беше бързо.

— В книгата пише, че контракциите трябва постепенно да зачестяват. — Прозвучах като някаква избухлива учителка.

— Бебетата не четат книги, скъпа — рече Сара. — Те си имат свои идеи за тези неща.

— И когато си наумят да се родят, не цепят басма никому — добави доктор Шарп, докато влизаше с усмивка в стаята. Доктор Гарет бил повикан в последния момент на друго раждане, така че доктор Шарп пое командването на медицинския ми екип. Тя опря стетоскопа в корема ми, премести го и пак го опря. — Справяш се чудесно, Даяна. Близнаците също. Никакви признаци за тревога. Препоръчвам да опитаме вагинално раждане.

— Искам да легна — промърморих през зъби, когато поредният стоманен пръстен стегна гръбнака ми и заплаши да ме пререже на две. — Къде е Маркъс?

— В края на коридора — осведоми ме Матю. Смътно си спомних, че го бях изхвърлила от стаята, когато контракциите се засилиха.

— Ако се наложи цезарово сечение, ще може ли да дойде навреме? — тревожно попитах.

— Викаше ли ме? — попита Маркъс, докато влизаше в стаята, облечен в хирургическо облекло. Неподправената му усмивка и добро настроение моментално ме успокоиха. След като вече се бе върнал, не можех да си спомня защо го бях изритала.

— Кой е преместил проклетото легло? — Издържах с пъшкане поредната контракция. Леглото изглеждаше на мястото си, но това несъмнено беше илюзия, защото ми отнемаше цяла вечност да се добера до него.

— Матю — безгрижно рече Сара.

— Няма такова нещо! — запротестира той.

— При раждане стоварваме абсолютно всичко на главата на мъжа. Така майката не развива разни убийствени фантазии, а мъжете си припомнят, че не са в центъра на вниманието — обясни Сара.

Разсмях се и пропуснах надигащата се вълна от болка на следващата свирепа контракция.

— Мам... По дя... Мът... — Стиснах плътно устни.

— Няма да минеш през тази нощ без ругатни, Даяна — рече Маркъс.

— Не искам първото нещо на света, което ще чуят бебетата, да е някоя дълга и напоителна ругатня. — Сега си спомних причината да изгоня Маркъс. Беше подхвърлил, че съм твърде благопристойна насред агонията.

— Матю може да пее, при това силно. Сигурен съм, че ще успее да те заглуши.

— Мътните... по дяволите... боли — избъбрих и се превих. — Ако искаш да помогнеш, премести шибаното легло, но спри да ми възразяваш, задник такъв!

Отговорът ми беше посрещнат с потресено мълчание.

— Браво на момичето — каза Маркъс. — Знаех си, че го имаш в себе си. А сега да погледнем.

Матю ми помогна да легна на леглото, което бе лишено от безценното си копринено покривало и повечето завеси. Двете легълца бяха поставени до камината в очакване на близнаците. Взирах се в тях, докато Маркъс извършваше прегледа.

Дотук това бяха четирите физически най-досадни часа в живота ми. Напъхаха и извадиха от мен повече неща, отколкото бях предполагала, че е възможно. Изживяването бе странно дехуманизиращо, като се има предвид, че давах нов живот на този свят.

— Има още време, но нещата се развиват добре — заяви Маркъс.

— Лесно ти е да го кажеш. — Щях да го фрасна, но се беше настанил между бедрата ми, а бебетата бяха на път.

— Това е последният ти шанс за местна упойка — каза той. — Ако откажеш и се наложи да правим секцио, ще трябва да ти сложим пълна.

— Не е нужно да се правиш на героиня, ma lionne — обади се Матю.

— Не се правя на героиня — за четвърти или пети път му изтъкнах. — Нямаме представа как може да се отрази местната упойка на бебетата. — Спрях и изкривих лице в опит да блокирам болката.

— Не спирай да дишаш, скъпа. — Сара застана до мен. — Чу я, Матю. Не иска местна упойка и няма смисъл да се спори по въпроса. А сега, за болката. Смехът помага, Даяна. Както и съсредоточаването върху нещо друго.

— Удоволствието също помага — вметна Март и нагласи краката ми на матрака по такъв начин, че гърбът ми моментално се отпусна.

— Удоволствие ли? — объркано повторих. Март кимна. Погледнах я ужасена. — Нямаш предвид онова.

— Точно него има предвид — каза Сара. — Може невероятно да промени нещата.

— Не. Как изобщо можете да предлагате подобни неща? — Не можех да си представя друг така лишен от еротичен заряд момент. Изведнъж разходката ми се стори много добра идея и провесих крака през ръба на леглото. Стигнах само дотам, тъй като последва поредната контракция. Когато отмина, двамата с Матю се оказахме сами.

— Дори не си го помисляй — казах, когато ръцете му ме обгърнаха.

— Разбирам „не“ на поне двайсет езика. — Упорството му беше дразнещо.

— Да не искаш да ми баеш, или нещо подобно? — попитах аз.

Матю се замисли за момент.

— Охо. — Очаквах песен и танц за това колко свети са бременните жени и как той би изтърпял всичко заради мен. Изкисках се.

— Легни на лявата си страна и ще ти разтрия гърба. — Матю ме придърпа към себе си.

— Гърбът ми е единственото нещо, което ще разтриеш — предупредих го.

— Така разбрах и аз — отвърна той с още по-вбесяващ тон. — А сега лягай. Веднага.

— Това вече е повече в твой стил. Тъкмо започвах да си мисля, че са направили грешка и са ти сложили на теб упойката. — Обърнах се и наместих тялото си по неговото.

— Вещица — каза той и ме гризна по рамото.

Добре, че лежах, когато дойде следващата контракция.

— Не искаме да напъваш, защото не се знае колко време ще е нужно, а бебетата още не са готови да се родят. Минаха четири часа и осемнайсет минути от началото на контракциите. Могат да продължат още цял ден. Трябва да почиваш. Това е една от причините да настоявам да вземеш успокоително. — Матю започна да масажира с палци кръста ми.

— Само четири часа и осемнайсет минути? — едва чуто попитах.

— Вече деветнайсет, но иначе, да. — Той ме задържа, докато тялото ми се разтърсваше от поредната свирепа контракция. Когато бях в състояние отново да мисля свързано, тихо изстенах и притиснах гръб в дланта му.

— Палецът ти е улучил абсолютно божествено местенце. — Въздъхнах с облекчение.

— А това? — Палецът му се плъзна надолу и по-близо до гръбнака ми.

— Истински рай — казах. По време на следващата контракция успях да дишам малко по-добре.

— Кръвното ти продължава да е нормално и разтриването на гърба като че ли помага. Да го направим както подобава. — Матю извика на Маркъс да донесе странно оформения, тапициран с кожа стол с поставката за книги от библиотеката му и да го постави до прозореца, а върху поставката да сложи възглавница. После ми помогна да го възседна с лице към възглавницата.

Коремът ми се изду и докосна гърба на стола.

— За какво всъщност е този стол?

— За гледане на бой с петли и игри на карти по цяла нощ — отвърна Матю. — Ще ти бъде много по-удобно на кръста, ако се наведеш малко напред и положиш глава на възглавницата.

Наистина се оказа така. Матю започна пълен масаж, който започна от бедрата ми и продължи нагоре, докато не стигна до мускулите в основата на черепа. През това време получих още три контракции и макар да бяха продължителни, хладните ръце на Матю и силните му пръсти сякаш облекчиха донякъде болката.

— На колко бременни си помогнал по този начин? — попитах, обхваната от любопитство откъде има тези умения. Ръцете на Матю замръзнаха.

— Само на теб. — Успокояващите му движения продължиха.

Завъртях глава и открих, че ме гледа, макар че пръстите му нито за миг не престанаха да се движат.

— Изабо каза, че аз съм единствената, която е спала в тази спалня.

— Никоя друга не е била достойна. Но можех да си те представя в тази стая — с мен, разбира се — малко след като се срещнахме.

— Защо ме обичаш толкова много, Матю? — Не разбирах с какво го привличам, особено когато буквално се търкалях, лежах по очи и пъшках от болка. Отговорът му не закъсня.

— Ти си отговорът на всеки въпрос, който някога съм си задавал или ще си задам. — Той махна косата ми от шията и ме целуна по мекото място под ухото. — Какво ще кажеш да се надигнеш малко?

Внезапната остра болка в долната част на тялото не ми позволи да отговоря. Успях само да изпъшкам.

— Това ми прилича на десет сантиметра разкритие — промърмори Матю. — Маркъс?

— Добра новина, Даяна — жизнерадостно съобщи Маркъс, докато влизаше в стаята. — Вече трябва да напъваш!

И аз напъвах. В продължение на дни, както ми се струваше.

Първо опитах по модерния начин — легнала, с Матю до мен, който стискаше ръката ми и ме гледаше с обожание.

Не се получи.

— Не е задължително да е признак за неприятност — увери ни доктор Шарп и погледна към Матю и мен от мястото си между бедрата ми. — На близнаците понякога им трябва повече време да се размърдат през този етап от раждането. Нали, Март?

— Трябва й табуретка — намръщено рече Март.

— Донесох своя — обяви доктор Шарп. — В коридора е. — Тя посочи с глава.

И тъй, децата, заченати през шестнайсети век, предпочетоха да обърнат гръб на модерните медицински удобства и да се родят по старомодния начин — на прост дървен стол с извита като подкова седалка.

Вместо да се налага шестима непознати да споделят родилното преживяване, бях заобиколена само от онези, които обичах — Матю зад мен, който ме поддържаше физически и емоционално; Джейн и Март в краката ми, които ме поздравяваха, че имам такива разумни бебета, че да се покажат на света първо с главата; Маркъс, който от време на време даваше по някой съвет; Сара до мен, която ми казваше кога да дишам и кога на напъвам; Изабо, която стоеше до вратата и предаваше развитието на нещата на Фийби, която чакаше в коридора и пускаше непрестанна поредица съобщения до Пикърин Плейс, където Фернандо, Джак и Андрю чакаха новини.

Беше мъчително.

Отне цяла вечност.

Когато най-сетне в 23:55 се разнесе първият възмутен плач, започнах да плача и да се смея едновременно. Свирепо защитно чувство се породи там, където само преди секунди се бе намирало детето ми, и ме изпълни с целеустременост.

— Добре ли е? — попитах, мъчейки се да погледна надолу.

— Съвършена е — каза Март и ме погледна с гордост.

— Тя? — смаяно възкликна Матю.

— Момиче е. Фийби, кажи им, че мадам е родила момиче — развълнувано предаде Изабо.

Джейн вдигна малкото създание. Беше синя, набръчкана и омазана с ужасни на вид неща, за които бях чела, но изобщо не бях готова да видя по собственото си дете. Косата й бе абсолютно черна и много гъста.

— Защо е синя? Какво й е? Умира ли? — Безпокойството ми растеше.

— Ще почервенее като домат за нула време — успокои ме Маркъс, загледан в новата си сестра. После подаде на Матю ножици и клампа. — И дробовете й определено са наред. Мисля, че на теб се пада честта.

Матю стоеше неподвижен.

— Припаднеш ли, Матю Клермон, никога няма да ти го простя — сприхаво рече Сара. — Размърдай си задника и прережи пъпната връв.

— Ти го направи, Сара. — Ръцете на Матю трепереха на раменете ми.

— Не. Искам Матю да го направи — настоях. Знаех, че иначе щеше да съжалява по-късно.

Думите ми го накараха да се размърда и секунди по-късно той бе коленичил до доктор Шарп. Въпреки първоначалното му колебание, след като разполагаше с бебе и подходящото медицинско оборудване, движенията му станаха умели и сигурни. След като той клампира и преряза пъпната връв, доктор Шарп бързо уви дъщеря ни в очакващото я одеяло и поднесе вързопа на Матю.

Той се изправи слисан с мъничкото телце на ръце. Имаше нещо вълшебно в съпоставянето на бащината сила и уязвимостта на дъщеря му. Тя спря да плаче за момент, прозина се и отново се развика на студената и унизителна обстановка, в която се намираше.

— Здравей, мъничка непозната — прошепна Матю и ме погледна с благоговение. — Прекрасна е.

— Господи, само я чуйте — каза Маркъс. — Пълна осмица на теста на Апгар, нали, Джейн?

— Определено. Защо не я претеглите и измерите, докато почистим малко и се приготвим за следващото?

Внезапно осъзнал, че работата ми е само наполовина свършена, Матю предаде бебето на грижите на Маркъс. После ме целуна продължително и кимна.

— Готова ли си, ma lionne?

— Доколкото мога да бъда — изпъшках, обхваната от нова остра болка.

Двайсет минути по-късно, в 00:15 ч., се роди синът ни. Беше по-едър от сестра си на килограми и дължина, но бе благословен със същите мощни бели дробове. Това, казаха ми, било много добро нещо, макар че се запитах дали ще си мислим същото след дванайсет часа. За разлика от първородната ни, синът ни имаше червеникава руса коса.

Матю помоли Сара да отреже пъпната връв, тъй като бе напълно зает да мърмори безсмислени нежности в ухото ми, да повтаря колко прекрасна и смела съм била, като през цялото време ме придържаше изправена.

Едва след раждането на второто бебе започнах да се треса от глава до пети.

— Какво... става? — попитах с тракащи зъби.

Матю ме премести на мига от табуретката на леглото.

— Дайте бебетата — нареди той.

Март сложи едното бебе отгоре ми, а Сара другото. Крайниците им бяха сбърчени, а лицата им бяха станали тъмночервени от плача. Веднага щом усетих тежестта на сина и дъщеря си на гърдите си, треперенето престана.

— Това е един от недостатъците на табуретката, когато са близнаци — каза грейналата доктор Шарп. — Майките се разтреперват от внезапното облекчение и нямат шанс да се обвържат с първото дете, преди второто да има нужда от вниманието им.

Март избута Матю и уви бебетата в одеяла, без нито за миг да промени положението им — вампирска ловкост, която със сигурност не беше по силите на повечето акушерки, независимо от опита им. Докато Март се грижеше за бебетата, Сара нежно масажираше корема ми, докато плацентата не излезе от мен с един последен спазъм.

Матю задържа децата за момент, докато Сара внимателно ме почисти. Душът можел да почака, докато не се почувствам в състояние да стана; бях сигурна, че това никога няма да се случи.

Сара и Март махнаха чаршафите и ги смениха с нови, без да ми се наложи да помръдна. За нула време се озовах облегната на пухени възглавници сред чисто бельо. Матю върна бебетата обратно в ръцете си. Стаята бе празна.

— Не знам как оцелявате от подобно нещо — каза той и притисна устни в челото ми.

— Това да се обърнеш с хастара навън ли? — погледнах едното мъничко личице, после другото. — И аз не знам. — Сниших глас. — Иска ми се мама и татко да бяха тук. Филип също.

— Ако беше тук, сега Филип щеше да крещи на улицата и да буди съседите — каза Матю.

— Искам да го наречем Филип, на баща ти — тихо предложих. При думите ми синът ни леко отвори едно око. — Съгласен ли си?

— Само ако наречем дъщеря ни Ребека — каза Матю и нежно докосна тъмната й глава. Тя сбърчи личице още повече.

— Не съм сигурна, че одобрява — отбелязах, като се възхищавах как такова мъниче може вече да си има мнение.

— Ще има да избира между куп други имена, ако продължава да възразява — рече Матю. — Като се замисля, почти толкова, колкото са кръстниците.

— Ще трябва да направим таблица, за да се ориентираме в кашата — въздъхнах и повдигнах малко Филип. — Определено той е по-тежкият.

— И двамата са с чудесни размери. А Филип е почти четиресет и шест сантиметра. — Матю погледна с гордост сина си.

— Ще бъде висок като баща си. — Наместих се по-удобно на възглавниците.

— И червенокос като майка си и баба си — добави Матю. Той заобиколи леглото, разръчка огъня и легна до мен, опрян на лакът.

— Прекарахме толкова време в търсене на древни тайни и отдавна изгубени магически книги, а те са истинската химическа сватба — изтъкнах, докато гледах как Матю пъха пръст в мъничката ръка на Филип. Бебето го сграбчи с изненадваща сила.

— Права си. — Той завъртя сина си на едната, после на другата страна. — Малко от мен, малко от теб. Отчасти вампир, отчасти вещер.

— И изцяло наш — твърдо казах и запуших устата му с целувка.

— Имам дъщеря и син — съобщи Матю на Болдуин. — Ребека и Филип. И двамата са здрави и добре.

— А майка им? — попита Болдуин.

— Даяна се справи великолепно. — Ръцете на Матю се разтреперваха всеки път, когато си помислеше през какво премина тя.

— Поздравления, Матю. — Болдуин не звучеше радостно.

— Какво има? — намръщи се Матю.

— Паството вече е научило за раждането.

— Откъде? — остро попита Матю. Сигурно някой следеше къщата — или вампир с много остро зрение, или вещица с остро второ зрение.

— Кой знае? — уморено отвърна Болдуин. — Склонни са да отложат обвиненията срещу теб и Даяна в замяна на възможност да изследват децата.

— Никога. — Гневът на Матю пламна.

— Паството само иска да знае какво представляват близнаците — кратко съобщи Болдуин.

— Мои са. Филип и Ребека са мои — изръмжа Матю.

— Никой не оспорва това, колкото и невъзможно да изглежда — рече Болдуин.

— Това е работа на Жербер. — Всички инстинкти на Матю му казваха, че вампирът е най-важната връзка между Бенджамин и търсенето на Книгата на живота. Той манипулираше от години политиката на Паството и най-вероятно бе въвлякъл Нокс, Сату и Доменико в кроежите си.

— Може би. Не всеки вампир в Лондон е създание на Хабърд — каза Болдуин. — Веран все така настоява да иде при Паството на шести декември.

— Раждането на бебетата не променя нищо — настоя Матю, макар да знаеше, че не е така.

— Грижи се за сестра ми, Матю — тихо заръча Болдуин. На Матю му се стори, че долавя истинска тревога в тона на брат си.

— Винаги — отвърна той.

Бабите бяха последните гости на бебетата. Сара се беше нахилила от ухо до ухо, а Изабо направо сияеше от щастие. Когато им казахме имената, двете бяха трогнати от мисълта, че завещаното от липсващите прародители на децата ще бъде продължено в бъдещето.

— Ама и вие сте едни. Да си имате близнаци, родени на различни дати — каза Сара, като смени Ребека с Филип, който се взираше в баба си с омаяно намръщена физиономия. — Виж дали няма да успееш да я накараш да си отвори очите, Изабо.

Изабо духна леко в лицето на Ребека. Очите й се отвориха широко, тя запищя и размаха мъничките си ръце към баба си.

— Точно така. Сега можем да те видим както подобава, красавице моя.

— Освен това са и различни зодии — добави Сара, като леко люлееше Филип в ръцете си. За разлика от сестра си, Филип предпочиташе да лежи неподвижно и тихо да наблюдава обстановката с широко отворени тъмни очи.

— Кои? — Бях сънлива и бъбренето на Сара бе прекалено сложно, за да следя мисълта й.

— Бебетата. Ребека е Скорпион, а Филип е Стрелец. Змията и стрелецът — отвърна Сара.

„Дьо Клермон и Бишъп. Десетият възел и богинята.“ Перата от сова на стрелата погъделичкаха рамото ми, а опашката на дракона се стегна около измъчените ми бедра. Предупредително вдигнат пръст изправи гръбнака ми и нервите ми се изопнаха.

Матю се намръщи.

— Нещо не е ли наред, mon coeur?

— Не. Просто странно усещане. — Поривът да защитавам, който бе заел мястото на бебетата, се засили. Не исках Ребека и Филип да бъдат свързани с някаква по-голяма плетка, чийто замисъл бе недостижим за някой дребен и незначителен като майка им. Те бяха мои деца — наши деца — и щях да се погрижа да си намерят собствения път, а не да следват онова, което им подаде съдбата.

— Здравей, татко. Гледаш ли?

Матю се взираше в екрана на компютъра, притиснал телефона между ухото и рамото си. Този път Бенджамин се беше обадил, за да остави съобщението. Искаше да чуе реакцията на Матю на онова, което виждаше на екрана.

— Разбрах, че е ред на поздравленията. — В гласа на Бенджамин се долавяше изтощение. Тялото на мъртва вещица лежеше на операционната маса зад него, отворено в напразен опит да спаси детето, което бе носила. — Момиче. А също и момче.

— Какво искаш? — Въпросът бе зададен спокойно, но вътрешно Матю кипеше. Защо никой не можеше да открие проклетия му син?

— Жена ти и дъщеря ти, разбира се. — Гласът на Бенджамин стана по-твърд. — Твоята вещица е плодовита. Защо?

Матю не отговори.

— Ще открия какво я прави така специална. — Бенджамин се наведе напред и се усмихна. — Знаеш, че ще го направя. Ако сега ми кажеш онова, което искам да знам, няма да ми се налага да го изтръгвам от нея по-късно.

— Никога няма да я докоснеш. — Гласът — и самообладанието — на Матю се пречупиха. Горе бебетата заплакаха.

— О, ще го направя — тихо обеща Бенджамин. — Отново и отново, докато Даяна Бишъп не ми даде онова, което искам.

Не може да съм спала повече от трийсет или четиресет минути преди свирепите писъци на Ребека да ме събудят. Когато сънените ми очи се фокусираха, видях Матю да я носи към камината с нежно и утешително мърморене.

— Знам. Светът може да е сурово място, мъничката ми. След време ще ти стане по-лесно да го понасяш. Чуваш ли как пращят дървата? Виждаш ли как светлината играе по стената? Това е огън, Ребека. Може би го имаш във вените си, също като майка ти. Шшшт. Това е просто сянка. Най-обикновена сянка.

Матю гушна бебето и запя френска приспивна песничка.

Матю дьо Клермон беше влюбен. Усмихнах се на изпълнената му с обожание физиономия.

— Доктор Шарп каза, че ще огладнеят — подвикнах му от леглото и разтърках очи. Прехапах устна. Тя ми бе обяснила също, че преждевременно родените деца може да се окажат трудни за хранене, тъй като мускулите, с които сучат, не са напълно развити.

— Да извикам ли Март? — попита Матю през настоятелния плач на Ребека. Знаеше, че се безпокоя за кърменето.

— Искам да опитам сама — казах.

Той сложи възглавница в скута ми и ми подаде Ребека. После събуди Филип, който спеше дълбоко. Сара и Март ми бяха надули главата с обяснения колко е важно да храня двете деца едновременно. В противен случай, веднага щом нахраня едното, другото ще е вече огладняло.

— Филип ще бъде пакостникът — със задоволство определи Матю, докато го вдигаше от легълцето му. Момченцето се намръщи на баща си и примигна с огромните си очи.

— Защо реши така? — преместих леко Ребека, за да направя място за брат й.

— Прекалено е кротък — ухили се Матю.

Нужни ми бяха няколко опита, преди Филип да засуче. Ребека обаче беше невъзможна.

— Не спира да реве за достатъчно време, че да започне да суче! — обезсърчено възкликнах аз.

Матю постави пръст в устата й и тя послушно лапна върха му.

— Пробвай да им смениш местата. Може пък ароматът на мляко ще я убеди да опита.

Направихме съответните промени. Филип запищя, когато Матю го премести, и известно време продължи да хълца и пуфти на другата гърда, само за да е сигурно, че сме разбрали, че подобно прекъсване няма да бъде търпяно в бъдеще. Последва известно нерешително сумтене, докато Ребека се оглеждаше да види защо е цялата врява, след което тя предпазливо лапна зърното ми. След първото засмукване очите й се ококориха.

— Аха. Сега вече разбира. Нали ти казах, мъничката ми? — промърмори Матю. — Maman е отговорът на всичко.

Слънце в Стрелец

Стрелец управлява вярата, религията, писанията,

книгите и тълкуването на сънища.

Родените под знака на Стрелеца ще вършат велики чудеса

и ще се радват на много почит и радост.

Докато Стрелецът властва в небето,

консултирай се с юристи за делата си.

Периодът е добър за даване на клетви

и сключване на сделки.

Анонимен английски сборник с цитати,

ок. 1390 голина, Гонсалвис MS 4890, ф. 9

32.

— Близнаците са на десет дни. Не мислиш ли, че са малко млади, за да стават членове на рицарски орден? — Прозях се и тръгнах напред-назад по коридора на втория етаж с Ребека, която негодуваше, че са я махнали от уютното й легълце до камината.

— Всички членове на фамилия Дьо Клермон стават рицари колкото се може по-скоро — подчерта Матю, докато минаваше покрай мен с Филип. — Традиция е.

— Да, но повечето Дьо Клермон са пораснали жени и мъже! И нужно ли е да го правим в Сет-Тур? — Мисловният ми процес се мъкнеше със скоростта на охлюв. Както беше обещал, Матю се грижеше за децата през нощта, но тъй като ги кърмех, пак трябваше да се будя на всеки няколко часа.

— Или там, или в Йерусалим — каза Матю.

— Не и в Йерусалим. През декември? Да не си се побъркал? — Изабо се появи на площадката, тиха като призрак. — Поклонниците прииждат на талази. А и бебетата трябва да бъдат кръстени у дома, в църквата, построена от баща им, а не в Лондон. И двете церемонии могат да се състоят в един и същи ден.

— В момента домът ни е Клермон Хаус, maman. — Матю се намръщи. Започваше да се уморява от бабите и постоянните им намеси. — Андрю предложи да ги кръсти тук, ако е необходимо.

Филип, който вече показваше необичайна чувствителност към настроенията на баща си, имитира до съвършенство намръщената му физиономия и размаха едната си ръка, сякаш искаше меч, за да могат двамата заедно да попилеят враговете си.

— Значи ще е в Сет-Тур — реших. Макар че Андрю Хабърд вече не ми беше постоянен трън в задника, не изгарях от желание той да поеме ролята на духовен съветник на децата.

— Ако си сигурна — рече Матю.

— Болдуин ще присъства ли? — Знаех, че е уведомен за близнаците. Беше ми изпратил пищен букет цветя и два пръстена за дъвчене от сребро и рог за Ребека и Филип. Разбира се, пръстените за дъвчене бяха обичаен подарък за новородени, но в този случай бях сигурна, че те са не особено изтънчено напомняне за вампирската кръв във вените им.

— Може би. Но нека не се безпокоим за това точно сега. Защо не се поразходиш с Изабо и Сара. Излез малко от къщата. Има достатъчно мляко за бебетата, ако се вкиснат — предложи Матю.

Послушах съвета му, макар да изпитвах неприятното чувство, че аз и бебетата сме поставени на някаква огромна шахматна дъска на Дьо Клермон от създания, които играят играта от векове.

Чувството се засилваше с всеки следващ ден, докато се готвехме да заминем за Франция. Имаше твърде много приглушени разговори, за да бъда спокойна. Но през цялото време бях заета с близнаците и точно в момента нямах време за фамилна политика.

— Разбира се, че поканих Болдуин — каза Маркъс. — Той трябва да присъства.

— А Галоуглас? — попита Матю. Беше изпратил на племенника си снимки на близнаците наред с пълните им и доста внушителни имена. И се бе надявал, че Галоуглас ще отговори, когато разбере, че е кръстник на Филип и че бебето носи едно от имената му, но остана разочарован.

— Дай му време — посъветва го Маркъс.

Ала напоследък времето изобщо не беше на страната на Матю и той не очакваше, че точно сега то ще застане на негова страна.

— Няма никакви вести от Бенджамин — докладва Фернандо. — Замлъкна напълно. Отново.

— Къде е той, по дяволите? — Матю прокара пръсти през косата си.

— Правим всичко по силите си, Матю. Дори като топлокръвен Бенджамин беше неимоверно коварен.

— Добре. Щом не можем да открием Бенджамин, да насочим вниманието си към Нокс — предложи Матю. — Ще бъде по-лесно да се доберем до него, отколкото до Жербер, а и двамата дават информация на Бенджамин, сигурен съм в това. Искам доказателства.

Матю нямаше да намери покой, докато всяко създание, представляващо опасност за Даяна или близнаците, не бъде открито и унищожено.

— Готова ли си за път? — Маркъс погъделичка Ребека под брадичката и устата й оформи идеално О от щастие. Тя обожаваше по-големия си брат.

— Къде е Джак? — попитах. Бях капнала. Тъкмо намериш едно дете, друго се запилява нанякъде. Дори най-простото заминаване се превръщаше в логистичен кошмар, горе-долу съпоставим с изпращането на батальон на война.

— Излезе да разходи звяра. Като стана дума за зверове, къде е Кора? — поинтересува се Фернандо.

— Прибрана на сигурно място. — В действителност двете с Кора преживявахме труден период. Тя бе неспокойна и раздразнителна от раждането на близнаците и никак не й хареса да я пъхам в себе си за пътуването до Франция. Аз самата не бях особено щастлива от това. Да се разпореждам сама със собственото си тяло беше невероятно усещане.

Силен лай и внезапната поява на най-големия парцал за под на света оповести завръщането на Джак.

— Хайде, Джак. Не ни карай да чакаме — извика Маркъс. Младежът изтича до него и Маркъс му подаде връзка ключове.

— Мислиш ли, че ще успееш да закараш Сара, Март и баба си до Франция?

— Разбира се, че ще успея — увери го Джак и грабна ключовете. Натисна копчето на дистанционното и то отключи друга голяма кола, оборудвана с кошара за куче вместо със седалки за бебета.

— Колко вълнуващо, че потегляме за дома. — Изабо хвана Джак под ръка. — Напомня ми за времето, когато Филип ме помоли да закарам шестнайсет фургона от Константинопол до Антиохия. Пътищата бяха ужасни и на всяка крачка гъмжеше от разбойници. Беше изключително тежко пътуване, пълно с опасности и заплахи за живота. Прекарах си великолепно.

— Доколкото си спомням, изгуби повечето фургони — отбеляза Матю и я погледна мрачно. — Както и конете.

— Да не споменаваме по-голямата част от парите на други хора — припомни си Фернандо.

— Изгубихме само десет фургона. Останалите шест пристигнаха в идеално състояние. Колкото до парите, те бяха просто реинвестирани — високомерно отвърна Изабо. — Не им обръщай внимание, Джак. По пътя ще ти разкажа за приключенията си. Така няма да обръщаш внимание на трафика.

Фийби и Маркъс потеглиха в една от характерните му сини спортни коли — този път британска и изглеждаща така, сякаш зад волана трябваше да седи Джеймс Бонд. Вече започвах да оценявам достойнствата на двуместните автомобили и си помислих с копнеж как бих могла да прекарам следващите девет часа единствено в компанията на Матю.

Предвид скоростта, с която пътуваха Маркъс и Фийби, и факта, че не им се налагаше да спират по пътя, за да посещават тоалетната, да сменят пелени и да кърмят, нямаше нищо чудно, че двамата ни посрещнаха в Сет-Тур, застанали в горния край на осветените с факли стъпала заедно с Ален и Виктоар.

— Милорд Маркъс ме уведоми, че къщата ще бъде пълна за церемониите, мадам Изабо — каза Ален, докато поздравяваше господарката си. Съпругата му Виктоар затанцува от вълнение, когато зърна бебетата, и се втурна да помага.

— Ще бъде като навремето, Ален. Ще сложим походни легла в плевнята за мъжете. Вампирите няма да имат нищо против студа, а останалите ще свикнат. — Изабо изобщо не изглеждаше загрижена, докато подаваше на Март ръкавиците си и се обръщаше да помогне с бебетата. Те бяха увити почти до задушаване, за да бъдат предпазени от мразовитото време. — Виктоар, милорд Филип и милейди Ребека не са ли най-прекрасните създания, които си виждала?

Виктоар успя да отвърне единствено с охкания и ахкания, но Изабо явно намери отговора й за достатъчен.

— Да помогна ли с багажа? — попита Ален, докато изучаваше съдържанието на претъпкания багажник.

— Би било чудесно, Ален. — Матю го насочи към торбите, чантите, преносимите кошарки и купчините памперси.

Матю взе по една бебешка носилка във всяка ръка и сподирян от многото коментари от страна на Март, Сара, Изабо и Виктоар за заледените стъпала, се изкачи до вратата. Едва когато се озова вътре, започна да осъзнава мащабите на ставащото. Той връщаше в дома на предците си най-новите представители в дългата поредица Дьо Клермон. Нямаше значение дали семейството ни е само маловажна издънка от видния род. За децата ни това беше и винаги щеше да бъде място, пропито с традиции.

— Добре дошъл у дома. — Целунах го.

Той ме целуна в отговор и ме дари с една от бавните си, зашеметяващи усмивки.

— Благодаря, mon coeur.

Идването в Сет-Тур беше правилно решение. Надявах се, че никакви неприятности няма да помрачат иначе приятното ни завръщане у дома.

В дните преди кръщенето изглеждаше, че желанията ми ще бъдат изпълнени.

Сет-Тур беше така оживен от подготовката за кръщенето на близнаците, че все очаквах Филип да нахълта в стаята, да запее и да разказва шеги. Сега обаче Маркъс беше сърцето на домакинството и бродеше из целия замък, сякаш го притежаваше (което, технически погледнато, май беше точно така), и навсякъде внасяше по-празнично настроение. За първи път започнах да разбирам защо Маркъс напомняше на Фернандо за бащата на Матю.

Когато Маркъс нареди всички мебели в голямата зала да бъдат сменени с дълги маси и пейки за очакваните орди, изпитах зашеметяващо чувство на deja vu, докато Сет-Тур се връщаше към някогашния си средновековен облик. Единствено покоите на Матю останаха непроменени. Маркъс ги бе обявил за неприкосновени, тъй като там спяха почетните гости. Оттеглях се в кулата на Матю на редовни интервали да кърмя, кърпя и сменям пелени, както и да си почина от постоянните навалици, наети да разчистват, подреждат и местят мебели.

— Благодаря, Март — казах след връщането си от бързата разходка в градината. Тя с радост беше зарязала претъпканата кухня, за да поеме ролята на бавачка и да почете поредното от любимите й криминалета.

Нежно потупах спящия си син по гръбчето и взех Ребека от легълцето й. Устните ми се превърнаха в тънка линия, когато усетих колко по-лека е в сравнение с брат си.

— Гладна е. — Тъмните очи на Март се взряха в моите.

— Знам. — Ребека беше винаги гладна и все не оставаше задоволена. Мислите ми избягаха от възможните изводи. — Матю твърди, че е твърде рано за тревоги. — Зарових нос в шията й и вдишах сладкия бебешки аромат.

— Какво знае Матю? — изсумтя Март. — Ти си майка й.

— Това не би му харесало — предупредих я аз.

— Още по-малко би му харесало, ако тя умре — тросна се тя.

Въпреки това се колебаех. Матю щеше да се вбеси, ако последвах доста явните намеци на Март, без да се посъветвам с него. Но ако се обърнех към него, той щеше да ми каже, че Ребека не се намира в непосредствена опасност. Може и да беше вярно, но тя определено не пращеше от здраве. Разочарованите й викове късаха сърцето ми.

— Матю още ли е на лов? — Ако исках да го направя, трябваше да стане, когато той не се суетеше наоколо.

— Доколкото знам.

— Шшшт, всичко е наред. Мама ще се погрижи — промърморих аз, докато сядах до камината и разкопчавах с една ръка ризата си. Поставих Ребека на лявата си гърда и тя незабавно засука с всички сили. Млякото капеше от ъгъла на устата й и скимтенето й се превърна в открит плач. Беше по-лесно да я храня, преди да ми дойде кърмата, сякаш млякото от първите дни след раждането беше по-поносимо за организма й.

Точно тогава започнах да се тревожа.

— Вземи. — Март ми подаде тънък остър нож.

— Не ми трябва. — Опрях Ребека на рамото си и я потупах по гръбчето. Тя се оригна шумно и избълва бяла течност.

— Не може да поема мляко — изтъкна Март.

— Тогава да видим как ще се справи с това. — Опрях главата на Ребека на предмишницата си, драснах с нокти меката, покрита с белези кожа на сгъвката на левия си лакът, където изкушавах баща й да вземе кръвта ми, и изчаках червената, даваща живот течност да потече от вените.

Ребека моментално се ококори.

— Това ли искаш? — Свих ръка и доближих устата й до кожата си. Усещането бе същото като при кърменето — с тази разлика, че сега детето не се цупеше, а се хранеше лакомо.

Прясната венозна кръв нямаше как да остане незабелязана в пълна с вампири къща. Изабо пристигна секунди по-късно. Фернандо я следваше по петите. После Матю се появи като торнадо, с разрошена от вятъра коса.

— Всички вън. — Той посочи стълбите. Без да чака да види дали му се подчиняват, той коленичи пред мен. — Какво правиш?

— Храня дъщеря ти. — Очите ми засмъдяха от появилите се сълзи.

Доволното гълтане на Ребека се чуваше ясно в притихналата стая.

— От месеци всички се чудят какви ще бъдат децата. Е, една от загадките е решена. Ребека се нуждае от кръв, за да расте. — Пъхнах внимателно кутрето си между устата й и кожата, за да прекъсна сученето и да забавя кръвотечението.

— А Филип? — с каменно лице попита Матю.

— На него като че ли млякото му е достатъчно — отвърнах. — Може би след време Ребека също ще мине на по-разнообразна диета. Но засега се нуждае от кръв и ще я получи.

— Има основателна причина да не превръщаме деца във вампири — каза Матю.

— Не сме превърнали Ребека в каквото и да било. Тя дойде при нас такава. И не е вампир. А вампещица. Или вещимпир. — Не се опитвах да прозвуча нелепо, но имената будеха смях.

— И други ще искат да знаят за какво създание става въпрос — подхвърли Матю.

— Е, ще се наложи да почакат — рязко отвърнах. — Твърде рано е да се каже, а няма да позволя да натикат Ребека в някакво тясно определение само заради тяхно удобство.

— А когато се появят зъбите? Тогава какво? — повиши глас Матю. — Забрави ли Джак?

А! Значи Матю се тревожеше повече от кръвожадността, отколкото дали децата са вампири или вещици. Връчих му дълбоко спящата Ребека и закопчах ризата си. Когато приключих, той я беше притиснал до сърцето си, положил главата й между брадичката и рамото си. Очите му бяха затворени, сякаш искаше да блокира онова, което беше видял.

— Ако Ребека или Филип имат кръвожадност, ще се справим с нея. Заедно, като семейство — казах, отмятайки падналата на челото му коса. — Опитай да не се безпокоиш толкова.

— Ще се справим? Как? Не можеш да се разбереш с двегодишно дете, изпаднало в убийствена ярост — възрази Матю.

— Тогава ще я омагьосам. — Не бяхме го обсъждали, но бих го направила без колебание. — Точно както бих омагьосала Джак, ако това е единственият начин да го защитим.

— Не би сторила с децата ни онова, което са сторили родителите ти с теб, Даяна. Никога не би си го простила.

Стрелата покрай гръбнака убоде рамото ми и десетият възел се загърчи на китката ми, когато вървите в мен се стегнаха. Този път нямаше колебание.

— Ще направя каквото трябва, за да спася семейството си.

— Свършено е — каза Матю, докато сваляше телефона си.

Беше шести декември, една година и един ден откакто Филип беше белязал Даяна с кръвната си клетва. На малкия остров Изола дела Стела във Венецианската лагуна, на бюрото на функционер на Паството лежеше клетвено свидетелство за статута й на Дьо Клермон и очакваше да бъде вписано в родословното дърво.

— Значи леля Веран в крайна сметка го е направила — коментира Маркъс.

— Може би се е свързала с Галоуглас. — Фернандо не беше изоставил надеждата, че синът на Юг ще се върне навреме за кръщенето.

— Болдуин го направи. — Матю се облегна назад в стола си и разтри лице с длани.

Ален се появи с извинение за прекъсването, малък наръч поща и чаша вино. Той хвърли тревожен поглед на тримата вампири, сгушени около огъня в кухнята, и излезе, без да каже нито дума повече.

Смаяните Фернандо и Маркъс се спогледаха.

— Болдуин? Но ако той го е направил... — Гласът на Маркъс замря.

— Значи се тревожи повече за безопасността на Даяна, отколкото за репутацията на Дьо Клермон — довърши Матю. — Въпросът е какво знае той, което ние не знаем?

Седми декември беше годишнината ни и Сара и Изабо поеха близнаците, за да можем двамата с Матю да останем няколко часа сами. Приготвих бутилките мляко за Филип, смесих кръв с малко мляко за Ребека и свалих децата в семейната библиотека. Там Изабо и Сара бяха създали приказна страна от одеяла, играчки и дрънкулки, за да ги забавляват, и очакваха с нетърпение да прекарат вечерта с внуците си.

Когато предложих просто да вечеряме тихо в кулата на Матю, за да сме наблизо, ако изникне проблем, Изабо ми връчи връзка ключове.

— Вечерята ви очаква в Ле Ревенанс* — съобщи тя.

* Призраците (фр.). — Б. пр.

— Ле Ревенанс ли? — Досега не бях чувала за подобно място.

— Филип построи замъка, за да подслонява кръстоносци, връщащи се от Светите земи — обясни Матю. — Принадлежи на maman.

— Сега е ваш. Давам ви го — каза Изабо. — Весела годишнина.

— Не можеш да ни дадеш къща. Твърде много е — запротестирах аз.

— Ле Ревенанс е по-добре пригоден за семейство, отколкото това място. Там е наистина уютно. — На лицето на Изабо се изписа лека тъга. — Двамата с Филип бяхме щастливи там.

— Сигурна ли си? — попита Матю майка си.

— Да. Ще ти хареса, Даяна — рече Изабо и повдигна вежди. — Всички стаи си имат врати.

— Как може подобно нещо да се опише като уютно? — попитах, когато пристигнахме при замъка край Лимузен.

Ле Ревенанс беше по-малък от Сет-Тур, но не много. Имаше само четири кули, посочи Матю, по една на всеки ъгъл на правоъгълната крепост, но ровът бе достатъчно широк, за да мине за езеро, а великолепните конюшни и прекрасният вътрешен двор разбиваха на пух и прах твърденията, че мястото е по-скромно от официалната резиденция на Дьо Клермон. Вътре обаче цареше интимна атмосфера въпреки големите общи помещения на приземния етаж. Макар че замъкът бе построен през дванайсети век, той бе цялостно обновен и сега можеше да се похвали с всички модерни удобства, като бани, електричество и дори парно в някои от стаите. Въпреки всичко това аз продължавах да се навивам да отхвърля подаръка и всяка мисъл, че ще живея тук — докато хитроумният ми съпруг не ми показа библиотеката.

Готическата стая с висок таван и носещи греди, дърворезба, огромна камина и декоративни хералдически щитове беше скътана в югозападния ъгъл на основната сграда. Редица големи прозорци гледаше към вътрешния двор, а други, по-малки, бяха обърнати към пейзажа на Лимузен. Библиотечните шкафове заемаха единствените две цели стени и се издигаха до тавана. Вито стълбище от орехово дърво водеше до галерия, по която се стигаше до най-високите рафтове. Обстановката ми напомняше донякъде за читалнята „Херцог Хъмфри“ с тъмното й дърво и приглушена светлина.

— Какви са всички тези неща? — Ореховите рафтове бяха пълни с кутии и безразборно наредени книги.

— Личните книжа на Филип — каза Матю. — Maman ги премести тук след войната. Всичко свързано с официалните фамилни дела и с Рицарите на Лазар е в Сет-Тур, разбира се.

Това сигурно бе най-скъпият личен архив на света. Пльоснах се в едно кресло. Изведнъж изпитах съпричастност към вайкането на Фийби относно съкровищата на фамилията и запуших устата си с длан.

— Предполагам, че ще поискате да сортирате всичко, доктор Бишъп — подхвърли Матю и ме целуна по главата.

— Разбира се, че искам! Може да научим нещо за Книгата на живота и ранните дни на Паството. Сигурно има писма, свързани с Бенджамин и детето на вещицата в Йерусалим. — Направо ми се завиваше свят от появилите се възможности.

Матю не изглеждаше особено убеден.

— Мисля, че е по-вероятно да откриеш чертежите на Филип на обсадни машини и инструкции за гледането и изхранването на коне, отколкото нещо за Бенджамин.

Всичките ми инстинкти на историк ми подсказваха, че Матю силно подценява значението на това, което беше събрано тук. Два часа след като ми показа помещението, аз още бях там и ровех из кутиите, докато той пиеше вино и ми помагаше, като превеждаше текстове, написани с шифър или на някой непознат език. Накрая горките Ален и Виктоар трябваше да сервират романтичната вечеря по случай годишнината на масата в библиотеката, вместо долу в трапезарията.

Преместихме се в Ле Ревенанс на следващата сутрин заедно с децата и без повече оплаквания от моя страна от размерите, сметките за отопление и броя на стъпалата, които трябваше да изкача, за да се изкъпя. Последната ми тревога така или иначе беше напразна, тъй като Филип беше инсталирал винтов асансьор във високата кула след едно посещение в Русия през 1811 година. За щастие, от 1896 година асансьорът работеше с електричество и вече не разчиташе на силата на вампир за въртене на коляновия вал.

Единствено Март дойде с нас в Ле Ревенанс, макар че Ален и Виктоар също предпочитаха да се преместят в Лимузен и да оставят къщата на Маркъс в други, по-млади ръце. Март готвеше и помагаше на нас двамата с Матю да свикнем с грижите за две бебета. Когато Сет-Тур се напълнеше с рицари, Фернандо и Сара също щяха да дойдат (както и Джак, ако тълпите непознати му дойдат в повече), но засега бяхме сами.

Макар да имахме много работа в Ле Ревенанс, най-сетне получихме възможност и да сме семейство. Ребека вече наддаваше, след като знаехме как да храним малкото й тяло. А Филип посрещаше всяка промяна на установения ред и мястото с обичайната си замислена физиономия, взираше се в движението на светлината по каменните стени или слушаше с тихо задоволство шумоленето на хартия в библиотеката.

Март наглеждаше децата всеки път, когато я молехме, и така двамата с Матю имахме шанс да се свържем отново след седмиците на раздяла, стреса и радостите около раждането на близнаците. През тези безценни моменти насаме ние се разхождахме, хванати за ръце, около рова и градяхме планове за къщата, включително къде ще засадя вещерската си градина, за да се възползвам най-добре от слънцето, и кое е идеалното място, на което Матю да построи къща на дърво за близнаците.

Но колкото и прекрасно да бе уединението ни, прекарвахме всеки възможен момент с новите животи, които бяхме създали. Седяхме пред камината в спалнята и гледахме как Ребека и Филип се доближават един до друг, взират се жадно в лицето на другия и се хващат за ръце. Двамата винаги бяха най-щастливи, когато се докосваха, сякаш през прекараните месеци в утробата ми бяха свикнали на постоянен контакт. Скоро щяха да станат твърде големи, за да продължим да го правим, но засега ги слагахме да спят в едно легълце. Както и да ги нареждахме, накрая те винаги се оказваха прегърнати и с долепени едно до друго лица.

Всеки ден двамата с Матю работехме в библиотеката и търсехме сведения за сегашното местоположение на Бенджамин, за загадъчната вещица в Йерусалим и също толкова загадъчното й дете, както и за Книгата на живота. Филип и Ребека скоро се запознаха отблизо с миризмата на хартия и пергамент. Главите им се обръщаха да проследят Матю, докато той четеше на глас документи на гръцки, латински, окситански, старофренски, стари германски диалекти, староанглийски и уникалния жаргон на Филип.

Лингвистичните чудатости на Филип се отразяваха в организационната схема, която беше използвал за съхраняване на личните си документи и книги. Например, общите усилия да открием документите от времето на Кръстоносните походи доведоха до откриването на забележително писмо от епископ Адемар, оправдаващо духовните мотиви за Първия кръстоносен поход, което незнайно защо вървеше заедно със списък на покупки от 30-те години на миналия век, включващ нещата, които Филип искаше Ален да му прати от Париж — нови обувки на „Берлути“, копие от „Кухня за десет минути“ и третия том на „Науката за живота“ от X. Дж. Уелс, Джулиан Хъксли и Дж. Ф. Уелс.

Времето ни заедно като семейство беше истинско чудо. Имахме време да се смеем и пеем, да се възхищаваме на мъничкото съвършенство на децата ни, да признаваме колко сме се тревожили и двамата около бременността и възможните й усложнения.

Макар че чувствата ни един към друг нито за миг не се бяха разклатили, ние ги подсилихме през онези спокойни, съвършени дни в Ле Ревенанс, докато се готвехме за предизвикателствата, които щяха да ни донесат следващите седмици.

— Това са рицарите, които се съгласиха да присъстват. — Маркъс подаде на Матю списъка с гости. Погледът на баща му се плъзна по страницата.

— Джайлс. Ръсел. Отлично. — Матю обърна листа. — Ади. Веран. Мириам. — Той вдигна очи. — Кога успя да посветиш и Крис в рицар?

— Докато бяхме в Ню Орлиънс. Стори ми се правилно — малко стеснително рече Маркъс.

— Браво на теб, Маркъс. Като се има предвид кой ще присъства на кръщенето на децата, не мога да си представя, че някой от Паството ще се осмели да създава проблеми — с усмивка отбеляза Фернандо. — Мисля, че можеш да въздъхнеш с облекчение, Матю. Даяна ще може да се наслади на деня, както се беше надявал.

Матю обаче май не изпитваше облекчение.

— Да бяхме открили Нокс поне. — Той се загледа през прозореца в кухнята към снега. Подобно на Бенджамин, Нокс беше изчезнал безследно. Онова, което може би означаваше изчезването му, бе твърде ужасяващо, за да се изкаже с думи.

— Да разпитам ли Жербер? — предложи Фернандо. Вече бяха обсъдили възможните последици, ако предприемат действия, намекващи, че Жербер е предател. Подобно нещо можеше да доведе до избухване на открит конфликт между вампирите от южната половина на Франция за първи път от повече от хилядолетие.

— Още не — каза Матю. Не му се искаше да увеличава тревогите им. — Ще продължа с преглеждането на книжата на Филип. Там трябва да има някаква насока къде се крие Бенджамин.

— Исусе, Мария и Йосифе. Няма какво толкова да вземаме за половин час път до дома на майка ми. — През изминалата седмица Матю споменаваше богохулно Светото семейство и декемврийските им пътувания, но това си личеше особено днес, когато близнаците щяха да бъдат кръстени. Нещо го тормозеше, но той отказваше да ми каже какво.

— Искам да съм сигурна, че на Филип и Ребека ще им бъде напълно удобно, като се има предвид колко непознати ще видят — обясних, докато подрусвах Филип в опит да го накарам да се оригне сега, вместо да повърне насред пътя.

— Може ли да оставим легълцето? — с надежда попита Матю.

— Имаме предостатъчно място за него, а те ще подремнат поне веднъж. Пък и от сигурен източник знам, че това е най-големият автомобил в Лимузен, ако не броим сеновоза на Клод Рейнар. — Местното население беше дало на Матю прякора Гастон Лагаф на името на един очарователен нескопосаник от комикси и го подкачаха за неговата grande guimbarde* откакто отиде с рейнджровъра до магазина за хляб и го заклещи между един мъничък ситроен и едно още по-миниатюрно рено.

* Грамадна таратайка (фр.). — Б. пр.

Матю затръшна багажника без коментари.

— Стига си се чумерил, Матю — подкачи го Сара, която също беше излязла пред къщата. — Децата ще започнат да си мислят, че си някакъв мечок.

— Изглеждаш прекрасно — отбелязах аз. Сара се беше издокарала в тъмнозелен костюм и пищна копринена кремава блуза, които подчертаваха червената й коса. Изглеждаше великолепна и празнично настроена.

— Агата ми го уши. Знае си работата — каза Сара, докато се въртеше, за да можем да й се възхитим още повече. — А, преди да съм забравила. Изабо се обади. Матю да не обръща внимание на паркираните по алеята коли и да кара направо към вратата. Запазили са ви място в двора.

— Коли? Паркирани по алеята? — Погледнах шокирано Матю.

— Маркъс реши, че няма да е зле да покани някои от рицарите — спокойно обясни той.

— Защо? — Стомахът ми направи салто, когато инстинктите ми подсказаха, че нищо не е такова, каквото изглежда.

— Ако Паството случайно реши да възрази срещу събитието — каза Матю. Погледът му срещна моя, невъзмутим и спокоен като морето през лятото.

Въпреки предупреждението на Изабо нищо не би могло да ме подготви за ентусиазираното посрещане, което получихме. Маркъс беше превърнал Сет-Тур в истински Камелот, с веещи се на пронизващия декемврийски вятър флагове и знамена, чиито ярки цветове изпъкваха както на фона на снега, така и на тъмния местен базалт. Върху централната кула над фамилния флаг на Дьо Клермон в черно и сребристо с уробороса се мъдреше големият флаг с герба на Рицарите на Лазар. Двете парчета коприна се развяваха на един и същи пилон, увеличаващ височината на и без това високата кула с близо десет метра.

— Е, ако досега от Паството не са знаели за събитието, вече със сигурност знаят — отбелязах аз, загледана нагоре.

— Няма особен смисъл да се опитваме да останем незабележими — каза Матю. — Ще започнем така, както възнамеряваме да продължим и занапред. А това означава, че няма да крием децата от истината — или от останалия свят.

Кимнах и взех ръката му в своята.

Когато Матю влезе в двора, той бе пълен с посрещачи. Съпругът ми внимателно прекара колата сред тълпата, като от време на време спираше до стар приятел, който искаше да стисне ръката му и да ни поздрави. Наби обаче рязко спирачки, когато видя Крис Робъртс, ухилен до уши и със сребърна халба в ръка.

— Хей! — Крис почука с халбата по прозореца. — Искам да видя кръщелницата си. Веднага.

— Здрасти, Крис! Не знаех, че ще дойдеш — подхвърли Сара, докато спускаше стъклото и го целуваше.

— Аз съм рицар. Трябва да съм тук. — Крис се ухили още по-широко.

— Така чух и аз — рече Сара. Преди Крис в ордена са членували и други топлокръвни, сред които такива личности като Уолтър Райли и Хенри Пърси, но изобщо не си бях помисляла, че ще включа и най-добрия си приятел сред тях.

— Да. От следващия семестър ще карам студентите да ме наричат сър Кристофър — заяви Крис.

— По-добре, отколкото свети Кристофър — отбеляза някой с пронизващо сопрано. Мириам се ухили, сложила ръце на кръста си. Позата разкриваше тениската, която носеше под скромния тъмносин блейзер. Тя също бе тъмносиня, с надпис НАУКА: СЪСИПВА ВСИЧКО ОТ 1543 година, наред с еднорог, представяне на небесата според Аристотел и силуетите на Бог и Адам на Микеланджело от Сикстинската капела. Червен кръст зловещо зачеркваше всяко изображение.

— Здрасти, Мириам! — махнах й радостно.

— Паркирайте колата, за да видим дребосъците — нареди тя.

Матю се подчини, но започна да се събира тълпа и той заяви, че трябва да прибере бебетата от студа, и набързо се оттегли в кухнята, въоръжен с торба памперси и използвайки Филип като щит.

— Колко души са се събрали? — попитах Фернандо. Бяхме минали покрай десетки паркирани коли.

— Най-малко сто — отвърна той. — Още не съм спрял да броя.

Съдейки по трескавите приготовления в кухнята, имаше и доста топлокръвни. Видях как една пълнена гъска заминава във фурната, от която се появи прасе, готово да бъде полято с вино и билки. Устата ми се напълни със слюнка от ароматите.

Малко преди единайсет сутринта камбаните на църквата в Сен Люсиен забиха. Междувременно двете със Сара бяхме преоблекли близнаците в бели дрешки от коприна и дантели и с малки шапчици, оплетени от Март и Виктоар. Изглеждаха досущ като бебета от шестнайсети век. Увихме ги в одеяла и слязохме долу.

И тогава в церемонията настъпи неочакван обрат. Сара се качи в едно от фамилните АТВ с Изабо, а Маркъс ни насочи към рейнджровъра. Щом си сложихме коланите, той подкара колата не към Църквата, а към храма на богинята в планината.

Очите ми се напълниха със сълзи, когато видях събралите се гости под дъба и кипариса. Само някои от лицата ми бяха познати, но Матю разпозна много повече. Зърнах Софи и Mapгарет, Натаниел до тях. Агата Уилсън също бе тук и ме гледаше неуверено, сякаш ме познаваше, но не знаеше откъде точно. Амира и Хамиш стояха заедно и изглеждаха леко замаяни. Но освен тях имаше и десетки непознати вампири, което ме изненада най-много. Погледите им бяха студени и любопитни, но не и злонамерени.

— Какво е всичко това? — попитах Матю, докато той ми отваряше вратата.

— Реших, че няма да е зле да разделим церемонията на две части, езическа тук и християнско кръщене в църквата — обясни той. — Така Емили може да участва в деня на децата.

Предвидливостта му — и усилията му да не забравя Ем — ме оставиха онемяла за момент. Знаех, че винаги крои планове и действа, докато спя. Но не бях си представяла, че нощните му дела включват и уреждане на подробностите около кръщенето.

— Всичко наред ли е, mon coeur? — попита той, разтревожен от мълчанието ми. — Исках да те изненадам.

— Идеално е — отвърнах, когато най-сетне си върнах дар слово.

— И ще означава толкова много за Сара.

Гостите се наредиха в кръг около древния олтар, посветен на богинята. Сара, Матю и аз заехме местата си в него. Леля ми беше очаквала, че няма да запомня нито една дума от ритуалите по даване на име, на които бях присъствала, затова се беше подготвила да поеме нещата в свои ръце. Церемонията бе проста, но беше важен момент в живота на младата вещица, тъй като бе официално приемане в общността. Ала това не бе всичко, както знаеше Сара.

— Добре дошли, приятели и роднини на Даяна и Матю — започна тя със зачервени от студа и вълнението бузи. — Днес се събрахме тук, за да дадем на техните деца имената, с които ще влязат в този свят. За вещиците да наречеш нещо по име означава да признаеш силата му. Давайки имена на тези деца, ние почитаме богинята, която ги е поверила на грижите ни, и изразяваме своята благодарност за даровете, с които ги е дарила.

С Матю бяхме използвали формула за имената на бебетата и аз бях наложила вето на вампирската традиция с пет първи имена и предпочетох стихийните четири. Заедно с двойната фамилия имената се получаваха доста внушителни. Всяко от първите имена беше на дядо или баба. Второто почиташе традицията на Дьо Клермон да се дава име на архангел. Третото име също беше на прародител. За последното четвърто име избрахме някой, изиграл важна роля в зачеването и раждането им.

До този момент никой не знаеше пълните имена на бебетата освен Матю, Сара и мен.

Сара даде знак на Матю да вдигне Ребека, така че лицето й да е обърнато към небето.

— Ребека Ариел Емили Март — произнесе тя и гласът й зазвъня през поляната. — Посрещаме те на този свят и в сърцата си. Върви напред със знанието, че всички тук ще те познаваме с това почетно име и ще смятаме живота ти за свещен.

„Ребека Ариел Емили Март“, прошепнаха дърветата и вятърът. Не бях единствената, която ги чу. Очите на Амира се разшириха, а Маргарет Уилсън изгука и размаха радостно ръце.

Матю свали Ребека. Лицето му сияеше от обич, докато поглеждаше надолу към дъщерята, която така приличаше на него. В отговор Ребека посегна и докосна носа му с нежните си пръстчета — жест на връзка, който изпълни сърцето ми до пръсване.

Когато дойде мой ред, вдигнах Филип към небето, предлагайки го на богинята и на стихиите на огъня, въздуха, земята и водата.

— Филип Майкъл Адисън Сорли — произнесе Сара, — посрещаме и теб на този свят и в сърцата си. Върви напред със знанието, че всички тук ще те познаваме с това почетно име и ще смятаме живота ти за свещен.

Когато чуха последното име на Филип, вампирите се спогледаха и затърсиха в тълпата Галоуглас. Бяхме избрали Адисън, защото това бе презимето на баща ми, докато Сорли принадлежеше на отсъстващия шотландски келт. Искаше ми се да можеше да чуе как името отеква между дърветата.

— Нека Ребека и Филип носят имената си с гордост, да растат с обещание за пълноценен живот и да знаят, че ще бъдат обичани и закриляни от всички, които станаха свидетели на любовта на родителите им към тях. Бъдете благословени — завърши Сара, чиито очи блестяха от сълзи.

Беше невъзможно да се види сухо око на поляната или да се посочи кой е останал най-трогнат от церемонията. Дори моята обикновено гласовита дъщеря бе омаяна от ставащото и смучеше замислено долната си устна.

От поляната поехме към църквата. Вампирите вървяха пеша и изпревариха всички надолу по склона. Останалите използвахме комбинация от АТВ и джипове, което накара Матю да се поздрави неведнъж за предвидливостта си при избирането на автомобили.

В църквата тълпата се увеличи, когато към нея се включиха и хора от селото. Както в деня на сватбата ни, свещеникът ни очакваше на прага заедно с кръстниците.

— Всички католически церемонии ли се извършват на открито? — попитах, докато завивах Филип по-плътно в одеялото му.

— Доста — отвърна Фернандо. — Никога не съм виждал смисъл в това, но пък нали съм неверник...

— Шшшт — прекъсна го Маркъс и погледна загрижено свещеника. — Отец Антоан е забележително широко скроен и се съгласи да претупа обичайните екзорсизми, но да не прекаляваме. И така, някой знае ли думите на церемонията?

— Аз — обади се Джак.

— И аз — присъедини се Мириам.

— Добре. Джак ще вземе Филип, а Мириам ще държи Ребека. Вие двамата ще говорите. Останалите ще се правим, че внимаваме, и ще кимаме, когато сметнем за подходящо — каза Маркъс, чиято сърдечност не трепна нито за миг. Той вдигна палци към свещеника. — Nous sommes prets, Pere Antoine!*

* Готови сме, отче Антоан (фр.). — Б. пр.

Матю ме хвана за ръката и ме поведе вътре.

— Те добре ли ще бъдат? — прошепнах. Сред кръстниците имаше един-единствен католик в компанията на покръстен, баптист, двама презвитерианци, англиканец, три вещици, демон и трима вампири с неясна деноминация.

— Това е дом на молитвата и моля Бог да бди над тях — промърмори Матю, докато заемахме местата си до олтара. — Да се надяваме, че Той слуша.

Но нито Бог, нито ние имаше за какво да се безпокоим. Джак и Мириам отговориха на перфектен латински на всички въпроси на свещеника относно вярата им и състоянието на душите на децата. Филип се засмя, когато отецът духна в лицето му, за да прогони евентуалните зли духове, и гръмко запротестира, когато в малката му уста бе сложена сол. Ребека проявяваше повече интерес към дългите къдри на Мириам и успя да улови една от тях.

Колкото до останалите кръстници, те бяха внушителна група. Фернандо, Маркъс, Крис, Март и Сара (на мястото на Вивиан Харисън, която не успя да дойде) поемаха с Мириам като кръстници обет да наставляват духовно Ребека. Джак заедно с Хамиш, Фийби, Софи, Амира и Изабо (която заместваше отсъстващия си внук Галоуглас) обещаха да напътстват и да се грижат за Филип. Дори за невярващ като мен древните думи, изречени от свещеника, ме оставиха с чувството, че децата ще получат внимание и грижи, каквото и да се случи.

Церемонията приближи края си и Матю видимо се отпусна. Отец Антоан ни помоли да излезем напред и да вземем Ребека и Филип от кръстниците. Когато се обърнахме за първи път към паството, прозвучаха спонтанни ликуващи възгласи, които се повториха и потретиха.

— И тъй, дойде краят на съглашението! — на висок глас каза един непознат вампир. — Крайно време беше.

— Браво, браво, Ръсел — промърмориха неколцина в отговор.

Камбаните над главите ни зазвъняха. Усмивката ми премина в смях, когато бяхме уловени в щастието на момента.

Както обикновено, точно тогава всичко тръгна наопаки.

Южната врата се отвори и в църквата нахлу студен въздух. На светлината се очерта силует на мъж. Присвих очи, мъчейки се да различа лицето му. В цялата църква вампирите сякаш изчезнаха само за да се появят отново в нефа, препречвайки пътя на новодошлия навътре.

Пристъпих към Матю, притиснала Ребека към гърдите си. Камбаните замлъкнаха, макар че звънът им продължи да отеква във въздуха.

— Поздравления, сестро. — Дълбокият глас на Болдуин изпълни пространството. — Дойдох да посрещна децата ти с добре дошли във фамилията Дьо Клермон.

Матю се изправи в целия си ръст. Без да поглежда назад, той предаде Филип на Джак и тръгна по пътеката към брат си.

— Нашите деца не са Дьо Клермон — хладно каза той. После бръкна във вътрешния джоб на сакото си и показа на Болдуин сгънат документ. — Те принадлежат на мен.

33.

Събралите се за кръщенето създания ахнаха в един глас. Изабо направи знак на отец Антоан, който бързо подбра селяните и ги изведе от църквата. После тя и Фернандо застанаха на стража до мен и Джак.

— Нима очакваш, че ще призная един покварен, поразен от болест клон на рода ми и ще му дам благословията и уважението си? — Болдуин смачка документа в юмрука си.

Очите на Джак почерняха от обидата.

— Матю ти повери Филип. Отговорен си за кръщелника си — напомни му Изабо. — Не позволявай на думите на Болдуин да те провокират да загърбиш волята на своя сир.

Разтреперан, Джак пое дълбоко дъх и кимна. Филип изгука, за да привлече вниманието му, и когато го получи, награди кръстника си с намръщена и загрижена физиономия. Когато младежът вдигна глава, очите му отново бяха зелени и кафяви.

— Не бих нарекъл това дружелюбно поведение, чичо Болдуин — спокойно рече Маркъс. — Да изчакаме и да обсъдим работите на фамилията след пиршеството.

— Не, Маркъс. Ще ги обсъдим сега и ще приключим с въпроса — заяви Матю, пренебрегвайки предложението на сина си.

В друга епоха и на друго място придворните на Хенри VIII бяха съобщили новината за изневярата на петата му жена в църква, така че кралят да си помисли два пъти, преди да убие вестоносеца. Матю явно вярваше, че това би възпряло и Болдуин от опит да му нанесе смъртоносен удар.

Когато Матю внезапно се появи зад брат си, след като миг по-рано бе стоял пред него, аз осъзнах, че решението му да остане тук целеше всъщност да защити Болдуин. Подобно на Хенри, Матю не би пролял кръв на свещена земя.

Това обаче не означаваше, че ще бъде милостив. Той държеше брат си в здрава хватка, свил дългата си ръка около врата на Болдуин, така че успя да хване собствения си бицепс. Лявата му ръка се заби в плешката на Болдуин с достатъчно сила да я счупи на две. Лицето му бе напълно лишено от емоции, а очите му бяха станали сиво-черни.

— Ето защо никога не бива да допускаш Матю Клермон да се озовава зад теб — промърмори един вампир на друг.

— Скоро ще започне адски да боли — отвърна приятелят му. — Освен ако Болдуин не припадне преди това.

Безмълвно предадох Ребека на Мириам. Ръцете ме сърбяха от събралата се в тях сила и ги скрих в джобовете на палтото. Сребърната дръжка на стрелата тежеше на гръбнака ми, а Кора беше нащрек, готова да разпери криле. След Ню Хейвън питомницата ми вярваше на Болдуин точно толкова, колкото и аз самата.

Девер ми почти успя да надвие Матю — или поне на мен ми се стори така. Преди да успея да извикам предупредително, стана ясно, че привидното преимущество на Болдуин е само хитър трик от страна на Матю, за да го накара да промени позата си. Когато това стана, съпругът ми използва собствената тежест на Болдуин, за да го подсече бързо и да го накара да рухне на колене. Болдуин изпъшка задавено.

Това бе ярко напомняне, че макар Болдуин да бе по-едър, Матю беше убиецът.

— И тъй, сир. — Ръката на Матю леко се повдигна, така че брат му увисна на брадичката си, с което напрежението върху врата му се увеличи. — Ще бъда доволен, ако премислиш почтителната ми молба да основа издънка на Дьо Клермон.

— Никога — изгъргори Болдуин. Устните му започнаха да посиняват от недостига на кислород.

— Съпругата ми заяви, че думата „никога“ няма да се използва във връзка с Бишъп-Клермон. — Матю стегна хватката си и очите на Болдуин започнаха да се обръщат навътре. — Между другото, няма да позволя да припаднеш, нито пък ще те убия. Ако си в безсъзнание или мъртъв, няма да можеш да удовлетвориш искането ми. Така че ако си твърдо решен да продължаваш да отказваш, очакват те много часове в това положение.

— Пусни... ме. — Болдуин с мъка произнесе двете думи. Матю нарочно го принуждаваше да си поема въздух на малки глътки. Това беше достатъчно да държиш вампир в ръцете си, без да му дадеш възможност да дойде на себе си.

— Пусни ме ти, Болдуин. След всички тези години искам да бъда нещо повече от черната овца на Дьо Клермон — промърмори Матю.

— Не — с мъка произнесе Болдуин.

Матю нагласи ръката си така, че брат му да не може да произнася повече от една-две думи наведнъж, макар че това не промени синкавия цвят на устните му. Съпругът ми прояви предвидливост и заби тока на обувката си в глезена на брат си, ако случайно Болдуин реши да използва допълнителния кислород, за да опита да се съпротивлява. Болдуин нададе вой.

— Занесете Ребека и Филип обратно в Сет-Тур — заръчах на Мириам, докато запретвах ръкави. Не исках децата да виждат баща си в тази му роля. Нито пък желаех да видят как майка им използва магия срещу член на рода. Вятърът подухна в краката ми и вдигна прахта в църквата на миниатюрни вихрушки. Пламъците на свещите затанцуваха, готови да изпълнят заповедта ми, а водата в кръщелния купел започна да ври.

— Пусни мен и онова, което е мое, Болдуин — рече Матю. — И без това не ни искаш.

— Може... да ми... потрябваш. Мой... убиец си... все пак — отвърна на пресекулки Болдуин.

В църквата се разнесоха шокирани възгласи и всички си зашепнаха при откритото споменаване на тази тайна на Дьо Клермон, макар да бях сигурна, че някои от присъстващите знаеха каква роля играеше Матю в семейството.

— Вече сам ще си вършиш мръсната работа — каза съпругът ми. — Бог знае, че си толкова способен да убиваш, колкото и аз.

— Ти... си... различен. И близнаците ли... имат... кръвожадност? — изплю думите Болдуин.

Събралите се гости се смълчаха.

— Кръвожадност ли? — Глас на вампир наруши тишината. Ирландският му акцент беше слаб, но доловим. — Какви ги говори той, Матю?

Вампирите в църквата се спогледаха разтревожено и мърморенето се поднови. Явно новините за кръвожадността не бяха влизали в плановете им, когато са приели поканата на Маркъс. Опълчването срещу Паството и защитаването на децата на вампир и вещица бяха едно нещо, но болест, която може да те превърне в кръвожадно чудовище — съвсем друго.

— Болдуин говори истината, Джайлс. Кръвта ми е опетнена — отговори Матю. Погледът му срещна моя. Зениците му бяха леко разширени. „Махни се, докато можеш“ — безмълвно ме подканиха те.

Но този път Матю нямаше да е сам. Пробих си път между Изабо и Фернандо и тръгнах към съпруга си.

— Това означава, че Маркъс... — Гласът на Джайлс замря. Очите му се присвиха. — Не можем да позволим някой с кръвожадност да води Рицарите на Лазар. Невъзможно е.

— Не бъди такъв задръстеняк — с ясен британски акцент каза вампирът до Джайлс. — Матю вече беше велик магистър, а ние така и нищо не разбрахме. Всъщност, ако не ме лъже паметта, Матю се показа като невероятно добър командир на братството в не една или две сложни ситуации. Смятам, че Маркъс, макар да е бунтовник и предател, също е обещаващ. — Вампирът се усмихна, но кимна с уважение на Маркъс.

— Благодаря, Ръсел — отвърна Маркъс. — От твоите уста това е истински комплимент.

— Ужасно съжалявам за гафа около братството, Мириам — намигна й Ръсел. — Вярно, не съм лекар, но ми се струва, че Матю е на път да задуши Болдуин.

Съпругът ми леко нагласи ръката си и очите на Болдуин се върнаха в нормалното си положение.

— Кръвожадността на баща ми е под контрол. Няма причина да действаме от страх и суеверия — заяви Маркъс, обръщайки се към всички в църквата. — Орденът на Рицарите на Лазар беше основан, за да закриля уязвимите. Всеки негов член е положил клетва да брани другаря си до смърт. Не е нужно да напомням на всички тук, че Матю е рицар. От този момент същото се отнася и за децата му.

Сега ми стана ясно защо беше нужно Ребека и Филип да бъдат направени рицари.

— Е, какво ще кажеш, чичо? — Маркъс тръгна по пътеката и спря пред Болдуин и Матю. — Още ли си рицар, или си станал страхливец на стари години?

Лицето на Болдуин стана пурпурно, но не от недостига на кислород.

— Внимавай, Маркъс — предупреди го Матю. — Рано или късно ще го пусна.

— Рицар. — Болдуин изгледа с ненавист племенника си.

— В такъв случай започни да се държиш като такъв и се отнеси към баща ми с уважението, което е заслужил. — Маркъс погледна към останалите в църквата. — Матю и Даяна искат да основат издънка и Рицарите на Лазар ще ги подкрепят. Всеки, който е несъгласен с нас, е добре дошъл открито да оспори мястото ми на водач. В противен случай въпросът няма да се обсъжда.

В църквата се възцари абсолютна тишина.

Устните на Матю се извиха в усмивка.

— Благодаря.

— Още недей да ми благодариш — рече Маркъс. — Тепърва ще си имаме работа и с Паството.

— Неприятна задача, дума да няма, но не и невъзможна — насмешливо подхвърли Ръсел. — Пусни Болдуин, Матю. Брат ти никога не е бил особено бърз, а и Оливър е от лявата ти страна. Копнее да даде на Болдуин урок, откакто брат ти разби сърцето на дъщеря му.

Неколцина от гостите се изкискаха и ветровете започнаха да духат в благоприятна за нас посока.

Матю бавно направи онова, което беше предложил Ръсел. Не се опита да се дръпне от брат си, нито да прикрие мен. Болдуин остана на колене няколко секунди, след което се изправи. И веднага щом го стори, Матю коленичи пред него.

— Доверявам ви се изцяло, сир — каза той и сведе почтително глава. — И искам вие да ми се доверите в отговор. Нито аз, нито моите близки ще опозорят фамилия Дьо Клермон.

— Знаеш, че не мога, Матю — поклати глава Болдуин. — Вампир с кръвожадност никога не се контролира, не и напълно. — Погледът му се стрелна към Джак, но всъщност мислеше за Бенджамин. И за Матю.

— Ами ако може? — остро попитах аз.

— Даяна, не е време за мечти и пожелания. Знам, че ти и Матю се надявахте да откриете лек, но...

— Ако ти дам думата си като заклета дъщеря на Филип, че всеки роднина на Матю с кръвожадност може да бъде поставен под контрол, ще го признаеш ли за глава на фамилията му? — Бях на сантиметри от Болдуин и енергията бръмчеше в мен. От любопитните погледи, вперени в мен, заподозрях, че прикриващото ми заклинание се е изчерпало.

— Не можеш да обещаеш подобно нещо — изтъкна Болдуин.

— Даяна, не... — започна Матю, но аз го накарах да млъкне с поглед.

— Мога и ще го направя. Не е нужно да чакаме науката да открие лечение, когато вече съществува магическо решение. Ако някой член от фамилията на Матю започне да действа под влияние на кръвожадността, ще го омагьосам. Съгласен ли си?

Матю ме зяпна потресен. И напълно основателно. Миналата година по това време все още се придържах към мнението, че науката стои по-горе от магията.

— Не — поклати глава Болдуин. — Думата ти не е достатъчна. Ще са ти нужни доказателства. А после всички ще трябва да изчакаме и да видим дали магията ти е толкова добра, колкото си мислиш, вещице.

— Добре — тутакси отвърнах. — Проверката започва сега.

Болдуин присви очи. Матю погледна нагоре към брат си.

— Шах с царицата — тихо рече той.

— Не прибързвай, братко. — Болдуин вдигна Матю на крака. — Играта ни още не е свършила.

— Беше оставено в кабинета на отец Антоан — каза Фернандо часове след като последните празнуващи си бяха легнали. — Никой не е видял кой го е донесъл.

Матю погледна към запазеното мъртвородено. Момиче.

— Той е по-луд, отколкото предполагах. — Болдуин изглеждаше пребледнял, при това не само заради случилото се в църквата.

Матю отново прочете бележката.

„Поздравления за раждането на децата ти — се казваше в нея. — Искам да вземеш дъщеря ми, тъй като скоро ще притежавам твоята. “ Следваше подпис: „Синът ти“.

— Някой съобщава всеки твой ход на Бенджамин — каза Болдуин.

— Въпросът е кой. — Фернандо постави ръка на рамото на Матю. — Няма да му позволим да вземе Ребека. Нито Даяна.

Перспективата беше така смразяваща, че Матю можеше само да кимне.

Въпреки уверенията на Фернандо, Матю нямаше да намери нито миг покой, докато не се увереше, че Бенджамин е мъртъв.

След драмата на кръщенето остатъкът от зимната ваканция премина в мирна семейна обстановка. Гостите си заминаха с изключение на Уилсънови, които останаха в Сет-Тур, за да се порадват на „много веселия хаос“, както се изрази Агата Уилсън. Крис и Мириам се върнаха в „Йейл“, все още решени да разберат по-добре кръвожадността и възможното й лечение. При първата отдала му се възможност Болдуин замина за Венеция, за да разбере и евентуално смекчи реакцията на Паството на евентуалните новини от Франция.

Матю се зае с подготовка за Коледа, твърдо решен да заличи останалата горчилка от кръщенето. Отиде в гората от другата страна на рова и се върна с висока ела за голямата зала. Украси я с множество бели лампички, които светеха като светулки.

Спомнихме си Филип и неговите приготовления за Коледа и изрязахме луни и звезди от сребрист и златист станиол. С помощта на заклинание за летене и свързваща магия ги завъртях във въздуха и ги оставих да накацат по клоните, където те намигаха и искряха на светлината на огъня.

Матю отиде в Сен Люсиен за литургията на Бъдни вечер. Двамата с Джак бяха единствените присъстващи вампири, което се хареса на отец Антоан. След кръщенето на него никак не му се искаше да вижда твърде много създания на пейките, което бе напълно разбираемо.

Децата бяха нахранени и спяха дълбоко, когато Матю се върна и затропа с крака, за да махне снега от обувките си. Седях до камината в голямата зала с бутилка от любимото му вино и две чаши. Матю ме бе уверил, че по една чаша от време на време няма да се отрази на бебетата, стига да съм я изпила поне два-три часа преди кърменето.

— Покой, съвършен покой — каза той, наклони глава и се ослуша дали бебетата не са се размърдали.

— Тиха нощ, свята нощ — ухилено се съгласих аз и се пресегнах да изключа монитора на децата. Подобно на апаратите за кръвно налягане и електроуредите, подобно оборудване не се срещаше често във вампирските домакинства.

Докато се мотаех с копчетата, Матю се счепка с мен. Седмиците раздяла и опълчването срещу Болдуин го бяха настроили игриво.

— Носът ти е леден — възкликнах и се изкисках, когато той прокара върха му по топлата кожа на шията ми. Ахнах. — Ръцете ти също.

— Защо си мислиш, че си взех топлокръвна жена? — Ледените му пръсти се пъхнаха под пуловера ми.

— Грейка с гореща вода нямаше ли да ти донесе по-малко неприятности? — подразних го. Пръстите му откриха онова, което търсеха, и гърбът ми се изви в дъга от докосването му.

— Може би. — Матю ме целуна. — Но далеч не е толкова забавна.

Забравили виното, отброихме часовете до полунощ с удари на сърца вместо с минути. Когато камбаните на църквите в Дурназак и Шалуз зазвъняха, за да отбележат раждането на едно дете преди много години в далечния Витлеем, Матю спря и се заслуша в тържествения и същевременно изпълнен с ликуване звук.

— За какво се замисли? — попитах, когато звънът утихна.

— Припомних си как селото празнуваше Сатурналиите, когато бях малък. Нямаше много християни освен родителите ми и няколко други семейства. На двайсет и трети декември, последния ден от фестивала, Филип обикаляше от къща на къща, независимо дали на езичници или християни, и питаше децата какво искат за Нова година. — Усмивката на Матю бе тъжна. — Когато на сутринта се събуждахме, желанията ни бяха изпълнени.

— Точно в стила на баща ти — отбелязах. — Ти какво си пожелаваше?

— Обикновено повече храна — разсмя се Матю. — Майка ми казваше, че съм непоправим лакомник. Веднъж си пожелах меч. Всяко момче в селото боготвореше Юг и Болдуин. Всички искахме да сме като тях. Доколкото си спомням, мечът беше дървен и се счупи при първото замахване.

— А сега? — прошепнах аз, докато целувах очите, бузите и устата му.

— Сега най-много искам да остарея с теб — каза Матю.

Роднините дойдоха при нас на Коледа, с което ни спестиха поредното увиване на Ребека и Филип в дебели вързопи. От промените в режима близнаците разбираха, че денят не е обикновен. Те настояха да участват и накрая ги взех в кухнята със себе си, за да се укротят. Там им направих вълшебна дрънкулка от летящи плодове, която да ги занимава, докато помагах на Март да завърши приготвянето на гозбите, които щяха да направят щастливи и вампири, и топлокръвни.

Матю също досаждаше и непрекъснато крадеше от купата захаросани орехи, които бях приготвила по рецепта на Ем. Ако нещо останеше за вечерята, това щеше да е истинско коледно чудо.

— Само още една ядчица — каза той и се извъртя, плъзгайки ръце около кръста ми.

— Вече изяде четвърт кило. Остави малко за Маркъс и Джак. — Не бях сигурна дали вампирите изпадат в еуфория от захар, но и не изгарях от желание да научавам. — Още ли си харесваш коледния подарък?

Още от раждането на децата се чудех какво да подаря на мъжа, които си имаше всичко, но когато Матю ми каза желанието си да остарее с мен, знаех съвсем точно какъв подарък да му приготвя.

— Обожавам го. — Той докосна слепоочията си, където сред черната коса проблясваха сребристи косми.

— Винаги си казвал, че ще побелееш от мен. — Ухилих се.

— Аз пък си мислех, че е невъзможно. Тоест, преди да науча, че impossible n'est pas Diana — каза той, перифразирайки Изабо. Матю грабна шепа орехи и тръгна към бебетата, преди да успея да реагирам. — Здрасти, красавице.

Ребека изгука в отговор. Тя и Филип имаха сложен речник от гукания, сумтене и други тихи звуци, които двамата с Матю се мъчехме да овладеем.

— Това определено е от щастливите й звуци — казах, докато слагах тава курабийки във фурната. Ребека обожаваше баща си, особено когато пееше. Филип не беше толкова сигурен, че пеенето е добра идея.

— И ти ли си щастлив, мъжлето ми? — Матю взе Филип от пружиниращото столче, като се размина на косъм с банана, който бях включила в последния момент към дрънкулката. Беше като ярка жълта комета и се носеше между другите въртящи се в орбита плодове. — Ама че си щастливец, че имаш майка, която може да прави вълшебства за теб.

Подобно на повечето бебета на неговата възраст, Филип гледаше ококорено как портокалът и лимонът кръжат около увисналия във въздуха грейпфрут.

— Няма винаги да си мисли, че е чудесно да има майка вещица.

Отидох до хладилника и затърсих зеленчуците, които ми трябваха за огретена. Когато затворих вратата, Матю беше застанал зад мен. Подскочих от изненада.

— Трябва да започнеш да вдигаш шум или да ме предупреждаваш, когато се движиш — възкликнах и сложих ръка на разтуптяното си сърце.

Свитите устни на Матю ми подсказаха, че е раздразнен.

— Виждаш ли тази жена, Филип? — Той ме посочи и Филип обърна глава към мен. — Тя е блестящ учен и могъща вещица, макар да не обича да го признава. И ти си невероятен щастливец, че можеш да я наричаш maman. Това означава, че си едно от малкото създания, които ще научат тази най-добре пазена тайна на семейството. — После гушна детето до себе си и промърмори нещо в ухото му.

Когато приключи, Филип погледна баща си — и се усмихна. Това бе първият път, когато някое от бебетата го правеше, но аз бях виждала точно този израз на радост и преди. Цялото лице сякаш грейваше отвътре.

Филип може да имаше моята коса, но усмивката му беше на Матю.

— Точно така. — Матю кимна одобрително на сина си и го върна на столчето му. Ребека погледна намръщено баща си, леко подразнена, че са я изолирали от момчешкия разговор. Матю тутакси зашепна и в нейното ухо, после долепи уста до коремчето й и издаде мляскащ звук. Ребека се ококори и зяпна, сякаш думите на баща й я бяха впечатлили, макар да подозирах, че номерът с коремчето също имаше известна роля.

— Каква глупост им каза? — попитах и нападнах един картоф с белачката. Матю взе и едното, и другото от ръцете ми.

— Не беше глупост — спокойно рече той. Три секунди по-късно картофът беше напълно обелен. Той взе нов от купата.

— Кажи ми.

— Ела по-близо — подкани ме с белачката. Направих няколко крачки към него. Той ме подкани отново. — По-близо.

Когато се озовах плътно до него, Матю обърна лице към мен.

— Тайната е, че аз може и да съм глава на фамилията Бишъп-Клермон, но ти си нейното сърце — прошепна той. — И тримата сме напълно съгласни за едно. Сърцето е по-важното.

Матю вече беше преровил няколко пъти кутията с писма между Филип и Годфроа.

Прехвърли листата отново само от отчаяние.

"Мой най-почитаеми сир и татко“ — започваше писмото на Годфроа.

Най-опасният сред шестнайсетте беше екзекутиран в Париж, както наредихте. Тъй като Матю не бе на разположение за работата, Майен го замести с готовност и ви благодари за помощта по въпроса със семейство Гонзага. След като вече се чувства в безопасност, херцогът реши да играе и за двете страни, така че преговаря едновременно с Анри Наварски и Филип Испански. Но хитроумието не е мъдрост, както бихте казали вие.

Дотук в писмото се споменаваше единствено за политическите машинации на Филип.

„Колкото до другия въпрос“ — продължаваше Годфроа,

Открих Вениамин Бен-Гавриил, както го наричат евреите, или Бенджамин Фукс, както го знае императорът, или Бенджамин Благословения, както предпочита да се нарича самият той. Намира се на изток, както се бояхте, като обикаля между двора на императора, Батори, Дракулещи и Негово императорско величество в Константинопол. Носят се обезпокоителни слухове за връзките на Бенджамин с графиня Ержебет, които, ако се разпространят още, ще доведат до разследване на Паството, а това ще бъде пагубно за фамилията и близките ни.

Мандатът на Матю в Паството наближава края си, тъй като скоро ще стане половин столетие, откакто е там. Ако не желаете го въвлечете в дела, които засягат така пряко него и кръвната му линия, то ви умолявам сам да се погрижите за проблема или да изпратите колкото се може по-бързо доверен човек в Унгария.

Освен историите за изстъпления и убийства с графиня Ержебет, пражките евреи говорят за ужаса, който Бенджамин всял в техния квартал, когато заплашил техния обичан равин и една вещица от Хелм. Сега се носят невъзможни слухове за вълшебно създание от глина, което броди по улиците и пази евреите от онези, които искат да пируват с кръвта им. Евреите твърдят, че Бенджамин търси и някаква друга вещица, англичанка, която според тях била виждана за последен път със син на Изабо. Но това не може да е вярно, тъй като Матю е в Англия и никога не би се унизил да бъде свързан с вещица.

Матю изсъска през стиснати зъби.

Може би те бъркат английската вещица с английския демон Едуард Кели, когото Бенджамин посети в императорския дворец през май. Според приятеля ви Йорис Хьофнагел Кели бил задържан от Бенджамин две седмици след като бил обвинен в убийството на един прислужник на императора. Бенджамин го отвел в един замък в Кривоклат, където Кели се опитал да избяга и едва не умрял.

Трябва да споделя още нещо с вас, татко, макар да се колебая да го направя, тъй като може да е просто плод на измислици и страх. Според моите информатори Жербер е бил в Унгария с графинята и Бенджамин. Вещиците от Пожони се оплакали официално на Паството, че тези три прословути създания отвличали и измъчвани жени. Една вещица успяла да избяга и преди да умре, изрекла само следните думи: „Търсят вътре в нас Книгата на живота".

Матю си спомни ужасяващата гледка — родителите на Даяна, разрязани от гърлото до слабините.

Тези тъмни деяния излагат семейството на прекалено голяма опасност. Не можем да позволим на Жербер да омайва Бенджамин със силата, която имат вещиците, както го прави. Синът на Матю трябва да бъде държан далеч от Ержебет Батори, за да не бъде открита тайната на партньорката ви. И не бива да допускаме вещиците да продължат да издирват Книгата на живота. Вие знаете как най-добре да постигнете тези цели, дали като се погрижите лично за тях, или като призовете братството.

Оставам ваш смирен слуга и се уповавам на Бог с надеждата, че Той ще се погрижи за нас, за да можем да поговорим по тези въпроси повече, отколкото позволяват настоящите обстоятелства.

Ваш любящ син Годфроа

От Конфрери, Париж, на 20 декември 1591 година.

Матю сгъна внимателно писмото.

Най-сетне имаше някаква идея накъде да се насочи. Трябваше да иде в Централна Европа и да издири лично Бенджамин.

Но първо трябваше да съобщи на Даяна какво е научил. Беше й спестявал новините за Бенджамин колкото се може по-дълго.

Първата Коледа за бебетата бе изпълнена с обич и приповдигнато настроение, за което би мечтал всеки. Празникът бе така оживен с присъствието на осем вампири, две вещици, един кандидат-вампир и три кучета.

Матю се перчеше с десетината си бели косми, които се бяха появили с помощта на коледното ми заклинание, и радостно обясни, че всяка година ще му добавям още. Аз си бях пожелала тостер за шест филии и го получих, наред с прекрасна антикварна писалка, инкрустирана със сребро и седеф. Изабо разкритикува подаръците като недостатъчно романтични за двойка, която се е оженила така скоро, но аз не се нуждаех от още бижута и не проявявах интерес към пътешествия и дрехи. Тостерът ми допадаше идеално.

Фийби бе подбудила цялата фамилия да помисли за ръчно направени или втора ръка подаръци, което ни се стори разумно и практично. Джак парадираше с пуловера, който му бе изплела Март, както и с ръкавелите от баба си, които навремето са принадлежали на Филип. Фийби носеше обеци с блестящи изумруди, за които предположих, че са от Маркъс, докато тя не се изчерви ужасно и обясни, че Маркъс й е дал нещо ръчно направено, което тя е оставила в Сет-Тур. Предвид изчервяването реших да не задълбавам с въпросите. Сара и Изабо останаха очаровани от фотоалбумите, които им подарихме и които документираха първия месец от живота на близнаците.

Тогава пристигнаха понитата.

— Филип и Ребека трябва да яздят, разбира се — подчерта Изабо, сякаш това се подразбираше. Под нейно ръководство конярят Жорж свали двете малки кончета от ремаркето. — Така ще свикнат с конете още преди да са седнали в седлото.

Подозирах, че двете с нея имаме различни идеи относно това колко скоро ще настъпи този благословен ден.

— Породата им е пасо фино — продължи Изабо. — Реших, че андалуски като вашите ще бъдат трудни за начинаещи. Фийби твърди, че трябва да даваме втора ръка подаръци, но никога не съм била робиня на принципите.

Жорж свали и трети кон от ремаркето — Ракаса.

— Даяна искаше пони, откакто проговори. Сега най-сетне го получи — рече Сара. Когато Ракаса реши да проучи джобовете й за нещо интересно като ябълки или ментови бонбони, Сара отскочи назад. — Конете имат големи зъби, нали?

— Може би Даяна ще има повече успех от мен и ще я научи на добри маниери — подхвърли Изабо.

— Дай на мен — каза Джак и взе поводите. Ракаса го последва кротко като агънце.

— Мислех си, че си градско момче — извика Сара след него.

— Първата ми работа... така де, първата ми честна работа беше да се грижа за конете на джентълмените в „Кардиналската шапка“ — обясни Джак. — Бабо Сара, забравяш, че навремето градовете бяха пълни с коне. Както и с прасета. И лай...

— Където има добитък, има го и това — вметна Маркъс, преди Джак да успее да довърши. Младият пасо фино, който държеше той, доказа думите му на практика. — Ще се погрижиш ли за другия, скъпа?

Фийби кимна, без изобщо да се притесни от подопечното й конче. Двамата с Маркъс последваха Джак към конюшнята.

— Росита, малката кобилка, се беше утвърдила като водач на стадото — каза Изабо. — Щях да докарам и Балтазар, но тъй като Росита започва да проявява чувствената си страна, реших да го оставя в Сет-Тур. Засега. — Изобщо не можех да си представя, че огромният жребец на Матю би се опитал да осъществи любовните си намерения с малка кобилка като Росита.

След вечеря седнахме в библиотеката, заобиколени от останките от дългия живот на Филип дьо Клермон, а огънят пращеше весело в каменната камина. Внезапно Джак се изправи пред Матю.

— Това е за теб. Всъщност, за всички ни. Grand-mere каза, че всички достойни семейства ги имат. — Подаде на Матю лист хартия. — Ако ти харесва, с Фернандо ще го направим на знаме за кулата в Ле Ревенанс.

Матю впери поглед в листа.

— Ако не ти харесва... — Джак посегна да си вземе подаръка.

Ръката на съпруга ми се стрелна и го хвана за китката.

— Мисля, че е съвършен. — Матю погледна към момчето, което винаги щеше да ни бъде като първороден син, макар да нямах нищо общо с топлокръвното му раждане, а Матю не бе отговорен за прераждането му. — Покажи го на майка си. Да видим какво мисли тя.

Очаквах монограм или хералдически щит и останах потресена, когато видях образа, който бе измислил Джак като символ на фамилията. Беше напълно нов уроборос, съставен не само от една-единствена змия, захапала опашката си, а от две създания, сключени завинаги в кръг без начало и край. Едното беше змията на Дьо Клермон. Другото бе огнедишащ дракон с прибрани към тялото крака и широко разперени криле. На главата на дракона имаше корона.

— Grand-mere каза, че драконът трябва да носи короната, защото ти си истинска Дьо Клермон и стоиш по-високо от всички останали — простичко обясни Джак. После нервно бръкна в джоба на джинсите си. — Мога да махна короната. И да направя крилете по-малки.

— Матю е прав. Направо е съвършен. — Хванах ръката му и го придърпах надолу, за да го целуна. — Благодаря, Джак.

Всички се възхитиха на официалния символ на фамилия Бишъп-Клермон и Изабо обясни, че следва да се поръчат нови прибори и порцеланови съдове, както и флаг.

— Какъв чудесен ден — казах, докато прегръщах Матю с едната ръка и махах на заминаващите роднини с другата. Изведнъж левият ми палец изтръпна предупредително.

— Не ми пука колко разумен е планът ти. Даяна няма да те пусне в Унгария и Полша без нея — каза Фернандо. — Забрави ли какво стана с теб, когато я остави, за да отидеш в Ню Орлиънс?

Фернандо, Маркъс и Матю бяха прекарали повечето часове между полунощ и зазоряване в спор какво да правят във връзка с писмото на Годфроа.

— Даяна трябва да иде в Оксфорд. Само тя може да намери Книгата на живота — изтъкна Матю. — Ако нещо се обърка и не успея да открия Бенджамин, ръкописът ще ми трябва, за да го примамя да излезе на открито.

— И когато го откриеш, какво? — рязко попита Маркъс.

— Вашата работа е да се грижите за Даяна и децата ми — също толкова рязко отвърна Матю. — Оставете Бенджамин на мен.

Взирах се в небето за поличби и подръпвах всяка нишка, която не изглеждаше на мястото си, в опит да предвидя и поправя разпространяващото се зло, за което ме предупреди палецът ми.

Но бедата не галопираше през хълма като някакъв конник на Апокалипсиса, не мина по алеята, дори не се обади по телефона.

Бедата вече бе в къщата — при това от известно време.

Един следобед малко след Коледа открих Матю в библиотеката. Пред него лежаха няколко сгънати листа. Ръцете ми блеснаха във всички цветовете на дъгата и сърцето ми се сви.

— Какво е това? — попитах.

— Писмо от Годфроа. — Той го плъзна към мен. Погледнах го, но беше написано на старофренски.

— Прочети ми го — помолих и седнах до него.

Истината беше много по-лоша, отколкото си бях позволила да си представя. Съдейки по писмото, убийствата на Бенджамин са продължили векове наред. Жертвите му са били вещици, най-вероятно тъкачки. Почти сигурно бе, че и Жербер е забъркан. А онази фраза — „Търсят вътре в нас Книгата на живота“ — превърна кръвта ми в огън и лед.

— Трябва да го спрем, Матю. Ако открие, че имаме дъщеря... — Гласът ми замря. Последните думи на Бенджамин в Бодлианската библиотека ме преследваха. Когато си помислих какво би могъл да се опита да стори на Ребека, силата изплющя във вените ми като камшик.

— Той вече знае. — Матю ме погледна в очите и аз ахнах, когато видях яростта в тях.

— Откога?

— Още преди кръщенето — отговори Матю. — Отивам да го търся, Даяна.

— Как ще го намериш? — попитах.

— Не с помощта на компютри и опити да открия айпи адреса му. Твърде е умен за подобно нещо. Ще го открия по начина, който знам най-добре — ще го проследя, ще го надуша, ще го притисна в ъгъла — каза Матю. — И щом го хвана, ще го разкъсам крайник по крайник. Ако се проваля...

— Не можеш — с равен глас казах аз.

— Може и да се случи. — Матю ме погледна в очите. Имаше нужда да го изслушам, а не да го окуражавам.

— Добре — съгласих се със спокойствие, каквото не изпитвах. — Какво ще стане, ако се провалиш?

— Ще ти трябва Книгата на живота. Тя е единственото, което би примамило Бенджамин да излезе от скривалището си, за да бъде унищожен веднъж завинаги.

— Единственото нещо освен мен — добавих.

Потъмнелите очи на Матю показваха, че за използването ми като примамка за Бенджамин не може да става и дума.

— Утре заминавам за Оксфорд. Библиотеката е затворена за коледната ваканция. Няма да има никакви служители освен охраната — казах.

За моя изненада Матю кимна. Щеше да ми позволи да му помогна.

— Ще се справиш ли сам? — Не исках да се суетя около него, но трябваше да зная. Матю вече беше преживял тежко една раздяла. Той кимна.

— Какво ще правим с децата?

— Трябва да останат тук, със Сара и Изабо и с достатъчно от млякото и кръвта ми, за да се хранят, докато се върна. Ще взема Фернандо с мен и никой друг. Ако някой ни наблюдава и докладва на Бенджамин, трябва да положим всички усилия да изглежда, че всичко е нормално.

— Някой определено ни наблюдава. Няма място за съмнение. — Матю прокара пръсти през косата си. — Единственият въпрос е дали въпросният някой работи за Бенджамин или за Жербер. Ролята на онзи лукав кучи син може да е по-голяма, отколкото си мислим.

— Ако той и синът ти са били в съюз през цялото време, кой знае колко неща са научили — отбелязах.

— В такъв случай единствената ни надежда е да се сдобием с информация, с която те все още не разполагат. Вземи книгата. Донеси я тук и опитай да я поправиш, като върнеш махнатите от Кели листа — каза Матю. — Междувременно аз ще открия Бенджамин и ще направя онова, което трябваше да бъде направено много отдавна.

— Кога тръгваш? — попитах.

— Утре. След като ти заминеш, за да съм сигурен, че не те следят — отговори той, докато ставаше.

Гледах мълчаливо как частите от Матю, които познавах и обичах — поетът и ученият, воинът и шпионинът, ренесансовият принц и бащата — избледняват, докато не остана само най-тъмната, най-страховитата част от него. Сега той бе единствено убиец.

Матю ме хвана за раменете и изчака да го погледна в очите.

— Пази се.

Думите му бяха изпълнени със съпричастност и усетих силата им. Той докосна лицето ми и се взря внимателно в него, сякаш се опитваше да го запомни завинаги.

— Бях съвсем сериозен, когато казах онова нещо на Коледа. Фамилията ще оцелее, ако аз не се върна. Има и други, които могат да станат нейни глави. Но ти си сърцето й.

Отворих уста да възразя, а той сложи пръсти на устните ми, за да ме накара да замълча.

— Няма смисъл да спориш с мен. Знам го от опит — рече. — Преди теб бях само прах и сенки. Ти ме събуди за живот. И аз не мога да оцелея без теб.

Слънце в Козирог

Десетият дом на зодиака, е Козирог.

Той символизира майките, бабите

и предците от женски пол.

Това е знакът на възкресението и прераждането.

През този месец посей семена за бъдещето.

Анонимен английски сборник с цитати,

ок. 1390 година, Гонсалвис MS 4890, ф. 9

34.

Андрю Хабърд и Линда Кросби ни очакваха в Старата ложа. Въпреки усилията ми да убедя леля си да остане в Ле Ревенанс, тя настоя да дойде с Фернандо и мен.

— Няма да правиш това сама, Даяна — заяви Сара с тон, който не търпеше никакви възражения. — Не ми пука, че си тъкачка и че имаш Кора за помощник. За магия от такъв мащаб трябват три вещици. И не каквито и да е вещици. Нужни са ти заклинатели.

Линда Кросби се появи с официалния лондонски гримоар — стар том, който миришеше мрачно на беладона и самакитка. Разменихме си поздрави, докато Фернандо разказваше на Андрю как я карат Джак и Лоберо.

— Сигурна ли си, че искаш да се въвлечеш в това? — попитах Линда.

— Абсолютно. Лондонският сбор не се е въвличал в нищо наполовина така вълнуващо, откакто бяхме призовани да помогнем за осуетяването на кражбата на кралските бижута през хиляда деветстотин седемдесет и първа. — Линда потри ръце, предвкусвайки приключението.

Благодарение на контактите си в лондонския подземен свят на гробокопачи, каналджии и водопроводчици Андрю се беше сдобил с подробни планове на плетеницата от тунели и рафтове, образуващи хранилището на Бодлианската библиотека. Той ги разстла на дългата маса в голямата зала.

— Заради коледната ваканция в момента в библиотеката няма студенти и служители — поде Андрю. — Навсякъде обаче има строители. — Той посочи плановете. — Преправят старото подземно хранилище в работно място за читатели.

— Първо преместиха редките книги в „Радклиф“, а сега пък това. — Вгледах се в плановете. — Кога свършва работният ден на екипите?

— Не свършва — отговори Андрю. — Работят денонощно на смени, за да сведат до минимум прекъсванията по време на семестъра.

— Ами ако идем в читалнята и направим поръчка, сякаш е обикновен работен ден за библиотеката? — предложи Линда. — Нали се сещате, попълваме заявката, пъхаме я в пневматичната тръба и стискаме палци. Можем да застанем при конвейера и да я чакаме. Може пък библиотеката да знае как да изпълни поръчка дори и без персонал. — Линда подсмръкна, когато видя колко бях изумена от познанията й за Бодлианската библиотека. — Учих в „Сейнт Хилда“, момичето ми.

— Системата от пневматични тръби е била изключена миналия юли. Конвейерът пък бил демонтиран този август. — Андрю вдигна ръце. — Не убивайте пратеника, дами. Не съм библиотекар от Бодлианската библиотека.

— Ако заклинанието на Стивън е достатъчно добро, оборудването няма да има значение, а само това, че Даяна е поискала нещо, от което наистина има нужда — вметна Сара.

— Единственият начин да разберем със сигурност е да идем в библиотеката, като избегнем работниците, и да намерим начин да се доберем до Старата библиотека. — Въздъхнах.

Андрю кимна.

— Моят Стан е в изкопния екип. Копае през целия си живот. Ако изчакате до вечерта, той ще ви пусне. Ще загази, разбира се, но няма да му е за първи път, пък и не е построен затвор, който да го удържи.

— Добър човек е Стенли Крипългейт — кимна доволно Линда. — Винаги ми помага много през есента, когато се садят нарцисите.

Стенли Крипългейт се оказа дребен мъж с издадена долна челюст и жилавото телосложение на недохранено от раждането си дете. Вампирската кръв му бе дала дълголетие и сила, но не можеше да направи нищо, за да удължи костите му. Той ни раздаде жълти предпазни каски.

— Няма ли... ъъъ, да се набиваме на очи в тази премяна? — попита Сара.

— Тъй като сте дами, вече се набивате на очи — мрачно рече Стан. После подсвирна високо. — Ей! Дики!

— Тихо — изсъсках аз. Това май се очертаваше да бъде най-шумният и набиващ се на очи обир на книги в историята.

— Всичко е наред. Двамата с Дики сме стари познайници. — Стан се обърна към колегата си. — Заведи дамите и господата на първия етаж.

Дики ни остави с каските и всичко останало в художествения кът на читалня „Херцог Хъмфри“, между бюстовете на крал Чарлз I и сър Томас Бодли.

— На мен ли ми се струва, или наистина ни гледат? — каза Линда, сложи ръце на кръста си и се намръщи на злощастния монарх.

Крал Чарлз примигна.

— Вещиците са в охраната от средата на деветнайсети век. Стан ни предупреди да не правим нищо нередно около картини, статуи и гаргойли. — Дики потръпна. — Нямам нищо против повечето. Правят компания в тъмните нощи, но този си е зловещ дърт негодник.

— Да познаваше само баща му — отбеляза Фернандо. Той свали шапка и се поклони на мигащия монарх. — Ваше величество.

Това беше кошмарът на всеки посетител на библиотека — че охраната те вижда всеки път, когато вадиш забранен бонбон против кашлица от джоба си. Конкретно в случая с Бодлианската библиотека се оказваше, че читателите имат основателна причина да се безпокоят. Нервният център на магическата система за сигурност беше скрита зад клепачите на Томас Бодли и крал Чарлз.

— Извинявай, Чарли. — Метнах жълтата си каска, тя полетя и кацна на главата на краля. Раздвижих пръсти и каската се килна така, че козирката скри очите му. — Никакви свидетели на събитията от тази нощ.

Фернандо ми подаде своята каска.

— Използвай я за основателя. Моля те.

След като затулих очите и на сър Томас, започнах да дърпам и увивам нишките, които свързваха бюстовете с останалата библиотека. Възлите на заклинанието не бяха сложни, само тройни и четворни, но бяха много и натрупани един върху друг като някакво претоварено електрическо табло. Накрая намерих основния възел, с който бяха свързани всички останали, и внимателно го развързах. Необичайното чувство, че сме наблюдавани, изчезна.

— Така е по-добре — промърмори Линда. — И сега какво?

— Обещах да се обадя на Матю, след като влезем — казах и извадих телефона си. — Само минутка.

Прескочих преградата и тръгнах по притихналата, отекваща централна пътека на „Херцог Хъмфри“. Матю вдигна на първото позвъняване.

— Всичко наред ли е, mon coeur? — Гласът му трепереше от напрежение и аз набързо го запознах с напредъка ни до този момент.

— Как са Ребека и Филип, след като заминах? — попитах го, след като приключих разказа си.

— Притеснени.

— А ти? — Гласът ми омекна.

— Още по-притеснен.

— Къде си? — попитах го. Матю беше изчакал да замина за Англия, след което бе поел на североизток към Централна Европа.

— Току-що излязох от Германия. — Нямаше да сподели повече подробности, тъй като наоколо можеше да се спотайва някоя любопитна вещица.

— Пази се. Помни какво каза богинята. — Предупреждението й, че ще трябва да жертвам нещо, ако искам да получа Ашмол 782, още ме измъчваше.

— Добре. — Матю замълча за момент. — Аз също искам да помниш нещо.

— Какво?

— Сърцата не могат да бъдат пречупени, Даяна. И единствено любовта ни прави истински безсмъртни. Не забравяй, ma lionne. Каквото и да се случи.

Връзката прекъсна.

От думите му по гръбнака ми пробягаха тръпки, от които сребърната стрела на богинята се раздвижи. Повторих думите на магията за закрила, която бях изтъкала за него, и усетих познатото подръпване на веригата, която ни свързваше.

— Всичко наред ли е? — тихо попита Фернандо.

— Както и се очакваше. — Прибрах телефона в джоба си. — Да започваме.

Вече се бяхме разбрали, че отначало просто ще се опитаме да повторим стъпките, по които Ашмол 782 бе попаднал за първи път в ръцете ми. В присъствието на Сара, Линда и Фернандо попълних заявката. Подписах я, добавих номера на читателската си карта в съответната графа и я занесох на мястото в художествения кът, където се намираха пневматичните тръби.

— Капсулата е тук — посочих и извадих кухия цилиндър. — Може пък Андрю да греши и системата още да работи.

Отворих я, но се оказа, че е пълна с прах. Закашлях се.

— И може би няма значение дали е така, или не — малко нетърпеливо рече Сара. — Зареди я и да видим.

Поставих заявката в капсулата, затворих я и я пъхнах в гнездото.

— И сега какво? — попита леля ми няколко минути по-късно.

Капсулата си беше точно там, където я бях оставила.

— Я да я тупнем здравата. — Линда плесна края на устройството, при което дървените му подпори, които поддържаха и галерията горе, се разтресоха опасно. Капсулата изчезна с ясно свистене.

— Браво на теб, Линда — каза Сара с видимо възхищение.

— Това вещерски номер ли беше? — попита Фернандо и устните му леко се извиха.

— Не, но винаги оправя сигнала на „Радио 4“ на уредбата ми — жизнерадостно отвърна Линда.

Два часа по-късно още чакахме при конвейера, но ръкописът явно нямаше никакво намерение да се появи.

Сара въздъхна.

— Време е за резервния план.

Без нито дума Фернандо разкопча тъмното си сако и го свали. В хастара на гърба беше зашит калъф за възглавница. Вътре, притиснати между два картона, се намираха трите листа, които Едуард Кели беше махнал от Книгата на живота.

— Заповядай — каза той, подавайки ми безценния пакет.

— Къде искаш да го направиш? — попита Сара.

— Единственото достатъчно широко място е там — посочих мястото между великолепния витражен прозорец и поста на охраната. — Не... не докосвай това! — прошепнах истерично.

— Защо не? — учуди се Фернандо, който бе хванал подвижната дървена стълба, препречваща пътя ни.

— Това е най-старата подвижна стълба на света. Стара е почти колкото библиотеката. — Притиснах листата на ръкописа към гърдите си. — Никой не я докосва. Никога.

— Премести проклетата стълба, Фернандо — нареди Сара. — Сигурна съм, че Изабо ще намери друга, ако тази се повреди. И разкарай онзи стол също.

Няколко инфарктни минути по-късно отварях пакета сол, донесен от Линда в пазарска торба на „Маркс & Спенсър“. Зашепнах молитва към богинята да ми помогне да открия този изгубен предмет, като в същото време очертавах триъгълник с белите кристали. Когато приключих, раздадох листата от Книгата на живота и Сара, Линда и аз застанахме на върховете на триъгълника. Обърнахме илюстрациите към центъра и аз повторих заклинанието, което бях написала по-рано:

Липсващи страници,

изгубени, после намерени,

покажете ми къде се е дянала книгата.

— И все пак си мисля, че ни трябва огледало — прошепна Сара след час изпълнено с очакване мълчание. — Как библиотеката ще ни покаже каквото и да било, ако не й даваме нещо, на което да проектира образа?

— Даяна не трябваше ли да каже „покажете ни“ вместо „покажете ми“? — Линда погледна към Сара. — Нали сме три.

Излязох от триъгълника и оставих илюстрацията на химическата сватба на бюрото на охраната.

— Не се получава. Не усещам нищо. Нито книгата, нито някаква енергия, нито магия. Все едно цялата библиотека е умряла.

— Е, нищо чудно, че се чувства зле. — Линда цъкна съчувствено с език. — Горкото нещо. Всички онези хора да ти ровят по цял ден във вътрешностите.

— Нищо не можем да направим за нея, скъпа — рече Сара. — Продължаваме с третия план.

— Може би ще е по-добре първо да обърна заклинанието. — Всичко беше по-добро от третия план. Той нарушаваше последните останали късчета от клетвата ми към библиотеката, която бях положила като студентка, и представляваше напълно реална опасност за сградата, книгите и намиращите се наблизо колеги.

Но това не беше всичко. Вече се колебаех поради някои от причините, поради които се бях поколебала и когато се озовах срещу Бенджамин на същото това място. Ако използвах пълната си сила тук, в Бодлианската библиотека, последните ми запазени връзки с живота ми на учен щяха да се скъсат.

— Няма от какво да се боиш — насърчи ме Сара. — Кора ще бъде добре.

— Тя е огнедишащ дракон, Сара — отвърнах. — Не може да лети, без да хвърля искри. А само виж това място.

— Същинска кутия с прахан — съгласи се Линда. — Но въпреки това не виждам друг начин.

— Трябва да има друг начин — настоях и зачовърках в третото си око с надежда да го събудя.

— Стига, Даяна. Престани да мислиш за безценната си библиотечна карта. Време е да сритаме малко магически задници.

— Първо трябва да подишам чист въздух. — Обърнах се и тръгнах надолу. Свежият въздух щеше да успокои нервите ми и да ми помогне да мисля. Спуснах се по положените върху камък дървени стъпала, бутнах стъклената врата и излязох във вътрешния двор на Старите школи. Жадно поех глътка лишен от прах декемврийски въздух. Фернандо ме следваше по петите.

— Здрасти, лельо.

Галоуглас изникна от сенките.

Самата му поява означаваше, че се е случило нещо ужасно.

Следващите му тихи думи го потвърдиха.

— Бенджамин държи Матю.

— Не е възможно. Току-що говорих с него. — Сребърната верижка в мен се залюля.

— Това беше преди пет часа — каза Фернандо, гледайки часовника си. — Когато разговаряхте, Матю каза ли ти къде е?

— Каза само, че е излязъл от Германия — зашеметено промълвих.

Появиха се Стан и Дики с намръщени физиономии.

— Галоуглас — кимна Стан.

— Стан — отвърна Галоуглас.

— Проблем? — попита Стан.

— Матю е изчезнал — обясни Галоуглас. — Бенджамин го е пипнал.

— Аха. — Стан изглеждаше разтревожен. — Бенджамин винаги е бил кучи син. Не ми се вярва да се е поправил през годините.

Помислих си за моя Матю в ръцете на онова чудовище.

Спомних си как Бенджамин бе казал, че се надява да родя момиче.

Видях мъничкия крехък пръст на дъщеря ми да докосва върха на носа на Матю.

— Няма път напред без него — изохках.

Гневът изгори вените ми, последван от смазваща вълна от сила — огън, въздух, земя и вода, — която помете всичко пред себе си. Почувствах странно отсъствие, пустота, която ми каза, че съм изгубила нещо съществено.

За момент се запитах дали не е Матю. Но все още усещах веригата, която ни свързваше. Онова, което бе жизненоважно за мен, все още съществуваше.

И тогава осъзнах, че съм изгубила не нещо съществено, а нещо обичайно — товар, който съм носила толкова дълго, че съм престанала да усещам тежестта му.

Сега това отдавна лелеяно нещо го нямаше, точно както беше предсказала богинята.

Рязко се завъртях и затърсих слепешком входа на библиотеката в тъмното.

— Накъде тръгна, лельо? — попита Галоуглас и задържа вратата затворена, за да не мога да мина. — Не ме ли чу? Трябва да тръгнем след Матю. Няма време за губене.

Дебелите стъкла се превърнаха в проблясващ пясък и месинговите панти и дръжки издрънчаха на каменния праг. Прекрачих останките и наполовина се затичах, наполовина полетях нагоре по стълбите към „Херцог Хъмфри“.

— Лельо! — извика Галоуглас. — Да не си изгуби ума?

— Не съм! — извиках в отговор. — И ако използвам магията си, няма да изгубя и Матю.

— Да изгубиш Матю ли? — повтори Сара, когато се върнах в читалнята, следвана от Галоуглас и Фернандо.

— Богинята. Каза ми, че трябва да жертвам нещо, ако искам Ашмол 782 — обясних аз. — Но не става въпрос за Матю.

Чувството за липса се беше сменило с разцъфващо усещане за отприщена сила, което пропъди всички останки от тревоги.

— Кора, лети! — Разперих широко ръце и огнедишащият дракон се понесе с крясък из помещението покрай галериите и по дългата пътека, която свързваше художествения кът със „Селдън Енд“.

— Тогава за какво? — попита Линда, докато гледаше как опашката на Кора потупва Томас Бодли по каската.

— За страха.

Майка ми ме беше предупреждавала за силата му, но не я бях разбрала правилно, както често правят децата. Бях си помислила, че трябва да се пазя от страха на другите, а всъщност е ставало въпрос за собствения ми ужас. И поради това погрешно разбиране бях оставила страха да пусне корени в мен, докато не замъгли мислите ми и не засегна начина, по който възприемам света.

Страхът беше задушил у мен и всякакво желание да използвам магия. Той бе моята патерица и моето наметало, пречеше ми да упражнявам силата си. Страхът ме пазеше от любопитството на другите и ми осигуряваше тъмница, в която можех да забравя каква съм всъщност — вещица. Бях си въобразила, че съм се освободила от страха преди месеци, когато научих, че съм тъкачка, но си бях останала вкопчена в него, без да го подозирам.

Вече не.

Кора се спусна по въздушно течение, разперила нокти напред и пляскайки показно с криле. Грабнах листата от Книгата на живота и ги поднесох към муцуната й. Тя ги подуши.

Яростният рев на дракона изпълни помещението и витражите задрънчаха от него. Макар че ми говореше рядко след първата ни среща в къщата на баба Алсъп и предпочиташе да общуваме със звуци и жестове, този път Кора реши да говори.

— Смъртта е налегнала тежко тези страници. А също тъкане и кръвничество. — Тя тръсна глава, сякаш искаше да махне миризмата от ноздрите си.

— Кръвничество ли каза тя? — любопитно попита Сара.

— После ще разпитваме зверчето — мрачно я прекъсна Галоуглас.

— Страниците са от книга. Тя е някъде в библиотеката. Трябва да я намеря. — Съсредоточих се върху Кора вместо върху бърборенето на другите. — В нея може би е единствената ми надежда да си върна Матю.

— И ако ти донеса ужасната книга, после какво? — Кора премигна. Сребристочерните й очи ми напомниха за богинята и за изпълнените с ярост очи на Джак.

— Искаш да ме напуснеш — внезапно разбрах аз. Кора беше затворник също като мен, омагьосана, без начин да се измъкне.

— Не мога да си ида, освен ако не ме освободиш, също като страха си — каза Кора. — Аз съм твой питомник. С моята помощ ти се научи как да предеш каквото е било, да тъчеш каквото е и да завързваш онова, което трябва да бъде. Нямаш повече нужда от мен.

Но Кора беше с мен от месеци и бях започнала да разчитам на нея.

— Ами ако не успея да намеря Матю без помощта ти?

— Моята сила никога няма да те изостави. — Люспите на Кора сияеха ярко във всички цветове на дъгата дори в тъмната библиотека. Помислих си за сянката на дракона на кръста си и кимнах. Подобно на стрелата на богинята и тъкачните ми върви, връзката на Кора с огъня и водата винаги щеше да е с мен.

— Къде ще идеш? — попитах.

— На древни, забравени места. Там ще чакам онези, които ще дойдат, когато техните тъкачи ги пуснат. Ти върна магията, както беше предсказано. Вече няма да съм последната от моя вид, а първата. — Огненият дъх на Кора изпълни пространството между нас.

— Донеси ми книгата и върви с моята благословия. — Погледнах я в очите и видях копнежа й да бъде свободна. — Благодаря, Кора. Аз може и да съм върнала магията, но ти й даде криле.

— И сега е време да ги използваш — рече Кора и с три плясъка на лъскавите си, подобно на паяжини криле тя се издигна до гредите на покрива.

— Защо Кора лети нагоре? — изсъска Сара. — Прати я през шахтата на конвейера до подземните хранилища. Книгата е там.

— Не се опитвай да оформяш магията, Сара. — Баба Алсъп ме беше научила колко опасно е да си мислиш, че си по-умна от собствената си сила. — Кора знае какво прави.

— Надявам се — вметна Галоуглас. — Заради Матю.

Кора изпя мелодиите на водата и огъня и въздухът се изпълни с приглушено бърборене.

— Книгата на живота. Чувате ли я? — Огледах се за източника на звука. Не идваше от листата на бюрото, макар че те също започнаха да шептят.

Леля ми поклати глава.

Кора закръжи в най-старата част на читалнята. Мърморенето се засилваше с всеки плясък на крилете й.

— Чувам го — развълнувано възкликна Линда. — Нещо като разговор. Идва някъде оттам.

Фернандо прескочи преградата и излезе на централната пътека на читалнята. Последвах го.

— Книгата на живота не може да е там горе — запротестира Сара. — Някой щеше да я забележи.

— Не и ако я скриеш пред очите на всички — възразих и започнах да вадя безценни книги от лавицата, отварях ги, за да прегледам съдържанието им, и ги връщах обратно, за да взема следващата. Гласовете продължаваха да ме зоват, да ме умоляват да ги открия.

— Лельо! Кора май намери твоята книга. — Галоуглас посочи с ръка.

Кора бе кацнала върху клетката, в която се заключваха запазените ръкописи, за да бъдат използвани от читателите на следващия ден. Беше наклонила глава, сякаш се вслушваше в бърборещите гласове. Изгука и изкряска в отговор, задвижи глава нагоре-надолу.

Фернандо беше проследил звука до същото място и сега стоеше до бюрото, на което Шон прекарваше работните си дни. Гледаше нагоре към един рафт. Там, до телефонния указател на Оксфордския университет, имаше сива картонена кутия, която на външен вид бе толкова обикновена, че просто си просеше да не бъде забелязана — макар в момента да хващаше око, тъй като през ъглите й се процеждаше светлина. Някой беше закачил навила се на руло бележка: „Опакована. Да се върне на лавиците след оглед.“

— Не може да бъде. — Но всички инстинкти ми казваха, че може.

Пресегнах се, кутията се наклони и се озова в ръцете ми. Свалих я внимателно на бюрото. Когато я пуснах, капакът отхвърча на няколко стъпки встрани. Вътре металните закопчалки се напрягаха да държат книгата затворена.

Внимателно, давайки си сметка за многото създания вътре, извадих Ашмол 782 от кутията и го положих на дървената повърхност. Поставих длан върху корицата. Бърборенето престана.

„Избери“ — като един казаха множеството гласове.

— Избирам вас — прошепнах и освободих закопчалките на Ашмол 782. Металът бе топъл и успокояващ на допир. „Баща ми“ — помислих си.

Линда ми подаде липсващите листа.

Бавно отворих книгата.

Обърнах плътния лист, който бе сложен, за да предпази съдържанието и пергамента с изписаното от ръката на Елиас Ашмол заглавие и добавката с молив на баща ми. Първата алхимична илюстрация, новородено момиче с черна коса, впери поглед в мен от следващата страница.

Когато за първи път видях изображението на философското дете, останах поразена колко много се различава то от стандартните алхимични илюстрации. Сега нямаше как да не забележа приликата на бебето със собствената ми дъщеря. Малките й ръчички стискаха една сребърна и една златна роза, сякаш оповестяваше на света, че е дете на вещица и вампир.

Но алхимичното дете никога не е било замисляно като първа илюстрация от Книгата на живота. То трябваше да се появи след химическата сватба. След векове на раздяла беше време да върна на мястото им трите листа, които Едуард Кели беше махнал от безценната книга.

Остатъците от страниците едва се виждаха да стърчат от гръбчето на Книгата на живота. Пъхнах илюстрацията с химическата сватба на мястото й и опрях края й в остатъка. Двете части се сляха в едно пред очите ми и отново се превърнаха в едно цяло.

Редове текст плъзнаха по страницата.

Взех изображението на уробороса и дракона, които проливаха кръвта си, за да създадат нов живот, и го поставих на мястото му.

От книгата се надигна странен пронизителен звук. Кора изкряска предупредително.

Без никакво колебание и страх пъхнах последния лист в Ашмол 782. Книгата на живота отново беше цяла и завършена.

Смразяващ кръвта вой разкъса остатъка от нощта. Вятър задуха в краката ми, издигна се по тялото ми и вдигна косите ми от лицето и раменете ми като танцуващи пламъци.

Въздушното течение започна да обръща все по-бързо и по-бързо страниците на книгата. Опитах се да ги спра, натисках с пръсти велума, за да мога да прочета думите, които се появяваха от сърцевината на палимпсеста, докато алхимичните илюстрации избледняваха. Но те бяха твърде много, за да ги разбера. Студентът на Крис беше прав. Книгата на живота не беше просто текст.

Тя бе огромно хранилище на познание — имената и историите на създания, сведения за раждане и смърт, за проклятия и заклинания, за чудеса, правени с магия и кръв.

Тя бе история за нас — тъкачите и вампирите, носещи кръвожадността във вените си, и необичайните деца, които им се раждаха.

Тя ми разказа не само за предшествениците ми преди безброй поколения. Казваше ми и как е възможно подобно чудодейно творение.

Мъчех се да попия историята на Книгата на живота, докато страниците се обръщаха.

Тук започва родословието на древното племе, известно като Светлородените. Техен баща бил Вечността, а майка — Промяната, и Духът ги отгледай в утробата й...

Мислите ми препускаха, докато се мъчех да идентифицирам алхимичния текст, който бе толкова подобен.

... когато трите станали едно, силата им била безкрайна като нощта...

И стана тъй, че липсата на деца бе тежест за Атанатои.* Те търсели дъщерите...

* Безсмъртните (старогръцки). — Б. пр.

Чии дъщери? Опитах се да спра страниците, но беше невъзможно.

... откриха, че тайната на кръвничеството е известна на Мъдрите.

Какво е кръвничество?

Думите продължаваха и продължаваха, препускащи, оплетени, извиващи се. Разделяха се на две, образуваха други думи, мутираха и се възпроизвеждаха с ожесточена скорост.

Имаше имена, лица и места, откъснати от кошмари и втъкани в най-сладки сънища.

Любовта им започна с отсъствие и желание, две сърца станаха едно...

Чух изпълнен с копнеж шепот, вик на удоволствие, а страниците продължаваха да се обръщат.

... когато страхът ги обхвана, градът бе окъпан от кръвта на Светлородените.

Изпълнен с ужас вой се надигна от страницата, последван от уплашено скимтене на дете.

... и вещиците откриха кои сред тях са легнали с Атанатои...

Запуших уши с длани, мъчейки се да заглуша подобното на барабанен бой изреждане на имена и имена.

Изгубени...

Забравени...

Страшни...

Прокудени...

Забранени...

Докато страниците прелитаха пред очите ми, виждах сложната плетка, изграждаща книгата, нишките, свързващи всяка страница с родословия, чиито корени лежаха в далечното минало.

Когато дойде ред на последната страница, тя беше празна.

И тогава по нея започнаха да се появяват нови думи, сякаш някаква невидима ръка продължаваше да пише и работата й още не беше завършена.

И тъй Светлородените станаха Децата на нощта.

Кой ще сложи край на тяхното скитане? — написа невидимата ръка.

Кой ще понесе кръвта на лъва и вълка?

Намери носителя на десетия възел, защото последният отново ще бъде пръв.

Виеше ми се свят от полузабравените думи, изречени от Луиза дьо Клермон и Бриджит Бишъп, откъси от алхимична поезия от Aurora Consurgens и постоянния поток информация от Книгата на живота.

От гръбчето на книгата израсна нова страница, разпери се като крило на Кора, разгъна се като листо от млада клонка. Сара ахна.

Появи се изображение и искрящите му в злато, сребро и скъпоценни камъни цветове, втрити в пергамента, разцъфнаха на страницата.

— Емблемата на Джак! — извика Сара.

Наистина беше десетият възел, съставен от вечно свързани огнедишащ дракон и уроборос. Пейзажът около тях бе покрит с цветя и толкова пищна растителност, че спокойно можеше да изобразява райската градина.

Страницата се обърна и нови думи потекоха от невидимия си източник.

Тук продължава родословието на най-древните Светлородени.

Невидимата ръка спря за момент, сякаш потапяше перо в мастилница.

Ребека Ариел Емили Март Бишъп-Клермон, дъщеря на Даяна Бишъп, последна от нейния род, и Матю Гавриил Филип Бертран Себастиан дьо Клермон, пръв от неговия род. Родена под закрилата на змията.

Филип Майкъл Адисън Сорли Бишъп-Клермон, син на същите Даяна и Матю. Роден под закрилата на стрелеца.

Преди мастилото да успее да засъхне, страниците започнаха да се прелистват като полудели обратно към началото.

Пред очите ни от ствола на дървото в центъра на първото изображение се появи нов клон. По дължината му изникнаха листа, цветове и плодове.

Книгата на живота се затвори с трясък и закопчалките изщракаха. Бърборенето спря и библиотеката потъна в тишина. Чувствах как енергията бушува в мен и се издига до несравними нива.

— Чакайте малко — казах и се замъчих да отворя книгата отново, за да мога да разгледам по-внимателно новото изображение. Книгата на живота отначало оказа съпротива, но накрая надделях и тя се отвори.

Беше празна. Напълно празна. Заля ме вълна на паника.

— Къде изчезна всичко? — Започнах да обръщам страниците. — Книгата ми трябва, за да върна Матю! — Погледнах към Сара. — Къде сгреших?

— Ох, Господи. — Галоуглас беше бял като сняг. — Очите й.

Обърнах се да погледна през рамо, очаквайки да видя някой призрачен библиотекар, впил свиреп поглед в мен.

— Няма нищо зад теб, мила. И книгата не е отишла далеч. — Сара преглътна с мъка. — Тя е в теб.

Аз бях Книгата на живота.

35.

— Направо си жалък с твоята предсказуемост. — Гласът на Бенджамин проникна през мътната мъгла, обвила съзнанието на Матю. — Мога само да се моля жена ти да е също толкова лесна за манипулиране.

Изгаряща болка прониза ръката му и Матю извика, без да може да се овладее. Реакцията му само окуражи Бенджамин. Матю стисна устни, твърдо решен да не доставя още удоволствие на сина си.

Чук удари желязо — познат, приятен звук, който помнеше от детството си. Матю усети металния пръстен като вибрация в костния си мозък.

— Така. Това би трябвало да те държи. — Студени пръсти сграбчиха брадичката му. — Отвори очите си, татко. Ако се наложи аз да ти ги отварям, едва ли ще ти хареса.

Матю насили клепачите си да се повдигнат. Непроницаемото лице на Бенджамин беше само на сантиметри от неговото. Синът му издаде тих, пълен с разочарование звук.

— Лошо. Надявах се, че ще се съпротивляваш. Все пак, това е само първо действие. — Бенджамин изви главата на Матю надолу.

Дълъг, нажежен до червено железен шип пронизваше дясната предмишница на Матю и се забиваше в дървения стол. Докато желязото изстиваше, вонята на изгорена плът и кост донякъде намаля. Не му беше нужно да поглежда другата си ръка, за да разбере, че е била подложена на същото.

— Усмихни се. Не искаме семейството у дома да пропусне момента на нашето събиране, нали?

Бенджамин го сграбчи за косата и вдигна грубо главата му. Матю чу бръмченето на камера.

— Няколко предупреждения. Първо, шипът е внимателно забит между лакътната и лъчевата кост. Горещият метал се е споил с костите, така че ще ги накара да се сцепят, ако тръгнеш да се съпротивляваш. Доколкото мога да съдя от впечатленията си, изживяването е доста болезнено. — Бенджамин срита крака на стола и Матю стисна зъби, когато ужасната болка отново прониза ръката му. — Ето, виждаш ли? Второ, нямам интерес да те убивам. Каквото и да направиш или кажеш, няма да ме накара да те предам в милостивите ръце на смъртта. Искам да празнувам с твоята агония и да й се насладя.

Матю знаеше, че Бенджамин очаква от него конкретен въпрос, но езикът му беше твърде надебелял, за да се подчинява на командите на мозъка му. Въпреки това той не се отказа. Всичко зависеше от това.

— Къде... Даяна?

— Питър ми съобщи, че е в Оксфорд. Нокс може и да не е най-могъщият вещер, живял някога, но си има начини да открие местоположението й. Бих те оставил да говориш направо с него, но това ще развали драмата за зрителите ни у дома. Между другото, те не могат да те чуят. Засега. Ще запазя звука за момента, когато се пречупиш и започнеш да ме умоляваш. — Бенджамин се беше погрижил да застане с гръб към камерата. По този начин не можеха да четат по устните му. Лицето на Матю обаче се виждаше.

— Даяна... не е... тук? — Матю внимателно изричаше всяка сричка. Искаше евентуалните зрители да разберат, че жена му е все още на свобода.

— Онази Даяна, която видя, е мираж. — Бенджамин се изкиска ликуващо. — Нокс направи заклинание и проектира образа й в онази празна стая горе. Ако беше гледал още малко, щеше да видиш как движенията й се повтарят, също като на видеозапис.

Матю беше разбрал, че видяното е илюзия. Онази Даяна беше руса, защото Нокс не беше виждал жена му след завръщането им от миналото. Дори да беше докарал правилния цвят на косата, Матю пак щеше да се досети, че не е истинската Даяна, защото нямаше жива искрица или топлина, които да го привличат към нея. Матю беше влязъл на територията на Бенджамин с ясното съзнание, че ще бъде пленен. Това бе единственият начин да го принуди да направи следващия си ход и да сложи край на извратената му игра.

— Само да беше неподвластен на любовта, щеше да бъдеш велик. А вместо това се оставяш да те управлява някаква си жалка емоция. — Бенджамин се наведе към него и Матю усети миризмата на кръв по устните му. — Това е огромната ти слабост, татко.

Ръката на Матю инстинктивно се сви в юмрук от обидата и предмишницата му плати цената. Лакътната кост изпука като суха глина под палещите лъчи на слънцето.

— Беше глупаво, нали? Нищо не постигна. Тялото ти вече е подложено на огромен стрес, съзнанието ти е замъглено от тревога за жена ти и децата. В такива условия ще ти трябва два пъти повече време, за да се възстановиш. — Бенджамин отвори насила устата на Матю и разгледа венците и езика му. — Жаден си. А също и гладен. Долу имам едно дете. Момиче, на три или четири. Когато си готов да се храниш с него, кажи ми. Опитвам се да определя дали кръвта на девиците възстановява по-добре от кръвта на курвите. Засега данните не позволяват да се направи категорично заключение. — Той си отбеляза нещо на медицински картон, закачен за клипборд.

— Никога.

— Никога е много време. Научих го от Филип — рече Бенджамин. — По-късно ще видим какво ще е мнението ти. Каквото и да решиш, реакциите ти ще ми помогнат да намеря отговора на друг изследователски въпрос — колко време е нужно, за да унищожиш с глад набожността на вампир и да го накараш да престане да вярва, че Бог ще го спаси?

„Много време“ — помисли си Матю.

— Жизнените ти показатели все още са учудващо силни, като се имат предвид всички опиати, с които те натъпках. Харесвам дезориентацията и мудността, които предизвикват те. Повечето жертви изпитват остро безпокойство, когато реакциите и инстинктите им са притъпени. Виждам известни данни за подобно нещо и у теб, но това не е достатъчно за целите ми. Ще се наложи да увелича дозата.

Бенджамин хвърли клипборда на малко метално шкафче на колелца, сякаш от времето на Втората световна война. Матю забеляза металния стол до шкафчето. Палтото на него му изглеждаше познато.

Ноздрите му се разшириха.

Питър Нокс. В момента не беше в стаята, но се намираше някъде наблизо. Бенджамин не го беше излъгал за това.

— Иска ми се да те опозная по-добре, татко. Наблюдението може да ми помогне да открия само повърхностни истини. Дори обикновените вампири пазят твърде много тайни. А ти, сир, далеч не си обикновен. — Бенджамин пристъпи към него и разкъса ризата, оголвайки врата и раменете му. — През годините се научих как да извличам максимално информацията, която получавам от кръвта на създание. Разбираш ли, всичко опира до темпото. Не бива да се бърза. Нито пък да си прекалено лаком.

— Не. — Матю беше очаквал, че Бенджамин ще проникне в ума му, но бе невъзможно да не реагира инстинктивно на посегателството. Помъчи се да се освободи от стола. Едната му предмишница се счупи. После другата.

— Ако продължаваш да трошиш едни и същи кости, никога няма да заздравеят. Помисли си хубаво за това, преди да се опиташ отново да избягаш от мен. Безполезно е. И мога да вкарам шипове между големия и малкия ти пищял, за да го докажа.

Острият нокът на Бенджамин одраска Матю. Кръвта се събра върху кожата, студена и мокра.

— Преди да приключим, Матю, ще знам всичко за теб и твоята вещица. С достатъчно време — а вампирите имат предостатъчно време — ще мога да усетя всяко докосване, с което си я дарил. Ще зная какво й причинява удоволствие, както и болка. Ще зная силата й и тайните на тялото й. Слабостите й ще бъдат разкрити пред мен, сякаш е отворена книга. — Бенджамин погали кожата на Матю, като постепенно засилваше циркулацията във врата му. — Надуших страха й в Бодлианската библиотека, разбира се, но сега искам да го разбера. Толкова уплашена и в същото време така забележително храбра. Ще бъде истинска тръпка да я пречупя.

„Сърцата не могат да бъдат пречупени“ — напомни си Матю. Успя да изграчи една-единствена дума.

— Защо?

— Защо ли? — Гласът на Бенджамин трепна от ярост. — Защото ти нямаше куража да ме убиеш направо. Вместо това ме унищожаваше ден след ден, капка по капка кръв. Вместо да признаеш пред Филип, че не си оправдал очакванията му и си разкрил тайните планове на Дьо Клермон за Светите земи, ти ме превърна във вампир и ме захвърли на улиците в град, пълен с топлокръвни. Помниш ли какво е да изпитваш жажда за кръв, която направо те пронизва с копнеж и желание? Помниш ли колко силна е кръвожадността при преобразяването ти?

Матю помнеше. И се беше надявал... не. Бог да му е на помощ, беше се молил Бенджамин да е прокълнат с кръвожадност.

— Беше те грижа повече за доброто мнение на Филип, отколкото за собственото ти дете. — Гласът на Бенджамин трепереше от ярост, очите му бяха станали черни като нощта. — От мига, когато станах вампир, аз живея, за да унищожа теб, Филип и всички Дьо Клермон. Отмъщението ми даваше сили и цел, а времето бе мой приятел. Чаках. Кроях планове. Създадох свои собствени деца и ги научих да оцеляват така, както оцелявах аз самият — чрез изнасилване и убийства. Това бе единственият път, който ми остави да следвам.

Матю затвори очи в опит да заличи не само лицето на Бенджамин, но и осъзнаването на провалите си като син и баща. Но Бенджамин нямаше да позволи подобно нещо.

— Отвори си очите — изръмжа синът му. — Скоро няма да имаш тайни от мен.

Очите на Матю се отвориха тревожно.

— Докато научавам за партньорката ти, ще науча много неща и за теб — продължи Бенджамин. — Няма по-добър начин да опознаеш някого от този да разбереш жена му. Това също го научих от Филип.

Колелцата в мозъка на Матю се въртяха и щракаха. Някаква ужасна истина се мъчеше да излезе наяве.

— Филип успя ли да ти разкаже за времето, което прекарахме заедно през войната? Не мина според плановете ми. Филип съсипа толкова много от тях, когато посети вещицата в лагера, една стара циганка — обясни Бенджамин. — Някой му беше подшушнал за мен и както обикновено, Филип пое нещата в свои ръце. Вещицата открадна повечето от мислите му, разбърка останалите като яйца и после се обеси. Беше провал, спор няма. Той винаги е имал такъв подреден ум. С нетърпение очаквах да го изуча в цялата му сложна прелест.

Ревът на Матю излезе като грачене, но крясъкът в главата му продължаваше и продължаваше. Не беше очаквал това.

Бенджамин, собственият му син, беше измъчвал Филип през войната, а не някакъв нацистки функционер.

Бенджамин го фрасна в лицето и счупи скулата му.

— Млъкни. Разказвам ти приспивна приказка. — Пръстите му натискаха счупените кости по лицето на Матю и засвириха на тях като на инструмент, чиято единствена музика бе болката. — Когато комендантът на Аушвиц ми предаде Филип, вече бе твърде късно. След вещицата в блестящия му преди ум беше останало само едно — Изабо. Открих, че може да бъде изненадващо чувствена за толкова студено същество.

Колкото и да искаше Матю ушите му да престанат да чуват думите, нямаше как да го направи.

— Филип мразеше собствената си слабост, но не се освободи от нея — продължи Бенджамин. — Дори насред лудостта си, докато плачеше като малко дете, той си мислеше за Изабо — и през цялото време знаеше, че споделям удоволствието му. — Бенджамин се усмихна и показа остри зъби. — Но засега стига семейни приказки. Приготви се, Матю. Ще боли.

36.

По време на полета към дома Галоуглас беше предупредил Маркъс, че с мен се е случило нещо неочаквано в Бодлианската библиотека.

— Ще откриеш, че Даяна е... изменена — внимателно каза той по телефона.

Изменена. Подходящо описание за създание, съставено от възли, нишки, вериги, криле, печати, оръжия, а сега и от думи и дърво. Не знаех каква ме прави всичко това, но то нямаше нищо общо с онова, което бях преди.

Въпреки че беше предупреден за промяната, Маркъс бе видимо шокиран, когато слязох от колата в Сет-Тур. Фийби прие метаморфозата ми далеч по-спокойно, както приемаше повечето неща.

— Никакви въпроси, Маркъс — каза Хамиш и ме хвана за лакътя. Беше видял в самолета какво правеха въпросите с мен. Никакви прикриващи заклинания не можеха да скрият начина, по който очите ми стават млечнобели и в тях, както и по ръцете и опакото на дланите ми плъзват букви и думи и при най-малкия намек за въпрос.

Отправих мълчалива благодарност, че децата ми никога няма да ме познават като различна и ще си мислят, че е напълно нормално да имат майка палимпсест.

— Никакви въпроси — побърза да се съгласи Маркъс.

— Децата са с Март в кабинета на Матю. През последния час са неспокойни, сякаш знаеха, че идваш — съобщи ми Фийби, докато влизаше с мен в къщата.

— Първо ще видя Бека и Филип. — От нетърпение полетях по стълбите, вместо да ги изкача. Не виждах смисъл да правя нещо друго.

Срещата с децата разтърси душата ми. От една страна, те ме накараха да се почувствам по-близо до Матю. Но съпругът ми беше в опасност и нямаше как да не забележа колко силна бе приликата във формата на очите на Филип и на баща му. В брадичката също се долавяше инатът на Матю, колкото и малък и незрял да беше синът ми. А Бека с нейните черни като гарваново крило коси, с очите, в които нямаше обичайното бебешко синьо, а вече бяха бляскаво сиво-зелени, и с млечнобялата си кожа приличаше зловещо на Матю. Гушнах ги и им зашепнах обещания какво ще направи татко им с тях, когато се върне у дома.

Когато прекарах с тях толкова време, колкото посмях, аз се върнах долу, този път по-бавно и пеша, и настоях да видя видеото от Бенджамин.

— Изабо е в библиотеката и в момента го гледа. — Осезаемата тревога на Мириам смрази кръвта ми по-силно от всичко друго, откакто Галоуглас се беше материализирал в Бодлианската библиотека.

Събрах кураж за гледката, но Изабо рязко затвори лаптопа веднага щом влязох в помещението.

— Казах ти да не я водиш тук, Мириам.

— Даяна има право да знае — изтъкна Мириам.

— Тя е права, бабо. — Галоуглас бързо целуна баба си за поздрав. — Пък и леля ще се подчини на твоите заповеди не повече, отколкото ти се подчини на Болдуин, когато се опита да те държи настрана от Филип, докато раните му не заздравеят. — Той отскубна лаптопа от ръцете на Изабо и го отвори.

Картината изтръгна от мен задавено, изпълнено с ужас възклицание. Ако не бяха характерните сиво-зелени очи и черната коса, нямаше да позная Матю.

— Даяна. — Болдуин влезе в стаята, като внимаваше лицето му да не показва никаква реакция на появата ми. Но той беше войник и разбираше, че преструвките, че нещо не се е случило, не го премахват. Пресегна се с изненадваща нежност и докосна косата ми. — Боли ли?

— Не. — Когато тялото ми погълна Книгата на живота, върху него се бе появило и дърво. Стволът му заемаше тила ми и идеално следваше гръбначния стълб. Корените му се простираха по раменете ми. Клоните се разделяха под косата ми и покриваха целия скалп. Върховете им надничаха покрай линията на косата ми, зад ушите и по краищата на лицето. Подобно на дървото от кутията ми със заклинания, корените и клоните бяха странно преплетени отстрани на шията ми в нещо като келтски мотив.

— Защо си тук? — попитах. Не бяхме получавали никакви вести от Болдуин от кръщенето.

— Той пръв видя съобщението на Бенджамин — обясни Галоуглас. — Свърза се веднага с мен, после предаде новината на Маркъс.

— Натаниел ме изпревари. Проследил последния разговор на Матю — обаждане до теб — до някакво място в Полша — съобщи Болдуин.

— Ади е видяла Матю в Дрезден, на път за Берлин — доложи Мириам. — Попитал я дали има някаква информация за Бенджамин. Докато били заедно, Матю получил есемес. И потеглил незабавно.

— Веран отиде при Ади. Тръгнали са по дирите на Матю. Един от рицарите на Маркъс го видял да излиза от града, който навремето наричахме Бреслау. — Болдуин погледна към Изабо. — Пътувал на югоизток. Явно е попаднал в капан.

— Дотогава е пътувал на север. Защо е сменил посоката? — намръщи се Маркъс.

— Може да е тръгнал за Унгария — предположих, мъчейки се да си представя картата. — Открихме писмо от Годфроа, в което се споменават връзките на Бенджамин там.

Телефонът на Маркъс иззвъня.

— Какво имаш? — Маркъс се заслуша за момент, после отиде до един от лаптопите на масата. Щом екранът светна, въведе интернет адрес. Появиха се кадри от видео. Изображенията бяха обработени, за да са по-четливи. Едното беше на клипборд. Другото показваше ръб на дреха, преметната върху стол. На третото се виждаше прозорец. Маркъс свали телефона и го пусна на говорител.

— Обясни — нареди той. Звучеше повече като командир на Натаниел, отколкото като негов приятел.

— Стаята е почти гола, в нея няма нищо, което да ни даде по-добра представа за местоположението на Матю. Тези неща ми се сториха с най-голям потенциал.

— Можеш ли да увеличиш клипборда?

От другия край на света Натаниел заработи с изображението.

— Използвахме такива за медицински картони. Имаше ги във всяка болница, закачени за рамката на леглото. — Маркъс наклони глава настрани. — Формуляр. Бенджамин е направил онова, което би направил всеки лекар — измерил е височината на Матю, теглото, кръвното налягане, пулса. — Маркъс замълча за момент. — И е вписал медикаментите, които приема.

— Матю не взема никакви медикаменти — казах.

— Сега взема — кратко отвърна Маркъс.

— Но вампирите могат да почувстват въздействието на опиати само ако... — Гласът ми замря.

— Ако ги приемат чрез топлокръвно. Бенджамин го храни, по-скоро го храни принудително, с подправена кръв. — Маркъс опря ръце на масата и изруга. — И въпросните медикаменти не могат да се нарекат успокоителни за вампир.

— Какво приема? — Чувствах се вцепенена и единствените части от мен, които изглеждаха живи, бяха вървите, минаващи през тялото ми подобно на корени и клони.

— Коктейл от кетамин, опиати, кокаин и псилоцибин. — Тонът на Маркъс беше равен и безстрастен, но десният му клепач трепна.

— Псилоцибин ли? — попитах. Имах представа за останалите.

— Халюциноген, получаван от гъби.

— Тази комбинация ще доведе Матю до лудост — каза Хамиш.

— Убиването му би било твърде бързо за целите на Бенджамин — процеди Изабо. — Ами онзи плат? — Тя посочи екрана.

— Мисля, че е одеяло. По-голямата част е извън кадър, но въпреки това го включих — каза Натаниел.

— Отвън няма никакви характерни ориентири — отбеляза Болдуин. — Виждат се само дървета и сняг. Може да е на хиляди места в Централна Европа по това време на годината.

На централния прозорец главата на Матю леко се завъртя.

— Нещо става — съобщих и придърпах лаптопа към себе си.

Бенджамин доведе момиче в стаята. Не можеше да е на повече от четири години и носеше дълга бяла нощница с дантели на яката и ръкавите. Дрехата беше оцапана с кръв.

Момичето имаше замаяна физиономия и смучеше палеца си.

— Фийби, изведи Даяна навън — незабавно нареди Болдуин.

— Не. Оставам. Матю няма да се нахрани с нея. Няма. — Поклатих глава.

— Той не е на себе си от болката, загубата на кръв и опиатите — меко рече Маркъс. — Матю не е отговорен за действията си.

— Съпругът ми няма да се храни с дете — абсолютно убедено заявих аз.

Бенджамин настани момиченцето на коляното на Матю и погали шията му. Кожата беше разкъсана и кръвта около раната се беше съсирила.

Ноздрите на Матю рязко се разшириха, когато инстинктивно позна какво има наблизо. Той нарочно се извърна.

Погледът на Болдуин не се откъсваше от екрана. Гледаше брат си първо предпазливо, после с изумление. Секундите се изнизваха и на лицето му се изписа уважение.

— Вижте само какъв контрол — промърмори Хамиш. — Сигурно всичките му инстинкти крещят за кръв и оцеляване.

— Още ли си мислиш, че Матю е негоден да застане начело на собствена фамилия? — попитах Болдуин.

Бенджамин беше с гръб към нас и не можехме да видим реакцията му, но раздразнението му пролича в свирепия удар, който нанесе в лицето на Матю. Нищо чудно, че чертите на съпруга ми не ми изглеждаха познати. После Бенджамин грубо сграбчи детето и поднесе шията му право под носа на Матю. Към картината нямаше звук, но лицето на момичето се изкриви, когато то изпищя от ужас.

Устните на Матю се раздвижиха и детето обърна глава, хлипането му леко намаля. До мен Изабо започна да пее.

— Der Mond ist aufgegangen, / Die goldnen Sterniein prangen / Am Himmel hell und klar. — Изпяваше думите едновременно c движението на устните на Матю.

— Спри, Изабо — рязко нареди Болдуин.

— Каква е тази песен? — попитах и посегнах да докосна лицето на съпруга си. Дори при тези мъчения то оставаше шокиращо безизразно.

— Немският химн. Някои от стиховете са станали популярна приспивна песен. Филип често я пееше, след като... се прибра у дома. — За момент лицето на Болдуин се сгърчи от мъка и вина.

— Песен за Страшния съд — каза Изабо.

Ръцете на Бенджамин се раздвижиха. Когато спряха, тялото на момичето беше увиснало безжизнено, с извита под неестествен ъгъл глава. Макар че не беше убил детето, Матю не бе и в състояние да го спаси. Поредната смърт, която щеше да носи завинаги със себе си. Яростта пламна във вените ми, бистра и ярка.

— Достатъчно. Това приключва. Тази нощ. — Грабнах връзката ключове, която някой бе хвърлил на масата. Не ми пукаше за чия кола са, макар да се надявах да е на Маркъс — и съответно да е бърза. — Кажете на Веран, че идвам.

— Не! — Измъченият вик на Изабо ме накара да закова на място. — Прозорецът. Натаниел, можеш ли да увеличиш онази част?

— Там няма нищо освен сняг и дървета — намръщи се Хамиш.

— Стената до прозореца. Ето там. — Изабо посочи мръсната стена на екрана, сякаш Натаниел можеше да я види. Въпреки че не можеше, той послушно увеличи изображението.

Появи се по-ясна картина. Нямах представа какво виждаше Изабо. Стената бе покрита с влажни петна и от доста време не беше виждала боя. Може би някога е била бяла като плочките по пода, но сега беше сивкава. Изображението на екрана продължи да се изостря. Някои от зацапаните петна се оказаха серия от цифри, вървящи по стената.

— Умното ми дете. — От очите на Изабо потекоха кървави сълзи. Тя стана. Ръцете й трепереха. — Това чудовище. Ще го разкъсам на парчета.

— Какво има, Изабо? — попитах.

— Подсказката беше в песента. Матю знае, че го гледаме — отвърна тя.

— Какво има, grand-mere? — повтори въпроса ми Маркъс, докато се взираше в екрана. — Числата ли?

— Едно число. Номерът на Филип. — Изабо посочи последните цифри от поредицата.

— Неговият номер ли? — не разбра Сара.

— Номерът му в Аушвиц-Биркенау. След като го заловили, докато се опитвал да освободи Равенсбрюк, нацистите го пратили там — каза Изабо.

Това бяха имена от кошмари, места, които завинаги щяха да останат синоними на жестокостта на човечеството.

— Нацистите го татуирали на Филип. Отново и отново. — Яростта на Изабо се засилваше и гласът й зазвъня като камбана. — Така открили, че е различен.

— Какво искаш да кажеш? — Не можех да повярвам, но все пак...

— Бенджамин е измъчвал Филип — каза Изабо.

Образът на Филип изникна пред мен — празната очна кухина, след като Бенджамин го беше ослепил, ужасните белези по лицето. Спомних си неравния почерк на писмото, което беше оставил за мен — тялото му е било твърде съсипано, за да контролира движението на ръката си.

И същото създание, което бе направило онова с Филип, сега държеше съпруга ми.

— Махни се от пътя ми. — Опитах да мина покрай Болдуин и да се втурна към вратата. Той обаче ме хвана здраво.

— Няма да допусна да попаднеш в същия капан като него, Даяна — рече той. — Точно това иска Бенджамин.

— Отивам в Аушвиц. Матю няма да умре там, където са загинали толкова много хора — заявих, мъчейки се да се отскубна от хватката му.

— Матю не е в Аушвиц. Малко след залавянето му Филип беше преместен в Майданек, в покрайнините на Люблин. Именно там го открихме. Преобърнах целия лагер в търсене на други оцелели. Там няма подобна стая.

— Значи Филип е бил откаран някъде другаде, преди да бъде пратен в Майданек. В друг концлагер. Командван от Бенджамин. Именно той е измъчвал Филип. Сигурна съм — подчерта Изабо.

— Как Бенджамин би могъл да командва лагер? — Никога не бях чувала подобно нещо. Нацистките концентрационни лагери са се управлявали от СС.

— Бяха десетки хиляди, из цяла Германия и Полша. Трудови лагери, бардаци, изследователски комплекси, ферми — обясни Болдуин. — Ако Изабо е права, Матю би могъл да е къде ли не.

— Ти можеш да си останеш тук и да се чудиш къде е брат ти, но аз отивам в Полша с Даяна — заяви Изабо. — Сами ще открием Матю.

— Никой никъде няма да ходи. — Маркъс тресна юмрук в масата. — Не и без план. Къде точно се е намирал Майданек?

— Ще заредя карта. — Фийби посегна към компютъра.

Хванах ръката й. Нещо в онова одеяло ми изглеждаше смущаващо познато... Туид, кафеникав меланж, с характерен десен.

— Онова там копче ли е? — Вгледах се по-внимателно. — Това не е одеяло. А сако. — Продължих да се взирам още известно време. — Питър Нокс носеше подобно сако. Помня плата от Оксфорд.

— Вампирите няма да могат да освободят Матю, ако Бенджамин разполага с вещери като Нокс! — възкликна Сара.

— Сякаш четиресет и четвърта се повтаря — тихо промълви Изабо. — Бенджамин си играе с Матю. И с нас.

— Ако е така, то целта му не е била да залови Матю. — Болдуин скръсти ръце на гърдите си и присви очи към екрана. — Капанът му е бил предназначен за друг.

— Той иска леля — рече Галоуглас. — Бенджамин иска да разбере защо тя може да роди дете на вампир.

„Бенджамин иска да родя негово дете“ — помислих си аз.

— Е, няма да му се удаде възможност да експериментира върху Даяна — обади се Маркъс. — Матю по-скоро би умрял, отколкото да позволи подобно нещо.

— Няма нужда от експерименти. Аз вече знам защо тъкачките могат да имат деца от вампири с кръвожадност. — Отговорът вървеше нагоре по ръцете ми с букви и символи от отдавна мъртви езици или такива, които не са били използвани никога, освен от правещи заклинания вещици. Вървите в тялото ми се преплитаха и навиваха на ярки жълти и бели, червени и черни, зелени и сребристи спирали.

— Значи отговорът се е намирал в Книгата на живота — заключи Сара. — Точно както смятаха вампирите.

— И всичко започнало с откриване на вещици. — Стиснах устни, за да не разкрия още нещо. — Маркъс е прав. Ако тръгнем срещу Бенджамин без план и без подкрепата на други създания, той ще победи. И Матю ще умре.

— Пращам ви пътна карта на Южна и Източна Полша — каза гласът на Натаниел от тонколоните. На екрана се отвори нов прозорец. — Това е Аушвиц. — Появи се пурпурен флаг. — А това е Майданек. — Червен флаг отбеляза място в покрайнините на град, който се намираше толкова далеч на изток, че на практика попадаше в Украйна. Между двете места имаше километри и километри полска земя.

— Откъде започваме? — попитах. — От Аушвиц и после на изток?

— Не. Бенджамин не може да е далеч от Люблин — настоя Изабо. — Вещиците, които разпитахме, след като открихме Филип, казаха, че създанието, което го е измъчвало, имало силни връзки с онзи район. Предположихме, че става дума за някакъв местен нацист.

— Какво друго казаха вещиците? — попитах.

— Само, че похитителят на Филип е измъчвал вещиците от Хелм, преди да насочи вниманието си към съпруга ми — отговори Изабо. — Наричаха го Дявола.

Хелм. Открих града за секунди. Хелм се намираше непосредствено на изток от Люблин. Вещерската ми интуиция подсказваше, че Бенджамин е там — или някъде наблизо.

— Ето откъде трябва да започнем да търсим — изтъкнах и докоснах града на картата, сякаш Матю по някакъв начин можеше да усети пръстите ми. На видеото видях, че е оставен сам с мъртвото дете. Устните му продължаваха да се движат, продължаваха да пеят... на момиченце, което никога вече нямаше да чуе каквото и да било.

— Защо си толкова сигурна? — попита Хамиш.

— Защото там беше роден един вещер, с когото се запознах в Прага през шестнайсети век. Той беше тъкач, също като мен. — Докато говорех, имена и родословни дървета плъзнаха по ръцете и дланите ми, черни като татуировки. Появяваха се само за момент и отново избледняваха, но аз знаех какво показват — Авраам бен Елия може би не беше първият, нито последният тъкач в града. Хелм беше мястото, където Бенджамин бе извършил безумните си опити да зачене дете.

На екрана Матю погледна надолу към дясната си ръка. Тя се свиваше в спазми, показалецът почукваше неравномерно върху подлакътника на стола.

— Изглежда, че нервите на ръката му са повредени — каза Маркъс, докато гледаше как пръстите на баща му потрепват.

— Това не беше неволно движение. — Галоуглас се наведе толкова, че брадичката му едва не се опря в клавиатурата. — Това е морзов код.

— Какво казва? — Едва не полудях от тревога при мисълта, че може да сме изпуснали част от съобщението.

— D. Четири. D. Пет. С. Четири. — Галоуглас изреждаше всяка буква. — Господи. Няма абсолютно никакъв смисъл. D. X...

— С 4 — оживи се Хамиш. — DxC4. — Той извика ликуващо. — Не е попаднал в капана. А нарочно го е задействал.

— Не разбирам — стъписах се.

— D4 и D5 са първите два хода от царския гамбит, един от класическите начини да се започне партия шахмат. — Хамиш отиде до камината, до която имаше маса с тежка шахматна дъска върху нея. Той премести две пешки, първо бяла и после черна. — Следващият ход на белите принуждава черните или да изложат ключови фигури на опасност и да си осигурят по-голяма свобода на действие, или да играят на сигурно и да ограничат възможностите си за маневриране. — Хамиш премести друга бяла пешка до първата.

— Но когато играе с белите, Матю никога не започва с този гамбит, а когато е с черните, го отказва. Той винаги играе на сигурно и защитава царицата си — каза Болдуин и скръсти ръце на гърдите си. — Защитава я на всяка цена.

— Знам. Затова губи. Но не и този път. — Хамиш хвана черната пешка и събори бялата, която се намираше диагонално на нея. — DxC4. Гамбитът е приет.

— Мислех си, че Даяна е бялата царица — обади се Сара, докато изучаваше дъската. — Но според теб излиза, че Матю играе с черните.

— Точно така — потвърди Хамиш. — Мисля, че ни казва, че детето е било бялата пешка на Бенджамин. Фигурата, която той жертва с идеята, че това ще му даде предимство пред Матю. Пред нас.

— А така ли е? — попитах със свито сърце.

— Зависи от следващия ни ход — рече Хамиш. — В шаха черните или ще продължат да атакуват с пешки, за да получат предимство в края на играта, или ще станат по-агресивни и ще вкарат в ход конете.

— Матю как би постъпил? — попита Маркъс.

— Не знам — вдигна рамене Хамиш. — Както Болдуин каза, Матю никога не приема царския гамбит.

— Няма значение. Той не се опитва да диктува следващия ни ход. А ни казва да защитаваме царицата му. — Болдуин завъртя глава и ме попита директно: — Готова ли си за онова, което предстои?

— Веднъж вече се поколеба — напомни ми той. — Маркъс ми каза какво е станало, когато си се озовала срещу Бенджамин в библиотеката. Този път животът на Матю ще зависи от теб.

— Няма да се случи отново. — Отвърнах на погледа му и Болдуин кимна.

— Ще успееш ли да откриеш Матю, Изабо? — попита той.

— По-добре от Веран — увери го тя.

— В такъв случай тръгваме веднага — заяви Болдуин. — Вдигни рицарите си под тревога, Маркъс. Кажи им да ме чакат във Варшава.

— Кузма е там — съобщи Маркъс. — Той ще командва рицарите, докато дойда аз.

— Не можеш да идеш, Маркъс — рече Галоуглас. — Трябва да останеш тук, с бебетата.

— Не! — отсече Маркъс. — Той ми е баща. Мога да го надуша толкова лесно, колкото и Изабо. Ще ни е нужно всяко предимство.

— Никъде няма да ходиш, Маркъс. Нито пък Даяна. — Болдуин опря ръце в масата и ни изгледа. — Досега всичко беше сблъсък, преамбюл към този момент. Бенджамин е разполагал с почти хиляда години да планира отмъщението си. Ние имаме часове. Всички трябва да бъдем там, където сме най-нужни, а не където ни водят сърцата.

— Съпругът ми има нужда от мен — рязко възразих.

— Съпругът ти има нужда да бъде намерен. Други могат да го направят, както и да се бият — отвърна Болдуин. — Маркъс трябва да остане тук, защото Сет-Тур има официален статут на убежище само ако великият магистър се намира между стените му.

— Вече видяхме колко ни помогна това срещу Жербер и Нокс — горчиво отбеляза Сара.

— Един човек умря. — Гласът на Болдуин беше студен и ясен като ледена висулка. — Тежка и трагична загуба, но ако Маркъс не беше тук, Жербер и Доменико щяха да пометат това място с децата си и всички щяхте да сте мъртви.

— Не можеш да си сигурен в това — заяви Маркъс.

— Мога. Доменико се фукаше с плановете им. Ще останеш тук, Маркъс, и ще пазиш Сара и децата, за да може Даяна да свърши своята задача.

— Моята задача ли? — повдигнах въпросително вежди.

— Ти, сестро, отиваш във Венеция.

Голям железен ключ полетя във въздуха. Вдигнах ръка и той падна в дланта ми. Беше тежък и украсен, с изящно ухо, оформено като уробороса на Дьо Клермон, дълго тяло и масивен връх със сложни зъбци във формата на звезда. Смътно си спомних, че навремето имах къща там. Може би ключът беше за нея?

Всеки вампир в помещението се взираше шокирано в ръката ми. Завъртях ключа насам и натам, но не видях нищо особено в него освен обичайните цветове на дъгата, белязана шийка и тук-там по някоя буква. Галоуглас пръв си възвърна дар слово.

— Не можеш да пратиш леля там — каза той и бутна заядливо Болдуин. — Какви ги мислиш, човече?

— Мисля, че тя е Дьо Клермон и че ще съм по-полезен да търся Матю с Изабо и Веран, отколкото да седя в някаква заседателна зала и да споря за условията на съглашението. — Болдуин обърна блестящите си очи към мен и сви рамене. — Може би Даяна ще успее да ги накара да размислят.

— Чакай малко. — Сега беше мой ред да се изумя. — Не можеш...

— Да поискам да седнеш на мястото на Дьо Клермон на масата с Паството ли? — Устните на Болдуин се извиха. — Напротив, сестро. Мога.

— Аз не съм вампир!

— Никъде не пише, че трябва да си. Баща ми прие съглашението единствено при условие, че сред членовете на Паството винаги ще има представител на Дьо Клермон. Съветът не може да се събере без участието на някой от нас. Но аз прегледах първоначалния договор. В него не се казва, че представителят на фамилията задължително трябва да е вампир. — Болдуин поклати глава. — Направо да си помислиш, че Филип е предвидил този ден и е планирал всичко.

— Какво очакваш да направи леля? — остро попита Галоуглас. — Тя може и да е тъкачка, но не е чудотворец.

— Даяна трябва да напомни на Паството, че не за първи път има оплаквания от вампир в Хелм — каза Болдуин.

— Значи Паството е знаело за Бенджамин и не е направило нищо? — Не можех да повярвам на ушите си.

— Не са знаели, че е Бенджамин, но са били наясно, че нещо там не е наред — отвърна той. — Дори вещиците не си направили труда да проверят. Нокс може да не е единственият вещер, който работи с Бенджамин.

— В такъв случай няма да постигнем нищо в Хелм без подкрепата на Паството — заключи Хамиш.

— И ако вещиците в Хелм са били жертви на Бенджамин, една група вампири ще се нуждае от благословията на тамошния сбор, ако иска да успее, наред с подкрепата на Паството — добави Болдуин.

— Това означава, че трябва да убедим Сату Ярвинен да застане на наша страна — посочи Сара. — Да не говорим за Жербер и Доменико.

— Невъзможно е, Болдуин. Има твърде много вражда между вещиците и Дьо Клермон — поклати глава Изабо. — Никога няма да ни помогнат да спасим Матю.

— Impossible n'est pas francais — напомних й аз. — Аз ще се оправя със Сату. Когато дойда при теб, Болдуин, ще имаш пълната подкрепа на вещиците в Паството. А също и на демоните. Не обещавам нищо за Жербер и Доменико.

— Летвата е твърде висока — предупреди ме Галоуглас.

— Искам да си върна съпруга. — Обърнах се към Болдуин. — И сега какво?

— Тръгваме направо към къщата на Матю във Венеция. Паството настоя ти и Матю да се явите пред тях. Като ни видят двамата, ще приемат, че съм изпълнил желанието им — каза Болдуин.

— Тя ще бъде ли изложена на опасност там? — попита Маркъс.

— Паството иска официално разискване. Ще бъдем наблюдавани, при това внимателно, но никой няма да поиска да започне война. Поне не и преди края на срещата. Ще ида с Даяна до Изола дела Стела, където се намира Целестина, централата на Паството. След това тя може да вземе двама придружители във вътрешния двор. Галоуглас? Фернандо? — Болдуин се обърна към племенника си и партньора на брат си.

— С удоволствие — съгласи се Фернандо. — Не съм присъствал на заседание на Паството, откакто Юг беше жив.

— Разбира се, че отивам във Венеция — изръмжа Галоуглас. — Ако мислиш, че леля ще тръгне без мен, значи не си с всичкия си.

— Така си и помислих. Не забравяй, Даяна, те не могат да започнат заседанието без теб. Вратата на заседателната зала няма да се отключи без ключа на Дьо Клермон — обясни Болдуин.

— О! Значи затова ключът е омагьосан — възкликнах.

— Омагьосан ли? — изненада се Болдуин.

— Да. При изработването му в него е било вложено и защитно заклинание. — И вещиците, които са го направили, са били доста умели. Грамарията на заклинанието почти не беше отслабнала през вековете.

— Паството се премести на Изола дела Стела през хиляда четиристотин петдесет и четвърта. Ключовете бяха изработени тогава и се предават от ръка на ръка — каза Болдуин.

— Аха. Това обяснява нещата. Целта на заклинанието е да гарантира, че не може да се направи копие. Ако опиташ, ключът ще се самоунищожи. — Завъртях ключа в ръката си. — Хитро.

— Сигурна ли си, Даяна? — Болдуин се вгледа внимателно в мен. — Няма нищо срамно да признаеш, че не си готова да се изправиш отново срещу Жербер и Сату. Можем да измислим някакъв друг план.

Посрещнах погледа му, без да трепна.

— Сигурна съм.

— Добре. — Той взе листа, който лежеше на масата. В долната част се мъдреше уроборосът на Дьо Клермон върху черен восък, а до него бе решителният подпис на Болдуин. Той ми връчи документа. — Можеш да го представиш на библиотекаря, когато пристигнеш.

Това бе официалното му признаване на издънката Бишъп-Клермон.

— Не беше нужно да виждам Матю с момичето, за да разбера, че е готов да поведе своя собствена фамилия — каза Болдуин в отговор на слисаната ми физиономия.

— Кога? — попитах, неспособна да кажа каквото и да било повече.

— В мига, когато ти позволи да се намесиш между двама ни в църквата и не беше погълнат от кръвожадността — обясни той. — Ще го намеря, Даяна. И ще го прибера у дома.

— Благодаря. — Поколебах се, после казах думата, която бе не само на езика, но и в сърцето ми. — Братко.

37.

Морето и небето бяха с цвят на олово и вятърът духаше свирепо, когато самолетът на Дьо Клермон кацна на летището на Венеция.

— Чудесно венецианско време, както виждам. — Галоуглас ме закри от яростните пориви, докато слизахме по стълбата зад Болдуин и Фернандо.

— Поне не вали — подхвърли Болдуин, докато оглеждаше пистата.

Наред с многото други неща ме бяха предупредили, че на партерния етаж на къщата може да има няколко сантиметра вода, но това беше последната ми грижа. Понякога вампирите могат да те подлудят с възгледите си кое е важно и кое не.

— Да тръгваме, ако нямате нищо против — предложих и закрачих към очакващата ни кола.

— Така няма да накараш пет часът да настъпи по-скоро — отбеляза Болдуин, докато ме следваше. — Отказват да променят времето на заседанията. Такава е т...

— Традицията. Знам. — Качих се в колата.

Тя ни откара само до кея на летището, където Галоуглас ми помогна да се кача в малък бърз катер. Имаше герба на Дьо Клермон на блестящия нос и затъмнени стъкла на кабината. Не след дълго се озовахме на друг кей, който се полюшваше пред едно палацо от петнайсети век на един завой на Големия канал.

Ка’Чиаромонте беше подходящ дом за някой като Матю, който бе играл векове наред основна роля във венецианския търговски и политически живот. Трите му етажа, готическата фасада и проблясващите прозорци направо крещяха за богатството и положението на собственика му. Ако не бях тук с единствената цел да спася Матю, сигурно щях да се насладя на красотата му, но днес мястото ми се виждаше мрачно като времето отвън. Як тъмнокос мъж с голям нос, кръгли очила с дебели лещи и страдалческо изражение ни посрещна.

— Benvegnua, madame — каза той и се поклони. — За мен е чест да ви посрещна с добре дошла в дома ви. И винаги е удоволствие да ви видя отново, сер Балдовино.

— Ужасен лъжец си, Санторо. Трябва ни кафе. И нещо по-силно за Галоуглас. — Болдуин му връчи ръкавиците и палтото си и ме поведе към отворената порта на палацото. Преминах през малък портик, който, както се очакваше, беше на няколко сантиметра под водата въпреки чувалите с пясък, натрупани на купчини до вратата. Вътре подът от теракота и бели плочки се простираше към далечината. Съзрях една-единствена друга врата в отсрещния край. Тъмното й дърво бе осветено от свещи в аплици с огледала, които усилваха светлината. Свалих качулката на тежкото си палто, размотах шала и се огледах.

— D' accordo, сер Балдовино. — Санторо звучеше горе-долу толкова искрено, колкото и Изабо. — А за вас, мадам Чиаромонте? Милорд Матео има добър вкус за вино. Може би чаша бароло?

Поклатих глава.

— Вече е сер Матео — съобщи Болдуин от края на коридора. Ченето на Санторо увисна. — Не ми казвай, че си изненадан, дърт козел такъв. От векове го подбуждаш да се разбунтува. — Девер ми продължи енергично нагоре по стълбите.

Заех се с копчетата на подгизналото си палто. В момента не валеше, но въздухът беше ужасно влажен. Бях открила, че Венеция е предимно вода, доблестно (макар и безполезно) отблъсквана с тухли и хоросан. Докато се разкопчавах, погледнах към пищните мебели в коридора. Фернандо забеляза накъде съм насочила вниманието си.

— Венецианците разбират два езика, Даяна — на богатството и на властта. Дьо Клермон говорят и двата, при това свободно — рече той. — Освен това градът отдавна щеше да е под водата, ако не бяха Матю и Болдуин, и венецианците го знаят. Нито един от двамата няма причини да се крие тук. — Фернандо взе палтото ми и го предаде на Санторо. — Ела, ще те заведа горе.

Спалнята, която ми бяха приготвили, бе украсена с червено и златно, огънят в облицованата с плочки камина гореше, но пламъците и ярките цветове не ме стоплиха. Пет минути след като Фернандо затвори вратата след себе си, отново слязох долу.

Седнах на тапицирана пейка в една от подобните на фенер еркерни прозорци, които стърчаха над Големия канал. В една от огромните като пещери камини на къщата пращеше огън. Върху дървената полица се мъдреше познатото мото ТОВА, КОЕТО МЕ ХРАНИ, МЕ УНИЩОЖАВА. Надписът ми напомни за Матю, за престоя ни в Лондон, за минали дела, които и сега застрашаваха семейството ми.

— Моля те, лельо. Трябва да си починеш — загрижено замърмори Галоуглас, когато ме откри там. — До заседанието на Паството има часове.

Аз обаче отказах да помръдна. Останах да седя между оловните стъкла на прозорците, от които се откриваха откъслечни изгледи към града, и слушах как камбаните отбелязват бавно изнизващите се часове.

— Време е. — Болдуин сложи ръка на рамото ми.

Станах и се обърнах към него. Бях облечена в яркия бродиран жакет от епохата на Елизабет, който бях взела от миналото, а под него носех дебело черно поло и вълнени панталони. Бях облечена за Хелм, за да мога да потегля в момента, когато срещата приключи.

— Ключът у теб ли е? — попита той.

Извадих го от джоба си. За щастие, жакетът беше скроен така, че да осигури място за внушителното снаряжение на някогашните домакини. Въпреки това ключът за залата на Паството беше толкова голям, че едва се побираше в джоба ми.

— Е, да вървим тогава — рече Болдуин.

Открихме Галоуглас долу с Фернандо. Двамата бяха загърнати в черни кадифени наметала и Галоуглас метна едно такова и на моите рамене. Беше древно и тежко. Пръстите ми проследиха емблемата на Матю по гънките на тъканта, покриваща дясната ми ръка.

Свирепият вятър не беше утихнал и трябваше да хвана ръба на качулката си, за да я задържа на място. Фернандо и Галоуглас огледаха катера, който се люлееше на вълните на канала.

Болдуин ме държеше здраво за лакътя, докато вървяхме по хлъзгавата повърхност. Скочих в катера точно когато палубата се килна към кея благодарение на това, че Галоуглас заби ботуша си в металния кнехт отстрани. Вмъкнах се в кабината и Галоуглас се качи на борда след мен.

Понесохме се през устието на Големия канал, минахме през откритата площ пред Сан Марко и продължихме по по-малък канал, който минаваше през Кастело и ни връщаше в северно от града. Минахме покрай Сан Микеле, чиито високи стени и кипариси закриваха надгробните камъни. Пръстите ми се раздвижиха и завъртяха черните и сини върви в мен, докато мърморех няколко думи в памет на мъртвите.

Докато пресичахме лагуната, минахме покрай обитаеми острови като Мурано и Бурано и други, заети само от руини и задрямали овощни дървета. Когато отпред се появиха суровите стени, защитаващи Изола дела Стела, кожата ми изтръпна. Болдуин обясни, че венецианците смятали мястото за прокълнато. Нищо чудно. Там имаше сила, стихийна магия и утайка, останала от заклинания, правени в продължение на векове, за да пазят мястото и да държат по-надалеч любопитните очи на човеците.

— Островът ще усети, че не бива да влизам през вампирска врата — казах на Болдуин. Чувах духовете на обвързаните с това място вещици, които правеха обиколките си по периметъра. Онзи, който се занимаваше с охраната на Изола дела Стела и Целестина беше далеч по-добър от вещицата, инсталирала магическата система за наблюдение, която преодолях в Бодлианската библиотека.

— В такъв случай се движи бързо. Правилата на Паството забраняват прогонването на всеки, който стигне вътрешния двор в центъра на Целестина. Щом ключът е у теб, имаш право да влезеш с двама придружители. Винаги е било така — спокойно отвърна Болдуин.

Санторо изключи двигателя и катерът се плъзна гладко в защитеното пристанище. Докато минавахме под арката, видях смътните очертания на уробороса на Дьо Клермон върху ключовия камък. Времето и соленият въздух бяха изгладили гравирания символ и случайният посетител вероятно щеше да го сметне само за сянка.

Вътре стъпалата, водещи до високата мраморна площадка, бяха целите във водорасли. Един вампир би могъл и да рискува да се изкачи по тях, но не и вещица. Преди да успея да измисля някакво решение, Галоуглас скочи от лодката и се озова на площадката. Санторо му хвърли въже и Галоуглас завърза с бързи опитни движения катера за един стълб. Болдуин се обърна да даде последните си инструкции.

— Щом стигнеш залата, заеми мястото си, без да завързваш разговори. Станало е обичайна практика членовете да бъбрят безкрайно преди събранието, но тази среща не е обикновена. Представителят на Дьо Клермон винаги ръководи събранието. Така че въведи ред колкото се може по-скоро.

— Ясно. — Точно на тази част се радвах най-малко. — Има ли значение къде ще седна?

— Мястото ти е срещу вратата, между Жербер и Доменико. — С тези думи Болдуин ме целуна по бузата. — Buona fortuna, Даяна.

— Върни го у дома, Болдуин. — Вкопчих се за момент в ръкава му. Това беше последната проява на слабост, която можех да си позволя.

— Ще го върна. Бенджамин очакваше, че баща му ще тръгне да го търси и ти ще се втурнеш след него — рече той. — Няма да очаква мен.

Някъде високо горе зазвъняха камбани.

— Трябва да тръгваме — подкани Фернандо.

— Да се грижиш за сестра ми — заръча му Болдуин.

— Грижа се за партньорката на своя сир, така че не е нужно да се безпокоиш — отвърна Фернандо. — Ще я пазя с цената на живота си.

Фернандо ме хвана през кръста и ме повдигна, а Галоуглас посегна надолу и ме сграбчи за ръката. Две секунди по-късно стоях на площадката с Фернандо до мен. Болдуин скочи от катера на една по-малка моторница, отдаде чест и насочи лодката към изхода. Щеше да остане там, докато камбаните отброят пет часа и началото на срещата.

Вратата, издигаща се между Паството и мен, бе тежка и черна от годините и влагата. Ключалката бе необичайно бляскава в сравнение с нея и изглеждаше така, сякаш наскоро са я полирали. Предположих, че това се дължи на магия и леко докосване с пръсти потвърди подозрението ми. Но това бе само безобидно защитно заклинание, което пречеше на стихиите да повредят метала. Съдейки по онова, което бях видяла от прозорците на Ка’Чиаромонте, една предприемчива венецианска вещица би могла да направи истинско състояние, като омагьосва гипса и тухлите на града да не се рушат.

Ключът беше топъл, когато свих пръсти около него. Извадих го от джоба си, пъхнах го в ключалката и завъртях. Механизмът реагира бързо и безпрекословно.

Хванах тежката халка и отворих вратата. От другата страна имаше тъмен коридор с под от мрамор на жилки. Виждах на не повече от метър пред себе си.

— Аз ще те водя — каза Фернандо и хвана ръката ми.

След сумрака на коридора бях временно заслепена, когато стигнахме слабо осветения вътрешен двор. Когато очите ми свикнаха, видях сводове, поддържани от грациозни двойни колони. В центъра на помещението имаше мраморен кладенец, напомнящ, че вътрешния двор е бил построен много преди модерните удобства като електричеството и течащата вода. В дните, когато пътуването е било трудно и опасно, срещите на Паството са продължавали месеци наред и членовете му са живеели на острова, докато не си свършат работата.

Тихите разговори спряха. Придърпах наметалото около себе си с надеждата да скрия евентуалните белези на сила по кожата си. Плътните гънки скриваха и преметнатата през рамото ми платнена чанта. Бързо огледах тълпата. Сату стоеше отделно. Избягна погледа ми, но аз усетих неудобството й, че ме вижда отново. Нещо повече, усещах вещицата... някак особено и стомахът ми се преобърна в по-слаба версия на отвращението, което изпитвах, когато друга вещица ме лъжеше. Сату носеше прикриващо заклинание, но то не вършеше работа. Знаех какво крие тя.

Останалите създания се бяха скупчили на групички според вида си. Агата Уилсън стоеше с два други демона. Доменико и Жербер бяха заедно и се спогледаха изненадано. Останалите две вещици в Паството бяха жени. Едната гледаше сурово и кафявата й коса, прошарена тук-там със сиво, бе прибрана на стегнат кок. Беше облечена в най-грозната рокля, която бях виждала някога, подчертана с натруфена твърда яка. В центъра на огърлицата й от злато и емайл имаше миниатюрен портрет, несъмнено на някоя предшественица. Другата вещица имаше приятно кръгло лице, розови бузи и бяла коса. Кожата й бе забележително гладка, което правеше невъзможно определянето на възрастта й. Нещо в нея също беше особено, но не можех да определя какво. Ръцете ми настръхнаха, предупреждавайки ме, че Книгата на живота съдържа отговора на неизречените ми въпроси, но точно сега нямах време да я разчитам.

— Радвам се да видя, че Дьо Клермон са се подчинили на искането на Паството да види тази вещица. — Жербер пристъпи към мен. Не го бях виждала от Ла Пиер. — Отново се срещаме, Даяна Бишъп.

— Жербер. — Посрещнах погледа му, без да трепна, макар че вътрешно се свих. Устните му се извиха в лека усмивка.

— Виждам, че сте същото гордо създание, каквото бяхте преди. — Той се обърна към Галоуглас. — Да видиш как такъв благороден род като Дьо Клермон е доведен до смут и падение от едно момиче!

— Навремето са казвали същото и за баба — не му остана длъжен Галоуглас. — Щом можем да преживеем Изабо, ще преживеем и това „момиче“.

— Може да си промениш мнението, когато научиш мащаба на престъпленията на тази вещица — отвърна злобно Жербер.

— Къде е Болдуин? — Доменико се присъедини към нас с намръщена физиономия.

Отгоре се завъртяха и забръмчаха зъбни колела.

— Камбаната го спаси — отвърна Галоуглас. — Дръпни се, Доменико.

— Смяна на представителя на Дьо Клермон в този късен час и без предупреждение е крайно необичайно, Галоуглас — каза с укор Жербер.

— Какво чакаш, Галоуглас? Отключи вратата — нареди Доменико.

— Не съм аз онзи, който държи ключа — меко отвърна Галоуглас. — Хайде, лельо. Имаш заседание.

— Как така ключът не е у теб? — удиви се Жербер. Гласът му бе толкова остър, че сякаш преряза омагьосаната мелодия, идваща отгоре. — Ти си единственият присъстващ Дьо Клермон.

— Не е вярно. Болдуин призна Даяна Бишъп като кръвно заклета дъщеря на Филип дьо Клермон преди седмици. — Галоуглас се усмихна подигравателно на Жербер.

Една от вещиците ахна и зашепна на съседката си.

— Това е невъзможно — заяви Доменико. — Филип дьо Клермон е мъртъв от повече от половин век. Как...

— Даяна Бишъп може да пътува във времето. — Жербер ме изгледа с ненавист. В другия край на двора трапчинките на белокосата вещица станаха по-дълбоки. — Трябваше да се сетя. Всичко това е част от някакво нейно огромно заклинание. Предупредих ви, че тази вещица трябва да бъде спряна. Сега всички ще платим цената, защото не действахте както трябва. — Той посочи обвинително Сату.

Камбаните започнаха да отброяват часа.

— Време е да вървим — делово казах аз. — Не бива да закъсняваме и да нарушаваме традициите на Паството. — Нежеланието им да се съгласят за по-ранен час за срещата още ме глождеше.

Приближих вратата и тежестта на ключа изпълни дланта ми. Имаше девет ключалки и във всяка имаше ключ с изключение на една. Пъхнах моя и го завъртях с леко движение на китката. Заключващите механизми забръмчаха и защракаха. Вратата се отвори.

— След вас. — Дръпнах се настрани, за да могат останалите да влязат. Моето първо заседание на Паството щеше да започне всеки момент.

Заседателната зала беше великолепна, украсена с ярки стенописи и мозайки, осветени от светлината на факли и стотици свещи. Сводестият таван се извисяваше сякаш на километри, а около помещението минаваше галерия с височина три или четири етажа. Там се държаха архивите на Паството. Хиляди години записи, доколкото можах да преценя по бързия поглед към рафтовете. Освен книги и ръкописи имаше и по-ранни технологии на писане, като свитъци и стъклени рамки, в които се пазеха фрагменти от папирус. Редиците ниски чекмеджета навеждаха на мисълта, че може би имаше дори глинени таблички.

Свалих поглед да огледам помещението за срещи, в което централно място заемаше голяма овална маса, заобиколена от столове с високи облегалки. Подобно на ключалките и техните ключове, на всеки стол имаше символ. Моят беше точно там, където бе казал Болдуин — в другия край на помещението, срещу вратата.

Вътре чакаше млада човешка жена, която връчваше на всеки влязъл член на Паството кожена папка. Отначало си помислих, че в нея е дневният ред. После забелязах, че всяка папка е с различна дебелина, сякаш съдържанието й е било взето от лавиците горе според специфичните инструкции на участниците в срещата.

Аз влязох последна и вратата се затвори плътно зад мен.

— Мадам Дьо Клермон — каза жената и ме погледна с тъмните си интелигентни очи. — Аз съм Рима Хаен, библиотекар на Паството. Това са документите, които сир Болдуин поиска за срещата. Ако ви е нужно нещо допълнително, просто ми кажете.

— Благодаря — отвърнах и взех материалите.

Тя се поколеба.

— Простете за дързостта, мадам, но не сме ли се срещали? Изглеждате ми много позната. Зная, че сте учен. Случайно да сте посещавали архива Гонсалвис в Севиля?

— Не, никога не съм работила там — отбелязах и добавих: — Но мисля, че познавам собственика.

— Сеньор Гонсалвис ме предложи за това място, след като ме съкратиха — обясни Рима. — Бившият библиотекар на Паството се оттегли неочаквано през юли, след като получи инфаркт. По традиция библиотекарите са човеци. Сир Болдуин се нагърби със задачата да му намери заместник.

Инфарктът на библиотекаря — и назначаването на Рима — беше настъпил няколко седмици след като Болдуин бе научил за кръвната клетва. Имах силни подозрения, че новият ми брат е замислил цялата история. Кралят на Дьо Клермон ставаше все по-интересен и по-интересен.

— Карате ни да чакаме, професор Бишъп — сприхаво се обади Жербер, макар че той бе единственото създание, което имаше нещо против, ако можеше да се съди по тихите разговори между останалите делегати.

— Оставете професор Бишъп да се ориентира. Това е първото й заседание — със силен шотландски акцент каза вещицата с трапчинките. — Вие помните ли вашето първо заседание, Жербер? Или онзи щастлив ден се е изгубил в мъглите на времето?

— Дайте шанс на вещицата и тя ще ни омагьоса всичките — изгъгна Жербер. — Не я подценявай, Джанет. Боя се, че преценката на Нокс за силите и потенциала й като дете се оказа силно подвеждаща.

— Много благодаря, но не мисля, че се нуждая от това предупреждение — отвърна Джанет и в сивите й очи проблеснаха искрици.

Взех папката от Рима и й дадох сгънатия документ, който официално оповестяваше съществуването на фамилия Бишъп-Клермон в света на вампирите.

— Бихте ли завели това, моля?

— С удоволствие, мадам Дьо Клермон — каза Рима. — Библиотекарят на Паството е също и секретар. Ще се заема с документа, докато тече срещата.

След като връчих документите, които официално оповестяваха съществуването на издънката Бишъп-Клермон, аз заобиколих масата. Черното наметало се вееше около краката ми.

— Хубави татуировки — прошепна Агата и посочи линията на косата си, докато минавах покрай нея. — И страхотна пелерина.

Усмихнах й се без коментар и продължих. Когато стигнах стола си, започнах да се боря с влажното наметало, тъй като не исках да оставям платнената чанта. Накрая успях да го сваля и го преметнах през облегалката.

— До вратата има закачалки — отбеляза Жербер.

Обърнах се към него. Очите му се разшириха. Жакетът ми имаше дълги ръкави, които криеха текста на Книгата на живота, но очите ми бяха изложени на показ. Освен това нарочно бях прибрала косата си на дълга червена плитка — прическата разкриваше върховете на клоните, покриващи скалпа ми.

— В момента силата ми е неспокойна и някои се чувстват неудобно в мое присъствие — казах аз. — Затова предпочитам да държа наметалото си наблизо. Мога да използвам и прикриващо заклинание като Сату, но криенето пред очите на всички е точно толкова лъжа, колкото и всяка изречена.

Изгледах последователно всяко създание от Паството, като ги предизвиквах да реагират на буквите и символите, за които знаех, че минават през очите ми.

Сату извърна поглед, но недостатъчно бързо, за да не забележа уплахата й. Внезапното движение опъна до последно жалкото подобие на прикриващо заклинание. Потърсих сигнатурата на магията, но не открих такава. Заклинанието на Сату не беше направено от друг. Тя сама го бе изтъкала, при това не особено умело.

— Знам тайната ти, сестро — мислено рекох аз.

— А аз отдавна подозирах каква е твоята — отвърна тя с горчивина като пелин.

— О, междувременно насъбрах и няколко други — казах аз.

След бавното ми оглеждане на присъстващите единствено Агата рискува да зададе въпрос.

— Какво е станало с теб? — прошепна тя.

— Избрах своя път. — Оставих платнената чанта на масата и седнах на мястото си. Чантата беше свързана с мен така силно, че дори от това късо разстояние усещах подръпването й.

— Какво е това? — подозрително попита Доменико.

— Чанта на Бодлианската библиотека. — Бях я взела от магазина на библиотеката, когато изнесохме Книгата на живота, като оставих банкнота от двайсет паунда под чашата за моливи до касата. Напълно подобаващо върху чантата с червени и черни букви беше изписана клетвата на библиотеката.

Доменико отвори уста да зададе друг въпрос, но погледът ми го накара да замълчи. Бях чакала достатъчно началото на днешната среща. Доменико можеше да си задава въпросите, след като Матю бъде освободен.

— Откривам настоящата среща. Аз съм Даяна Бишъп, кръвно заклета дъщеря на Филип дьо Клермон и представлявам фамилия Дьо Клермон.

Обърнах се към Доменико. Той скръсти ръце на гърдите си и отказа да говори. Продължих:

— Това е Доменико Микеле, а от лявата ми страна е Жербер Орийак. Познавам Агата Уилсън от Оксфорд и прекарах известно време със Сату Ярвинен във Франция. — Усетих парене в гърба при спомена за огъня й. — Боя се, че останалите ще трябва да се представите.

— Аз съм Осаму Ватанабе — каза младият демон, който седеше до Агата. — Изглеждате като манга героиня. Мога ли по-късно да ви нарисувам?

— Разбира се — съгласих се, надявайки се, че въпросната героиня няма да се окаже злодей.

— Татяна Алкаева — представи се платиненорусата жена демон със замечтаните сини очи. Трябваше й само шейна с бели коне и щеше да е идеална героиня от някоя руска приказка. — Пълна сте с отговори, но засега нямам въпроси.

— Отлично. — Обърнах съм вещицата със суровото изражение и ужасния вкус за облекло. — А вие?

— Аз съм Зидони фон Борке — каза тя, докато си слагаше очила за четене и рязко отваряше кожената си папка. — И не зная нищо за тази така наречена кръвна клетва.

— Записана е в доклада на библиотекаря. Втора страница, долу, в приложението, на третия ред — услужливо посочи Осаму. Зидони го изгледа кръвнишки. — Май започваше с „Допълнения към вампирските родословия (по азбучен ред): Алмаси, Бетинкур, Дьо Клермон, Диас...

— Да, вече го видях, господин Ватанабе — озъби се Зидони.

— Мисля, че е мой ред да се представя, скъпа Зидони. — Белокосата вещица се усмихна благо. — Аз съм Джанет Гоуди и отдавна очаквам удоволствието да се запознаем. Познавах баща ти и майка ти. Те бяха огромна чест за народа ни и все още усещам болезнено липсата им.

— Благодаря — кимнах, трогната от простото отдаване на почит.

— Разбрахме, че Дьо Клермон имат предложение, което да обсъдим? — Джанет умело насочи срещата по същество.

Погледнах я с благодарност.

— Дьо Клермон официално искат помощта на Паството за издирването и залавянето на член от издънката Бишъп-Клермон, Бенджамин Фокс или Фукс. Господин Фокс се е заразил с кръвожадност от баща си, моя съпруг Матю Клермон, и от векове отвлича и изнасилва вещици в опит да ги заплоди, предимно в района около полския град Хелм. Някои от вас сигурно си спомнят оплакванията на тамошния сбор, на които Паството не е обърнало внимание. Засега опитите на Бенджамин да създаде кръстоска между вещица и вампир са неуспешни, най-вече поради факта, че той не знае онова, което вещиците са открили отдавна — а именно, че вампирите с кръвожадност могат да се възпроизвеждат биологично, но само с определен вид вещица, наречена тъкачка.

В помещението цареше пълна тишина. Поех дълбоко дъх и продължих:

— В опит да накара Бенджамин да излезе на открито съпругът ми замина за Полша, където изчезна. Смятаме, че Бенджамин го е заловил и го държи на място, служило като нацистки концлагер или научен център по времето на Втората световна война. Рицарите на Лазар се заклеха да върнат съпруга ми, но Дьо Клермон се нуждаят също и от помощта на вещици и демони. Бенджамин трябва да бъде спрян.

Отново огледах присъстващите. Всички с изключение на Джанет Гоуди зяпаха изумени, с увиснали ченета.

— Ще има ли обсъждане? Или ще преминем направо към гласуване? — попитах, като се молех да си спестим проточен дебат.

След дълго мълчание залата на Паството се изпълни с възмутени възклицания и представителите започнаха да задават въпроси към мен и да отправят обвинения един срещу друг.

— И тъй, продължаваме с обсъждане — казах аз.

38.

— Трябва да хапнеш нещо — настоя Галоуглас, докато пъхаше сандвич в ръката ми.

— Трябва да се връщам. Скоро ще започне второто гласуване. — Избутах ръката му. Наред с многото други инструкции Болдуин ми беше напомнил за сложните процедури на гласуване в Паството — по три гласувания за всяко предложение, с дискусия между тях. Беше нормално резултатите да се променят рязко от едно становище на друго, докато членовете обмисляха (или се преструваха, че обмислят) противоположни гледни точки.

Изгубих на първото гласуване с осем „против“ и един (аз) „за“. Някои гласуваха „против“ поради процедурни причини, тъй като двамата с Матю бяхме нарушили съглашението, а Паството вече беше гласувало да спазва древния пакт. Други отхвърлиха предложението ми, тъй като бичът на кръвожадността заплашваше здравето и безопасността на всички топлокръвни, били те демони, човеци или вещици. По вестниците вече имаше материали за извършени от вампири убийства, при това доста ужасяващи. Татяна беше против спасяването на вещиците от Хелм и със сълзи на очи обясни, че направили магия на баба й, която отишла там на почивка и цялата се покрила с циреи. Никакви обяснения не можеха да я убедят, че всъщност има предвид Чебоксари, дори когато Рима извади въздушни снимки, за да докаже, че Хелм не е курорт на брега на Волга.

— Има ли вести от Болдуин или Веран? — попитах аз. Обхватът на мобилните телефони беше лош на Изола дела Стела и единственият начин да хванеш сигнал вътре в Целестина бе да излезеш на открития център на вътрешния двор и да търпиш поройния дъжд..

— Няма. — Галоуглас пъхна чаша чай в ръката ми и сви пръстите ми около нея. — Пий.

От тревогите за Матю и раздразнението от византийските правила и процедури на Паството стомахът ми се бунтуваше. Върнах му чашата, без да я докосна.

— Не вземай решението на Паството присърце, лельо. Баща ми винаги е казвал, че първото гласуване е само позьорство и най-често резултатът от второто е обратен.

Взех платнената чанта на Бодлианската библиотека, кимнах и се върнах в заседателната зала. Враждебните погледи, които ми отправиха Жербер и Доменико, ме накараха да се запитам дали Юг не е бил оптимист относно политиката на Паството.

— Кръвожадност! — изсъска Жербер и ме сграбчи за ръката. — Как Дьо Клермон са успели да я скрият от нас?

— Не зная, Жербер — отвърнах и се освободих от хватката му. — Изабо живя под покрива ти седмици наред, а ти така и нищо не откри.

— Десет и половина е. — Зидони фон Борке влезе в помещението. — Завършваме в полунощ. Хайде да приключваме с тази гнусна работа и да продължим с по-важни неща, като разследваме нарушаването на съглашението от страна на фамилия Бишъп.

Нямаше нищо по-важно от това да отървем света от Бенджамин, но си задържах езика зад зъбите и седнах на мястото си, като оставих чантата на масата пред мен. Доменико посегна към нея, все още любопитен да разбере какво има вътре.

— Не пипай.

Погледнах го. Явно очите ми са били повече от изразителни, защото той побърза да си дръпне ръката.

— И тъй, Зидони, да разбирам ли, че предлагаш да се сложи край на дебатите? — рязко я попитах. Въпреки призивите й за бързо решаване, тя беше основна спънка за обсъждането и по всеки въпрос задълбаваше в ненужни подробности, като едва не ме изкарваше от кожата ми.

— Ни най-малко — изсумтя тя. — Просто искам нещата да се разглеждат с подходящата ефективност.

— Оставам против намесата в един очевидно семеен проблем — заяви Жербер. — Предложението на мадам Дьо Клермон цели да открие тази неприятна тема за по-внимателно разглеждане. Рицарите на Лазар вече са място и издирват съпруга й. Най-добре е да оставим нещата да си продължат по курса.

— А кръвожадността? — Това беше първият път, когато Сату каза нещо, освен онова „не“, когато се провеждаше първото гласуване.

— Кръвожадността е проблем, който трябва да се остави на вампирите. Ще накажем фамилия Дьо Клермон за сериозните им грешки в преценките и ще вземем съответните мерки да издирим и унищожим всички, които може да са заразени. — Жербер опря върховете на пръстите си един в друг и огледа насядалите около масата. — Можете да сте спокойни по този въпрос.

— Съгласен съм с Жербер. Нещо повече, не може да се основава издънка от страдащ от заболяването сир — изтъкна Доменико. — Това е немислимо. Матю Клермон трябва да бъде умъртвен, както и всичките му деца. — Очите на вампира проблеснаха.

Осаму вдигна ръка и зачака да бъде забелязан.

— Да, господин Ватанабе?— кимнах към него.

— Какво е тъкачка? — попита той. — И какво общо имат те с вампири, страдащи от кръвожадност?

— Какво те кара да мислиш, че имат нещо общо? — озъби се Зидони.

— Напълно логично е кръвожадните вампири и вещиците тъкачки да имат нещо общо. Иначе как Даяна и Матю биха могли да имат деца? — Агата ме погледна с очакване. Преди да успея да отговоря, Жербер стана и се надвеси над мен.

— Това ли е открил Матю в Книгата на живота? — остро попита той. — Да не си изкопала някое заклинание, което свързва двата вида?

— Сядай, Жербер. — Джанет плетеше от часове, като от време на време вдигаше очи, за да пусне някой смислен коментар или да се усмихне благо.

— Вещицата трябва да отговори! — възкликна Жербер. — Какво е това заклинание и как си го направила?

— Отговорът е в Книгата на живота. — Придърпах чантата към себе си и извадих тома, който бе останал скрит толкова време в Бодлианската библиотека.

Около масата се чуха изумени ахкания.

— Това е трик — обяви Зидони. Тя стана и заобиколи масата. — Ако това е изгубената книга със заклинания на вещиците, настоявам да я разгледам.

— Това е изгубената история на вампирите — изръмжа Доменико, докато тя минаваше покрай стола му.

— Заповядай. — Подадох Книгата на живота на Зидони.

Вещицата се опита да освободи закопчалките, буташе и дърпаше, но книгата отказа да й сътрудничи. Протегнах ръце и книгата полетя във въздуха между нас, нетърпелива да се върне там, където й беше мястото. Зидони и Жербер се изгледаха продължително един друг.

— Ти я отвори, Даяна — предложи Агата, чиито очи се бяха окръглили. Помислих си за онова, което бе казала в Оксфорд преди толкова много месеци — че Ашмол 782 принадлежи не само на вещиците и вампирите, но и на демоните. По някакъв начин тя вече беше предусетила съдържанието й.

Сложих Книгата на живота на масата, докато Паството се събираше около мен. Само докоснах закопчалките и те се отвориха моментално. Шепот и въздишки изпълниха въздуха, последвани от тайнствените следи, оставяни от духовете на свързаните със страниците създания.

— Магията е забранена на Изола дела Стела — запротестира Доменико. В гласа му се долавяше паника. — Кажи й, Жербер!

— Ако правех магия, Доменико, щеше да го разбереш много ясно — отвърнах аз.

Доменико пребледня, когато привиденията станаха по-отчетливи и приеха издължена човешка форма с кухи, тъмни очи.

Разтворих книгата. Всички се наведоха, за да я погледнат по-отблизо.

— Там няма нищо — промърмори Жербер и лицето му се изкриви от ярост. — Страниците са празни. Какво си направила с нашата книга за произхода ни?

— Тази книга мирише... странно. — Доменико подуши подозрително въздуха. — На мъртви животни.

— Не, мирише на мъртви създания. — Разлистих страниците, така че миризмата да се вдигне във въздуха. — Демони. Вампири. Вещици. Всички са вътре.

— Искаш да кажеш... — Татяна ме погледна с ужас.

— Точно така — потвърдих. — Пергаментът е изработен от кожата на създания. Листата също са съшити с коси на създания.

— Но къде е текстът? — повиши тон Жербер. — Книгата на живота би трябвало да е ключ към много загадки. Тя е нашият свещен текст, историята на вампирите.

— Ето го свещения ви текст.

Запретнах ръкави. Букви и символи се завихриха и потекоха непосредствено под кожата ми, излизаха на повърхността като мехурчета в езеро и тутакси изчезваха. Нямах представа какво става с очите ми, но подозирах, че те също бяха пълни със знаци. Сату се дръпна назад от мен.

— Омагьосала си я — изръмжа Жербер.

— Книгата на живота е била омагьосана преди много време — отвърнах. — Аз само я отворих.

— И тя е избрала теб. — Осаму приближи пръст да докосне символите по ръката ми. Няколко букви се събраха около точката, където кожата му се допря до моята, след което се разбягаха.

— Защо книгата е избрала Даяна Бишъп? — попита Доменико.

— Защото съм тъкачка, създателка на заклинания, а такива сме останали само няколко. — Отново погледнах Сату. Беше стиснала устни и очите й ме молеха да мълча. — Имали сме твърде голяма творческа сила и другите вещици са ни избили.

— Същата сила, която ти позволява да създаваш нови заклинания, ти дава способност да създаваш нов живот — изтъкна Агата, без да крие вълнението си.

— Това е специална благословия, която богинята дава на жените тъкачки — поясних. — Не всички тъкачи са жени, разбира се. Баща ми също беше тъкач.

— Невъзможно — озъби се Доменико. — Поредното вещерско коварство. Никога не съм чувал за тъкачи, а древният бич на кръвожадността е мутирал в още по-опасна форма. Колкото до деца, родени от вещици и вампири, не можем да позволим подобно зло да пусне корени. Те ще бъдат чудовища, които няма да се поддават на здравия разум или на контрол.

— Не мога да се съглася с теб по този въпрос, Доменико — каза Джанет.

— На какви основания? — малко раздразнено попита той.

— На основания, че аз съм подобно създание и не съм нито зло, нито чудовище.

За първи път от пристигането ми тук вниманието на присъстващите беше насочено другаде.

— Баба ми е била дете на тъкачка и вампир. — Сивите очи на Джанет не се откъсваха от моите. — Всички в Северна Шотландия го наричаха Ники-Бен.

— Бенджамин — промълвих аз.

— Точно така — кимна Джанет. — Младите вещици били предупреждавани да внимават в безлунни нощи, за да не ги хване Ники-Бен. Прабаба ми Изобел Гоуди не се вслушала в предупрежденията. Двамата имали безумна връзка. Според легендите той я ухапал по рамото. Когато си отишъл, Ники-Бен оставил след себе си нещо, за което не знаел — дъщеря. Аз нося нейното име.

Погледнах надолу към ръцете си. В нещо като магически скрабъл буквите се надигнаха и се подредиха в име ДЖАНЕТ ГОУДИ, ДЪЩЕРЯ НА ИЗОБЕЛ ГОУДИ И БЕНДЖАМИН ФОКС. Бабата на Джанет е била една от Светлородените.

— Кога е била зачената баба ти? — Разказ за живота на едни Светлороден би могъл да ми каже нещо за бъдещето на собствените ми деца.

— През хиляда шестстотин шейсет и втора — каза Джанет. — Баба Джанет, благословена да бъде, умря през хиляда деветстотин и дванайсета, на двеста и петдесет години. Остана си красавица до самия край, но пък за разлика от мен тя беше повече вампир, отколкото вещица. Гордееше се, че е вдъхновила легендите за бааван ши, прилъгала много мъже в леглото си, само за да им донесе смърт и разруха. И беше страшно да видиш баба Джанет, когато е раздразнена.

— Но това означава, че ти си... — Опулих се.

— Догодина ще навърша сто и седемдесет — обясни Джанет. Тя промърмори няколко думи и бялата й коса изведнъж стана черна. Още едно заклинание показа, че кожата й е блестяща и бяла като перла.

Джанет Гоули не изглеждаше на повече от трийсет. Животът на децата ми започна да придобива форма във въображението ми.

— А майка ти? — попитах.

— Мама живя цели двеста години. С всяко следващо поколение животът ни се скъсява.

— Как успяваш да скриеш от човеците какво си? — попита Осаму.

— По същия начин като вампирите, предполагам. Малко късмет. Малко помощ от други вещици. Малко човешка склонност да не забелязват истината — отвърна Джанет.

— Това са пълни глупости — разгорещено каза Зидони. — Ти си прочута вещица, Джанет. Способностите ти да правиш заклинания са всеизвестни. И си от изтъкнат род вещици. Изобщо не мога да разбера защо ти е да съсипваш репутацията на фамилията си с тази история.

— Ето го и него — тихо рекох аз.

— Ето го кое? — като сприхава учителка попита Зидони.

— Отвращението. Страхът. Неприязънта към всеки, който не отговаря на ограничените очаквания за света и как би трябвало да работи той.

— Слушай, Даяна Бишъп...

Но аз вече се бях наслушала на Зидони и на всеки друг, който използваше съглашението като щит, зад който да крие собствената си тъмна страна.

— Не. Ти ме слушай. Родителите ми бяха вещици. Аз съм кръвно заклета дъщеря на вампир. Моят съпруг и баща на моите деца е вампир. Джанет също е потомка на вещица и вампир. Кога ще престанеш да се преструваш, че на света съществува някакъв идеал за чистокръвни вещици?

Зидони се вцепени.

— Има такъв идеал. Точно чрез него се е запазила силата ни.

— Не. Така силата ни е умряла — подчертах. — Ако продължаваме да спазваме съглашението, след няколко поколения няма да ни е останала никаква сила. Целта на онзи договор е била да не позволява на видовете да се смесват и възпроизвеждат.

— Още глупости! — извика Зидони. — Основната и най-важната цел на съглашението е да осигури безопасността ни.

— Не е вярно. Съглашението е съставено, за да не допусне раждането на деца като Джанет — могъщи, дълголетни, нито вещици, нито вампири, нито демони, а нещо средно — изтъкнах. — Точно от това се боят всички създания. Точно това иска да контролира Бенджамин. Не можем да му го позволим.

— Нещо средно? — Джанет повдигна вежди. Сега, когато я виждах ясно, те бяха черни като нощ. — Нима това е отговорът?

— Отговор на какво? — остро попита Доменико.

Но аз не бях готова да споделя тази тайна от Книгата на живота. Не и докато Мириам и Крис не намерят научното доказателство, което да потвърди онова, което ми бе разкрил ръкописът. Отново бях спасена от звъна на камбаните на Целестина.

— Вече е почти полунощ. Трябва да прекратим заседанието. Засега — с блеснали очи каза Агата Уилсън. — Предлагам край на обсъждането. Паството ще подкрепи ли Дьо Клермон в усилието им да отърват света от Бенджамин Фокс?

Всички се върнаха по местата си и един по един дадоха гласа си.

Този път резултатът бе по-окуражаващ — четирима „за“ и петима „против“. Бях отбелязала напредък във втория вот и си бях спечелила подкрепата на Агата, Осаму и Джанет, но това не беше достатъчно да гарантира окончателния резултат след последното гласуване утре. Особено когато сред противниците бяха старите ми врагове Жербер, Доменико и Сату.

— Срещата ще продължи утре следобед в пет часа. — Не забравях нито за миг, че през това време Матю е в ръцете на Бенджамин, затова бях поискала отново срещата да започне по-рано. И отново искането ми беше отхвърлено.

Уморено взех кожената си папка — която така и не бях отворила — и Книгата на живота. Изминалите седем часа бяха изнурителни. Непрекъснато мислех за Матю и какво търпи той, докато Паството се боричка и дърли. Безпокоях се и за децата си, които бяха останали и без двамата си родители. Изчаках помещението да се опразни. Джанет Гоуди и Жербер излязоха последни.

— Жербер? — повиках го аз.

Той спря на прага с гръб към мен.

— Не съм забравила какво се случи през май — казах му, а силата гореше ярко в дланите ми. — Един ден ще отговаряш пред мен за смъртта на Емили Мадър.

Жербер завъртя глава.

— Питър твърдеше, че ти и Матю криете нещо. Трябваше да го послушам.

— Бенджамин подсказа ли ти вече какво са открили вещиците? — попитах.

Но Жербер не беше вчерашен, за да се хване така лесно. Устните му се извиха.

— До утре вечер — сбогува се той, като удостои Джанет и мен с лек официален поклон.

— Трябва да му викаме Ники-Бърти — отбеляза Джанет. — От двамата с Бенджамин ще излезе чудна двойка дяволи.

— Определено — с безпокойство се съгласих.

— Утре свободна ли си за обяд? — попита Джанет Гауди, докато излизахме от залата във вътрешния двор. Мелодичният й шотландски акцент ми напомняше за Галоуглас.

— Аз ли? — Дори след всичко случило се тази вечер останах изненадана, че тя е готова да бъде видяна с някой Дьо Клермон.

— И двете не се побираме в ограничените разбирания на Паството, Даяна — каза Джанет и веселите трапчинки отново се появиха на гладката й кожа.

Галоуглас и Фернандо ме чакаха под аркадата на двора. Галоуглас се намръщи, когато ме видя в компанията на вещица.

— Всичко наред ли е, лельо? — разтревожено попита той. — Трябва да тръгваме. Става късно.

— Само да разменя две думи с Джанет.

Вгледах се внимателно в лицето й, търсейки знак, че може би се опитва да спечели приятелството ми с някакви нечисти цели, но видях единствено загриженост.

— Защо ми помагаш? — попитах направо.

— Защото обещах на Филип, че ще го направя — каза Джанет. Тя пусна торбата с плетката на земята и запретна ръкава на ризата си. — Не си единствената, чиято кожа разказва истории, Даяна Бишъп.

На ръката й имаше татуиран номер. Галоуглас изруга. Аз ахнах.

— Да не си била в Аушвиц с Филип? — Сърцето ми сякаш се беше качило в устата ми.

— Не. Бях в Равенсбрюк — отвърна тя. — Хванаха ме, докато работех във Франция за УСО, Управлението за специални операции. Филип се опитваше да освободи лагера. Успя да измъкне няколко от нас, преди нацистите да го заловят.

— Знаеш ли къде са държали Филип след Аушвиц? — настоятелно попитах аз.

— Не, въпреки че го издирвахме. В ръцете на Ники-Бен ли е попаднал? — Очите на Джанет бяха пълни със съчувствие.

— Да — кимнах. — Смятаме, че е бил някъде около Хелм.

— По онова време за Бенджамин работеха и вещици. Помня, че се чудех защо всичко в радиус осемдесет километра от Хелм тъне в гъста мъгла. Не можехме да намерим пътя през нея, колкото и да опитвахме. — Очите на Джанет се напълниха със сълзи.

— Съжалявам, че не оправдахме надеждите на Филип. Този път ще се справим по-добре. Става въпрос за честта на фамилията Бишъп-Клермон. А в края на краищата, аз съм роднина на Матю дьо Клермон.

— Татяна ще бъде по-лесна за убеждаване — подхвърлих.

— Не, не Татяна — поклати глава Джанет. — Тя е увлечена по Доменико. Пуловерът й няма за цел единствено да подчертае фигурата й. Той скрива и ухапванията на Доменико. Трябва да привлечем Сату.

— Сату Ярвинен никога няма да ми помогне — изтъкнах и си припомних времето, което бяхме прекарали заедно в Ла Пиер.

— О, мисля, че ще го направи — рече Джанет. — След като й обясним, че ще я предложим на Бенджамин в замяна на Матю, ако не се съгласи. В края на краищата, Сату е тъкачка като теб. Може пък финландските тъкачки да са по-плодовити от онези в Хелм.

Сату беше отседнала в малък хотел, в тихо кампо срещу Ка’Чиаромонте. Отвън изглеждаше напълно обикновено, с боядисани в ярки цветове саксии и стикери на прозорците, показващи рейтинга му спрямо другите хотели в района (четири звезди) и кредитните карти, които приемаше (всички).

Вътре обаче впечатлението за нормалност се губеше напълно.

Собственичката Лаура Малипиеро, увита в пурпурно и черно кадифе, седеше зад бюро в предното лоби и редеше карти таро. Косата й бе непокорна и вълниста, с бели нишки сред черното. Гирлянда от черни хартиени прилепи беше окачена над пощенските кутии, а във въздуха се носеше аромат на благовония от градински чай и драцена.

— Всичко е заето — каза тя, без да вдига поглед от картите. В ъгълчето на устата й висеше цигара. Беше пурпурна и черна, също като облеклото й. Отначало си помислих, че не е запалена. В края на краищата, синьорина Малипиеро седеше под надпис VIETATO FUMARE. Но после вещицата дръпна здраво. Наистина нямаше дим, макар че върхът на цигарата се разгоря.

— Казват, че била най-богатата вещица във Венеция. Натрупала състояние от продажбата на омагьосани цигари. — Джанет я изгледа с неодобрение. Беше си сложила отново прикриващото заклинание и за случайния минувач изглеждаше като крехка деветдесетгодишна бабка вместо като стройна трийсетгодишна жена.

— Съжалявам, сестри, но тази седмица се провежда Регата деле Бефане и в тази част на Венеция не могат да се намерят никакви стаи. — Вниманието на синьорина Малипиеро си остана насочено към картите.

Из целия град бях видяла афиши за годишната надпревара с гондоли за Богоявление от Сан Тома до Риалто. Разбира се, състезанията бяха две — регатата сутринта и далеч по-вълнуващата и опасна надпревара в полунощ, в която се прибягваше не само до груба сила, но и до магия.

— Не търсим стая, синьорина Малипиеро. Аз съм Джанет Гоуди, а това е Даяна Бишъп. Дойдохме да видим Сату Ярвинен във връзка с Паството — стига да не тренира за надпреварата с гондоли, разбира се.

Венецианската вещица вдигна изненадано глава и ни погледна с окръглените си тъмни очи. Цигарата увисна на устните й.

— Стая седемнайсет, нали? Не се безпокойте, сами ще се ориентираме. — Джанет се усмихна лъчезарно на зашеметената вещица и ме помъкна към стълбите.

— Ти, Джанет Гоуди, си същински булдозер — задъхано промълвих, докато тя ме водеше забързано по коридора. — Да не говорим, че четеш мисли. — Това беше много полезен магически талант.

— Колко мило да го кажеш, Даяна. — Джанет почука на вратата. — Cameriera!

Никой не отговори. А след вчерашното маратонско заседание на Паството ми беше писнало да чакам. Хванах дръжката и промърморих заклинание за отключване. Вратата се отвори. Сату Ярвинен ни очакваше вътре вдигнала ръце, готова да прибегне до магия.

Улових нишките около нея и ги дръпнах здраво, като приковах ръцете й към тялото. Сату ахна.

— Какво знаеш за тъкачките? — остро попитах.

— Не толкова, колкото ти — отвърна Сату.

— Затова ли се отнесе така лошо с мен в Ла Пиер?

Изражението на Сату беше твърдо като стомана. Тогавашните й действия бяха в интерес на собствената й безопасност. Не изпитваше съжаление.

— Няма да позволя да ме разобличиш. Ще ни избият всички, ако открият на какво са способни тъкачите — каза тя.

— Мен така и така ще ме убият, защото обичам Матю. Какво имам да губя?

— Децата си — изтърси Сату.

Това вече отиваше твърде далеч.

— Ти си недостойна за дарбите на вещиците. Обвързвам те, Сату Ярвинен, и те предавам в ръцете на богинята без сили и умения. — Придърпах още малко нишките с левия си показалец и ги завързах здраво на възел. Пръстът ми стана тъмно пурпурен. Бях открила, че това е цветът на правосъдието.

Силата на Сату я напусна със свистене и изсмука въздуха от стаята.

— Не можеш да ме омагьосаш! — извика тя. — Забранено е!

— Издай ме на Паството — предложих. — Но преди да го направиш, чуй това. Никой няма да може да развърже възела, освен мен. А от каква полза ще си за Паството в това състояние? Ако искаш да запазиш мястото си, ще трябва да си мълчиш. И да се надяваш, че Зидони фон Борке няма да забележи.

— Ще си платиш за това, Даяна Бишъп! — обеща ми Сату.

— Вече платих — отвърнах. — Или си забравила какво ми стори в името на сестринската солидарност?

Бавно пристъпих към нея.

— Омагьосването е нищо в сравнение с онова, което ще ти стори Бенджамин, ако открие, че си тъкачка. Няма да можеш да се защитиш и ще бъдеш оставена изцяло на милостта му. Виждала съм какво прави той с вещиците, които се опитва да заплоди. Дори ти не заслужаваш подобно нещо.

Очите на Сату трепнаха уплашено.

— Гласувай за предложението на Дьо Клермон днес. — Освободих ръцете й, но не и заклинанието, което ограничаваше силата й. — Ако не заради Матю, заради самата себе си.

Сату се опита, ала не успя да използва магията си срещу мен.

— Със силата ти е свършено. Не те излъгах, сестро. — Обърнах се и тръгнах към изхода. Спрях на прага и се обърнах. — И да не си посмяла да заплашиш отново децата ми. Направиш ли го, ще ме умоляваш да те хвърля в някоя дупка и да забравя за теб.

Жербер се опита да забави окончателното гласуване на процедурни основания, като посочи, че сегашният състав на управителния съвет не отговаря на критериите, заложени в основополагащите документи от времето на Кръстоносните походи. Според тях се изискваше присъствието на трима вампири, три вещици и трима демони.

Джанет ми попречи да удуша създанието, като бързо обясни, че тъй като и двете сме отчасти вампири и отчасти вещици, в Паството има равновесие. Докато тя доказваше тезата си, прегледах така наречените „основополагащи“ документи на Жербер и открих в тях думи като „неотменен“, които категорично звучаха като характерни за осемнайсети век. След като му представих списък на лингвистичните анахронизми в този уж средновековен документ, Жербер изгледа намръщено Доменико и каза, че явно става въпрос за по-късни преписи на изгубени оригинали.

Никой не му повярва.

Двете с Джанет спечелихме вота — шест на три. Сату гласува така, както й бе казано, и през цялото време бе свита и покорна. Дори Татяна се присъедини към редиците ни благодарение на Осаму, който бе посветил сутринта да отбелязва точните места не само на Хелм, но и на всеки руски град, започващ с X или Ч, само за да докаже, че полските вещици нямат нищо общо с кожното заболяване на баба й. Когато двамата влязоха в заседателната зала, хванати за ръце, останах с впечатлението, че може да е сменила не само позицията си, но и любимия.

След като вотът бе обявен и записан, не останахме да празнуваме. Вместо това Галоуглас, Джанет, Фернандо и аз скочихме в катера на Дьо Клермон и се насочихме направо през лагуната към летището.

Както беше планирано, изпратих трибуквен есемес на Хамиш с резултатите от вота: ЦГП — „царският гамбит приет“, което означаваше, че Паството е било убедено да подкрепи спасяването на Матю. Не знаехме дали някой не следи комуникациите ни, но за всеки случай бяхме решили да проявим предпазливост.

Отговорът му дойде незабавно.

Браво. Очакваме пристигането ви.

Обадих се на Маркъс, който доложи, че близнаците са вечно гладни и напълно са монополизирали вниманието на Фийби. Колкото до Джак, той бил толкова добре, колкото можело да се очаква.

След разговора с Маркъс пратих съобщение на Изабо.

Тревожа се за двойката епископи.

Това също беше заемка от шаха.* Бяхме кръстили някогашния епископ на Рим Жербер и приятелчето му Доменико „двойката епископи“, защото винаги работеха заедно. След последното поражение нямаше как да не се опитат да отмъстят. Жербер сигурно вече бе предупредил Нокс, че съм спечелила гласуването и сме на път.

* Шахматната фигура офицер на английски се нарича епископ. — Б. пр.

Отговорът на Изабо закъсня в сравнение с този на Хамиш.

Двойката епископи не може да матира царя ни, освен ако царицата и топът не го позволят.

Последва нова дълга пауза, след което получих второ съобщение.

А аз ще умра първа.

39.

Вятърът ме пронизваше през наметалото и ме накара да се скрия от поривите, които заплашваха да ме разкъсат на две. Никога не бях изпитвала такъв студ и се зачудих как изобщо някой оцелява през зимата в Хелм.

— Ето там. — Болдуин посочи скупчените ниски постройки в долината под нас.

— Бенджамин е взел със себе си поне пет-шест от децата си. — Веран стоеше до мен с бинокъл в ръце. Подаде ми го, в случай че зрението ми на топлокръвно не е достатъчно силно, за да видя къде държат съпруга ми, но аз отказах.

Знаех много добре къде е Матю. Колкото повече го доближавах, толкова повече се вълнуваше силата ми, избликваше по кожата ми в опит да се измъкне. Това и третото вещерско око напълно компенсираха несъвършенствата ми.

— Ще изчакаме и ще ударим по здрач. Тогава група от децата му излизат на лов. — Болдуин беше мрачен. — Ловуват в Хелм и Люблин и се целят в бездомните и слабите, с които да се храни баща им.

— Какво? — Бях се начакала през последните три дни. — Няма да чакам нито миг повече!

— Той е още жив, Даяна. — Думите на Изабо би трябвало да ме утешат, но само втвърдиха леда около сърцето ми при мисълта какво още трябва да изтърпи Матю през следващите шест часа, докато чакаме падането на мрака.

— Не можем да атакуваме лагера, когато всичките му сили са там — изтъкна Болдуин. — Трябва да действаме стратегически, Даяна, а не емоционално.

Мисли — и остани жива. С неохота загърбих мечтите си за бързо освобождаване на Матю, за да се съсредоточа в предизвикателствата пред нас.

— Джанет каза, че Нокс е сложил предпазни заклинания около основната сграда.

Болдуин кимна.

— Чакаме ти да ги обезвредиш.

— Как рицарите ще заемат позиции, без Бенджамин да разбере? — попитах.

— Довечера ще използват тунелите, за да влязат в лагера на Бенджамин под земята. — Фернандо гледаше към целта ни и очевидно пресмяташе нещо. — Двайсет, може би трийсет ще са достатъчно.

— Хелм е построен върху варовик и земята отдолу е надупчена като швейцарско сирене от тунели — обясни Хамиш и разви малка, грубо нарисувана карта. — Нацистите са унищожили част от тях, но Бенджамин е запазил другите отворени. Свързват лагера му с града и осигуряват начин да ловува, без да се появява на повърхността.

— Нищо чудно, че беше толкова труден за откриване — промърмори Галоуглас, загледан в подземния лабиринт.

— Къде са сега рицарите? — Още не бях видяла струпалото се в Хелм войнство, за което ми бяха казали.

— В готовност — отвърна Хамиш.

— Фернандо ще реши кога да ги прати в тунелите. Като маршал на Маркъс, той взема решенията — каза Болдуин и кимна на Фернандо.

— Всъщност, аз ги вземам. — Маркъс изникна неочаквано на снежния фон.

— Маркъс! — Отметнах качулката си назад, внезапно обхваната от ужас. — Какво е станало с Ребека и Филип? Къде са те?

— Нищо не е станало. Близнаците са в Сет-Тур със Сара, Фийби и трийсетина рицари, всички специално подбрани заради лоялността им към Дьо Клермон и неприязънта към Жербер и Паството. Мириам и Крис също са там. — Маркъс взе ръцете ми в своите. — Не можех да седя във Франция и да чакам новини. Не и когато бих могъл да помогна за освобождаването на баща си. А и след това Матю може да има нужда от помощта ми.

Прав беше. Матю щеше да се нуждае от лекар — лекар, който разбира от вампири и как да ги излекува.

— Ами Джак? — Успях да изрека само това, макар че думите на Маркъс бяха помогнали на пулса ми да достигне горе-долу приемливо темпо.

— Той също е добре — твърдо рече Маркъс. — Имаше един лош момент снощи, когато му казах, че няма да дойде, но Март се оказа същинска фурия, когато я провокираш. Заплаши го, че няма да му дава да вижда Филип, и това моментално го отрезви. Никога не изпуска детето от поглед. Твърди, че работата му е да закриля кръщелника си на всяка цена. — После той се обърна към Фернандо. — Запознай ме с плана.

Фернандо повтори подробно операцията — къде ще бъдат разположени рицарите, кога ще тръгнат към лагера, какви са ролите на Галоуглас, Болдуин, Хамиш, а сега и на Маркъс.

Макар всичко да изглеждаше безупречно, продължавах да изпитвам тревога.

— Какво има, Даяна? — попита Маркъс, усетил безпокойството ми.

— Толкова голяма част от стратегията ни разчита на елемента на изненада — посочих. — Ами ако Жербер вече е предупредил Нокс и Бенджамин? Или Доменико? Дори Сату може да е решила, че ще бъде в по-голяма безопасност от Бенджамин, ако успее да си спечели доверието на Нокс.

— Не се безпокой, лельо — успокои ме Галоуглас, в чиито сини очи се бяха събрали буреносни облаци. — Жербер, Доменико и Сату още си седят на Изола дела Стела. Рицарите на Лазар са ги обградили. Няма начин да напуснат острова.

Думите му не успяха да намалят тревогата ми. Единственото нещо, което можеше да свърши работа, бе да освободим Матю и да сложим край на машинациите на Бенджамин — завинаги.

— Готова ли си да огледаш заклинанията? — попита Болдуин, който се беше досетил, че подобна задача би ме разсеяла донякъде от тревожните мисли.

След като смених набиващото се на очи черно наметало със светлосив анорак, който се сливаше със снега, Болдуин и Галоуглас ме отведоха на един хвърлей от лагера на Бенджамин. Мълчаливо огледах защитните заклинания. Имаше няколко аларми, спусък, който вероятно отприщваше някакъв стихиен пожар или буря, и шепа отвличащи вниманието капани, чиято единствена цел бе да забавят нападателите до събирането на достатъчно защитници. Заклинанията на Нокс бяха сложни, но същевременно стари и износени. Нямаше да ми отнеме много време да развържа възлите и да оставя цялото място неохраняемо.

— Трябват ми два часа и Джанет — прошепнах на Болдуин, докато се оттегляхме.

Заедно с Джанет освободихме лагера от невидимата му ограда от бодлива тел. Наложи се обаче да оставим една от алармите. Тя беше свързана директно с Нокс и се страхувах, че и най-малкото бърникане във възлите ще го предупреди за присъствието ни.

— Хитър проклетник — отбеляза Джанет и уморено избърса чело.

— Прекалено хитър, ако питаш мен. Заклинанията му бяха мързеливи — изтъкнах. — Много преплитания, недостатъчно нишки.

— Когато всичко приключи, ще прекараме няколко седмици до огъня и ще ми обясниш какво каза току-що — предупреди ме Джанет.

— Когато всичко приключи и Матю се върне у дома, с радост ще остана до огъня до края на живота си — отвърнах.

Неспокойното присъствие на Галоуглас ми напомни, че времето минава.

— Да тръгваме — енергично казах и кимнах на мълчаливия шотландец.

Галоуглас настоя да хапнем нещо и ни заведе в едно кафене в Хелм. Успях да преглътна малко чай и две хапки топъл млечен сладкиш, докато раздрънканият радиатор сгряваше крайниците ми.

Минутите минаваха и ритмичните метални звуци от отоплителната система на кафенето започнаха да звучат като предупредителни звънци. Накрая Галоуглас обяви, че е настъпил часът да се срещнем с армията на Маркъс.

Заведе ни в една къща отпреди войната в покрайнините на града. Собственикът й с радост се беше съгласил да ни даде ключовете и да замине на почивка в по-топли ширини срещу значителна сума в брой и обещанието, че когато се върне, покривът му няма да тече.

Събралите се в мазето рицари вампири ми бяха непознати, макар че зърнах някои лица, които помнех от кръщенето на близнаците. Докато ги гледах, строени в редица и готови за всичко, което ги очаква долу, останах поразена от факта, че тези воини бяха участвали във войните и революциите на модерния свят, както и в кръстоносните походи на Средновековието. Те бяха от най-добрите войници, живели някога, и подобно на всички войници бяха готови да жертват живота си за нещо по-голямо от тях самите.

Фернандо даде последните си заповеди, докато Галоуглас отваряше импровизирана врата. Зад нея имаше малък корниз и паянтова стълба, водеща надолу в мрака.

— Успех — прошепна Галоуглас, когато първият вампир скочи и се приземи безшумно долу.

Изчакахме, докато рицарите, избрани да унищожат ловния отряд на Бенджамин, си свършат работата. Все още обезпокоена, че някой може да предупреди Бенджамин за присъствието ни и че в отговор той може да отнеме живота на Матю, аз се взирах неподвижно в земята между краката си.

Беше мъчително. Нямаше начин да получаваме доклади за развитието на мисията. Напълно възможно бе рицарите на Маркъс да се натъкнат на някаква неочаквана съпротива. Бенджамин можеше да е изпратил на лов повече от децата си. Или пък никого.

— Това е адът на войната — прошепна ми Галоуглас. — Не те унищожава схватката или дори смъртта. А несигурността.

След не повече от час (макар да имах чувството, че са изтекли дни) Джайлс отвори вратата. Ризата му беше цялата в кръв. Нямаше начин да се определи каква част беше негова и каква на мъртвите вече деца на Бенджамин. Направи ни знак да приближим.

— Чисто е — докладва той на Галоуглас. — Но внимавайте. В тунелите има силно ехо, така че гледайте къде стъпвате.

Галоуглас спусна първо Джанет, а после и мен, без да се налага да използваме стълбата с ръждивите й метални скоби, които можеха да ни издадат. В тунела беше толкова тъмно, че не можех да видя лицата на вампирите, които ни хванаха, но подуших битката по тях.

Забързахме напред, като внимавахме да не вдигаме никакъв шум. Заради мрака бях благодарна, че за всяка ръка ме държеше вампир, който да ме насочваше на завоите. На няколко пъти щях да падна, ако не беше острото им зрение и бързите им рефлекси.

Болдуин и Фернандо ни чакаха на място, където се пресичаха три тунела. Две окървавени купчини, покрити с насмолена хартия и някакво бяло прахообразно вещество бележеха местата, където децата на Бенджамин бяха намерили смъртта си.

— Поръсихме главите и телата с негасена вар, за да маскираме миризмата — каза Фернандо. — Няма да я елиминира напълно, но би трябвало да ни спечели известно време.

— Колко бяха? — попита Галоуглас.

— Девет — отвърна Болдуин. Едната му ръка беше абсолютно чиста и държеше сабя, а другата бе омазана в неща, които предпочетох да не разпознавам. Стомахът ми се преобърна от резкия контраст.

— А колко още са вътре? — тихо попита Джанет.

— Поне още девет, може би повече. — Болдуин не изглеждаше разтревожен. — Ако са като тези, ще бъдат самонадеяни и хитри.

— И с мръсни пръсти — добави Фернандо.

— Както и можеше да се очаква — спокойно рече Галоуглас. — Ще чакаме сигнала ви да влезем в лагера. Късмет, лельо.

Болдуин ме поведе, преди да успея да се сбогувам с Галоуглас и Фернандо. Може би така беше по-добре, тъй като единствения път, когато се озърнах през рамо, видях лицата им, изпити от умора.

Тунелът, по който поехме, ни отведе до портала на лагера на Бенджамин, където чакаха Изабо и Хамиш. След премахването на всички предпазни заклинания с изключение на онова на портата, което водеше право към Нокс, единственият риск бе да бъдем забелязани от зорките очи на някой вампир.

Джанет намали тази вероятност с маскиращо заклинание, което скри не само мен, но и всички в радиус от шест метра.

— Къде е Маркъс? — Бях очаквала да го видя тук.

Хамиш посочи.

Маркъс вече беше в периметъра, кацнал на едно дърво и насочил пушка към някакъв прозорец. Сигурно бе преодолял каменната стена, като се е прехвърлял от клон на клон. При липсата на охранителни заклинания той се беше възползвал от паузата и сега ни осигуряваше прикритие, докато минавахме през портала и се насочвахме към главния вход.

— Снайперист — отбеляза Болдуин.

— Маркъс се е научил да борави с огнестрелно оръжие още като топлокръвен. Като малък ловувал катерици — добави Изабо. — Доколкото разбирам, били по-малки и по-бързи от вампирите.

Маркъс изобщо не ни обърна внимание, но знаеше, че сме тук. Двете с Джанет се заехме с последните възли, свързващи заклинанието аларма с Нокс. Тя направи закотвящо заклинание от онези, които вещиците влагат в основите на къщите си и с чиято помощ не позволяват на децата си да се запилеят някъде. Докато развързвах алармата, пренасочих енергията й. Надявахме се, че заклинанието дори няма да забележи, че тежкият обект, който пазеше сега, е гранитна камара, а не масивна желязна порта.

Получи се.

Секунди по-късно щяхме да сме в къщата, ако не беше ненавременното прекъсване от страна на един от синовете на Бенджамин, който излезе да дръпне цигара и откри, че порталът зее отворен. Очите му се окръглиха.

На челото му цъфна малка дупка.

Едното око изчезна. После другото.

Синът на Бенджамин се вкопчи в гърлото си. Кръвта бликна между пръстите му и той издаде странен свистящ звук.

— Здрасти, salaud* Аз съм твоята баба. — Изабо заби кама в сърцето му.

* Копеле (фр.). — Б. пр.

Едновременната загуба на кръв от толкова много места улесни Болдуин, който сграбчи главата му и рязко я завъртя, с което счупи врата на вампира и го уби на мига. С още едно рязко завъртане главата се отдели от раменете.

Бяха минали около четиресет и пет секунди от първия изстрел на Маркъс до момента, когато Болдуин хвърли главата на вампира с лицето надолу в снега.

Тогава се разлаяха кучетата.

— Merde — прошепна Изабо.

— Вървете. Веднага. — Болдуин ме хвана за ръката, а Изабо поведе Джанет. Маркъс хвърли пушката си на Хамиш, който я улови с лекота, и изсвири пронизително.

— Стреляй по всичко, което излезе от онази врата — нареди Маркъс. — Аз ще поема кучетата.

Несигурна дали изсвирването беше отправено към свирепо лаещите кучета, или към чакащите рицари на Лазар, забързах към основната сграда. Вътре не беше по-топло, отколкото навън. Някакъв обезобразен плъх заситни по коридора, по чиято дължина имаше еднакви врати.

— Нокс знае, че сме тук — казах. Вече нямаше нужда от тишина и маскиращи заклинания.

— Бенджамин също — мрачно добави Изабо.

Разделихме се, както беше планирано. Изабо тръгна да търси Матю. Болдуин, Джанет и аз поемахме Бенджамин и Нокс. С малко късмет щяхме да намерим всички на едно и също място и да им се нахвърлим, поддържани от рицарите на Лазар, след като успеят да проникнат в подземните нива на лагера и излязат горе.

Тих вик насочи вниманието ни към една от затворените врати. Болдуин я отвори.

Това беше стаята, която познавахме от видеото — мръсните плочки, каналът в пода, гледащите към снега прозорци, цифрите, изписани с химически молив по стените, дори столът с преметнатото през облегалката му палто.

Матю седеше в друг стол, с напълно черни очи и отворена в беззвучен писък уста. Гръдният му кош беше отворен с метално устройство и разкриваше бавно биещото сърце, чието ритмично туптене ми носеше такава утеха всеки път, когато ме привличаше към себе си.

Болдуин се втурна към него, като проклинаше Бенджамин.

— Това не е Матю — казах.

Писъкът на Изабо някъде от коридора ми подсказа, че се е натъкнала на подобна сцена.

— Това не е Матю — повторих, този път по-високо. Отидох до следващата врата и завъртях дръжката.

Матю беше там, седнал на същия стол. Ръцете му, прекрасните му, силни ръце, които ме докосваха с такава любов и нежност, бяха отрязани в китките и лежаха в хирургическо легенче в скута му.

Която и врата да отваряхме, откривахме Матю в някаква ужасна жива картина на болка и мъчения. И всяка илюзорна сцена бе предназначена специално за мен.

След като надеждите ми бяха окрилени и потъпкани десетина пъти, избих всички врати от пантите им с една-единствена дума. Не си направих труда да гледам в отворените стаи. Привиденията могат да бъдат страшно убедителни, а Нокс наистина бе много добър. Те обаче не бяха плът и кръв. Не бяха моят Матю и не останах подведена, макар че онези, които видях, щяха да останат с мен завинаги.

— Матю трябва да е с Бенджамин. Намерете го. — Тръгнах напред, без да чакам Болдуин или Джанет да се съгласят. — Къде сте, господин Нокс?

— Доктор Бишъп. — Вещерът ме чакаше зад ъгъла. — Елате. Да пийнем. Знаете, че няма да напуснете това място, и това може да е последният ви шанс да се насладите на удобствата на топла стаи. Докато не заченете детето на Бенджамин, разбира се.

Зад мен изникна непреодолима стена от огън и вода, така че никой да не ме последва.

Тутакси издигнах втора зад Нокс и двамата се озовахме затворени в малък участък от коридора.

— Добра работа. Талантът ви на заклинателка е започнал да се проявява, както виждам — подхвърли той.

— Ще откриете, че съм... изменена — казах, използвайки определението на Галоуглас. Магията чакаше в мен, умоляваше да полети навън. Но аз я държах под контрол и силата ми се подчини. Чувствах я в себе си, неподвижна и бдителна.

— Къде бяхте? — попита Нокс.

— На много места. Лондон. Прага. Франция. — Усетих изтръпването от магията по върховете на пръстите ми. — Вие също сте били във Франция.

— Отидох да търся съпруга ви и сина му. Разбирате ли, попаднах на едно писмо. В Прага. — Очите на Нокс засияха. — Представете си колко се изненадах, когато се натъкнах на Емили Мадър. Никога не е била кой знае колко впечатляваща вещица. Обвързваше духа на майка ви в един каменен кръг.

Нокс се опитваше да ме разсее.

— Напомни ми за каменния кръг, който издигнах в Нигерия, за да обвържа родителите ви. Може би това е било намерението на Емили.

Думите запълзяха по кожата ми в отговор на безмълвния въпрос, който повдигаше казаното от него.

— Изобщо не трябваше да оставям почестите на Сату, когато става въпрос за теб, скъпа. Винаги съм подозирал, че си различна — каза Нокс. — Ако те бях отворил миналия октомври, както направих с майка ти и баща ти преди години, щях да ти спестя много главоболия.

Но през последните четиринайсет месеца нямаше само главоболия. Имаше и неочаквана радост. Сега се вкопчих в нея, в семейството си, сякаш Джанет правеше магията си.

— Много сте мълчалива, доктор Бишъп. Нима нямате какво да кажете?

— Всъщност нямам. Напоследък предпочитам действията пред думите. Спестяват време.

Най-сетне освободих навитата като пружина магия. Мрежата, която бях направила да уловя Нокс, бе черна и пурпурна, като в нея бяха втъкани бели, сребристи и златни нишки. Тя се разпери на криле от лопатките ми, напомняйки ми за отсъстващата Кора, чиято сила, както бе обещала, все още бе моя.

— С първи възел заклинанието започна. — Мрежестите ми криле се разпериха още по-широко.

— Много впечатляваща илюзия, доктор Бишъп. — Тонът на Нокс бе поучително-снизходителен. — Просто прогонващо заклинание ще...

— С втори възел заклинанието е истина. — Сребърните и златните нишки в мрежата блеснаха ярко, уравновесявайки силите на мрака и светлината, които бележеха кръстопътищата на висшата магия.

— Жалко, че Емили нямаше уменията ви — подхвърли Нокс. — Сигурно щеше да изкопчи от духа на майка ви повече от бръщолевенето, което открих, когато откраднах мислите й в Сет-Тур.

— С трети възел заклинанието е свободно. — Гигантските криле плеснаха веднъж, вдигайки слаба вихрушка през магическата кутия, която бях създала. Крилете леко се отделиха от тялото ми и се издигнаха, докато не увиснаха над Нокс. Той хвърли поглед нагоре, след което продължи:

— Майка ти дърдореше на Емили за хаоса и съзидателната сила и повтаряше думите от пророчеството на онази шарлатанка Урсула Шиптън, „Стар свят умира и нов се ражда“. Същото успях да изкопча и от Ребека в Нигерия. Животът с баща ти беше отслабил способностите й. Трябваше й съпруг, който да е предизвикателство за нея.

— С четвърти възел силата се запазва. — Тъмна, мощна спирала бавно се завъртя на мястото, където двете криле се съединяваха.

— Какво ще кажеш да те отворим и да видим на кого приличаш повече, на майка си или на баща си? — Нокс направи мързелив жест и усетих как магията му остави изгаряща диря през гърдите ми.

— С пети възел заклинанието ще избуи. — Пурпурните нишки в мрежата се стегнаха около спиралата. — С шести възел заклинанието закрепвам. — Златните нишки заблестяха. С небрежно кимане затворих раната на гърдите си.

— Бенджамин силно се заинтересува от онова, което му разказах за майка ти и баща ти. Той има планове за теб, Даяна. Ти ще носиш децата му и те ще станат като вещиците от старо време — могъщи, мъдри, дълговечни. Тогава вече няма да е нужно да се крием в сенките. Ще властваме над другите топлокръвни, както би трябвало.

— Със седми възел заклинанието ще се събуди. — Тих вой изпълни въздуха, подобен на звука, който бе издала Книгата на живота в Бодлианската библиотека. Последва вик от ужас и болка. След това зазвуча като призив за мъст.

За първи път Нокс като че ли се разтревожи.

— Не можеш да се измъкнеш от Бенджамин, както Емили не можа да се измъкне от мен в Сет-Тур. Опита, разбира се, но аз надделях. Исках само книгата със заклинания. Бенджамин спомена, че навремето била у Матю. — Очите на Нокс придобиха трескав блясък. — Щом стане моя, ще имам надмощие и над вампирите. Дори Жербер ще сведе глава пред мен.

— С осми възел заклинанието ще чака. — Издърпах мрежата в извитата форма, символизираща безкрайността. Докато работех с нишките, до мен изникна сенчестата фигура на баща ми.

— Стивън. — Нокс облиза устни. — Това също е илюзия.

Баща ми не му обърна внимание, а скръсти ръце на гърдите си и ме изгледа остро.

— Готова ли да довършиш това, фъстъче?

— Готова съм, татко.

— Нямаш силата да довършиш мен — озъби се Нокс. — Емили го откри, когато се опита да ми попречи да получа знанието от изгубената книга със заклинания. Взех мислите й и спрях сърцето й. Само ако беше сътрудничила...

— С девети възел заклинанието е мое.

Воят премина в писък, когато целият хаос от Книгата на живота и цялата съзидателна енергия, която свързваше създанията на едно място, изригна от мрежата ми и погълна Питър Нокс. Ръцете на баща ми бяха сред онези, които се пресегнаха от тъмната бездна да го сграбчат, докато той се съпротивляваше, завлякоха го в гърчещата се вихрушка от енергия, която щеше да го изяде жив.

Нокс изкрещя от ужас, когато заклинанието изсмука живота му. Разпадна се пред очите ми, докато духовете на всички тъкачи, дошли на този свят преди мен, включително и баща ми, започнаха системно да разплитат нишките, изграждащи увреденото създание, докато от Нокс не остана само една безжизнена обвивка.

Един ден щях да платя за това, което сторих на друг вещер. Но бях отмъстила за Емили, чийто живот бе отнет единствено заради мечти за могъщество.

Отмъстих за майка си и баща си, които обичаха дъщеря си достатъчно силно, за да умрат за нея.

Извадих стрелата на богинята от гръбнака си. В лявата ми ръка се появи лък, изработен от самодивско дърво и украсен със сребро и злато.

Отмъщението бе мое. Сега беше време за правосъдието на богинята.

Обърнах се към баща си и го погледнах въпросително.

— Той е горе. На третия етаж. Шестата врата отляво. — Баща ми се усмихна. — Каквато и цена да е поискала богинята от теб, Матю я заслужава. Също както ти заслужаваше.

— Той заслужава всичко — казах, докато свалях магическите стени, които бях издигнала, и обръщах гръб на мъртвите, за да намеря живите.

Както и всяко друго нещо, магията не е безкрайна. Заклинанието, с което бях унищожила Нокс, бе изчерпало значителна част от силата ми. Но аз бях поела риска, тъй като знаех, че без Нокс Бенджамин ще разполага с арсенал, съставен единствено от физическа сила и жестокост.

А аз имах любов и нищо друго за губене.

Дори без стрелата на богинята бяхме наравно.

Къщата имаше по-малко стаи сега, след като илюзиите на Нокс бяха изчезнали. Вместо безкрайната редица от еднакви врати сградата показваше истинския си облик — мръсна, пълна с миризма на смърт и страх, място на ужас.

Краката ми ме понесоха нагоре. Вече не можех да използвам и грам магия. Нямах представа къде са другите. Но знаех къде да намеря Матю. Отворих рязко вратата.

— Ето те и теб. Очаквахме те. — Бенджамин стоеше зад един стол.

Този път създанието в стола несъмнено бе мъжът, когото обичах. Очите му бяха черни и пълни с кръвожадност и болка, но въпреки това проблеснаха, когато ме разпозна.

— Царският гамбит е завършен — казах му аз.

Матю с облекчение затвори очи.

— Надявам се да проявиш разум и да не стреляш с тази стрела — предупреди ме Бенджамин. — Освен ако не си толкова добра по анатомия, колкото и по химия. Погрижих се Матю да умре мигновено, ако ръката ми не поддържа това.

„Това“ беше голям железен шип, който Бенджамин беше забил във врата на Матю.

— Помниш ли как Изабо пъхна пръст в мен в Бодлианската библиотека? Действаше като тапа. Същото направих и тук. — Бенджамин леко размърда шипа и Матю нададе вой. Появиха се няколко капки кръв. — На баща ми не му е останала много кръв. Два дни го храних единствено с парчета счупено стъкло и той бавно кърви отвътре.

Едва сега забелязах купчината мъртви деца в ъгъла.

— Предишни угощения — обясни Бенджамин в отговор на погледа ми. — Беше истинско предизвикателство да намеря начин да измъчвам Матю, тъй като исках да съм сигурен, че ще има очи, за да види как те вземам, и уши, за да чува писъците ти. Но намерих решение.

— Ти си чудовище, Бенджамин.

— Матю ме направи такъв. А сега стига си пиляла силите си. Изабо и Болдуин ще дойдат всеки момент. Това е същата стая, в която държах Филип, и оставих диря от трошици, за да съм сигурен, че баба ми ще я открие. Болдуин много ще се изненада, като научи кой е убил баща му, не мислиш ли? Видях всичко в мислите на Матю. Колкото до теб... е, не можеш да си представиш нещата, които би искал да ти направи в леглото. От някои направо се изчервявам, а аз трудно мога да бъда наречен свенлив.

Усетих присъствието на Изабо зад себе си. Дъжд от фотографии се посипа по пода. Снимки на Филип. Тук. В агония. Изгледах яростно Бенджамин.

— Страшно ми се иска да те разкъсам на парчета с голи ръце, но не бих лишила дъщерята на Филип от това удоволствие. — Гласът на Изабо бе студен и стържещ, задраска почти болезнено в ушите ми.

— О, тя ще изпита удоволствие с мен, Изабо. Бъди сигурна. — Бенджамин прошепна нещо в ухото на Матю и видях как главата му трепна, сякаш искаше да удари сина си, но счупените кости и разкъсаните мускули не му позволяваха. — А, ето го и Болдуин. От много време не сме се срещали, чичо. Имам да ти казвам нещо. Една тайна на Матю. Той има много тайни, знам, но тази е особено сочна, уверявам те. — Бенджамин замълча за по-драматичен ефект. — Филип не умря от моята ръка. Матю го е убил.

Болдуин го изгледа безстрастно.

— Искаш ли да му пуснеш куршум, преди децата ми да те пратят в ада на среща с баща ти? — попита Бенджамин.

— Децата ти няма да ме пратят никъде. И ако мислиш, че съм изненадан от тази така наречена тайна, значи си по-заблуден, отколкото предполагах — процеди хладно Болдуин. — Познавам работата на Матю, когато я видя. Прекалено добър е в онова, което прави.

— Пусни това. — Гласът на Бенджамин изплющя като камшик, а студените му бездънни очи се спряха върху лявата ми ръка.

Докато двамата разговаряха, аз бях използвала момента да вдигна лъка.

— Пусни го веднага, иначе той умира. — Бенджамин леко помръдна шипа и кръвта потече.

Пуснах лъка и той изтрака на пода.

— Умно момиче — каза той и отново пъхна шипа на мястото му. Матю изстена. — Харесваше ми още преди да науча, че си тъкачка. Значи това те прави специална, а? Матю изпитваше възмутителна неохота да определи границите на силата ти, но няма страшно. Аз ще се погрижа да разберем докъде точно се простират способностите ти.

Да, наистина съм умно момиче. По-умно, отколкото предполагаше Бенджамин. И разбирах границите на силата си по-добре от всеки друг. Колкото до лъка на богинята, не ми беше нужен. Онова, което ми трябваше, за да унищожа Бенджамин, бе в другата ми ръка.

Повдигнах леко кутрето си, за да докосна Изабо и да я предупредя.

— С десети възел започва отново.

Думите ми излязоха като дъх, безплътни и лесни за пренебрегване, също както десетият възел бе на пръв поглед съвсем прост клуп. Докато се носеха през стаята, заклинанието ми доби тежестта и силата на живо същество. Протегнах лявата си ръка напред, сякаш още държах лъка на богинята. Левият ми показалец блесна в ярко пурпурно.

Дясната ми ръка се изпъна мълниеносно назад, пръстите ми бяха свити хлабаво около белите пера на златната стрела. Стоях в средата на кръстопътя между живота и смъртта.

И не се поколебах.

— Правосъдие — обявих и отпуснах пръсти.

Очите на Бенджамин се окръглиха.

Стрелата излетя от ръката ми през центъра на заклинанието, като набираше скорост. Улучи гърдите на Бенджамин с глух удар, разцепи го и пръсна сърцето му. Ослепителна вълна от енергия погълна стаята. Сребърни и златни нишки се стрелнаха навсякъде, примесени тук-там с пурпурно и зелено. Царят слънце. Царицата луна. Правосъдие. Богинята.

С неземен вик, изпълнен с безсилна мъка, Бенджамин отпусна пръсти и окървавеният шип започна да се изплъзва.

Бързо сплетох нишките около Матю във въже, което хвана края на шипа. Дръпнах го здраво и го задържах на място, докато кръвта на Бенджамин се изля наведнъж навън и той рухна на пода.

Няколкото голи крушки на тавана примигнаха и угаснаха. Трябваше да изчерпя всяка капка енергия в къщата, за да убия Нокс, а после и Бенджамин. Сега ми оставаше единствено силата на богинята — блестящото въже, висящо в средата на стаята, думите, движещи се под кожата ми, силата по върховете на пръстите ми.

Свърши се.

Бенджамин беше мъртъв и вече нямаше да измъчва никого.

А Матю, макар и съсипан, бе жив.

След като Бенджамин падна, всичко сякаш се случи едновременно. Изабо издърпа мъртвото тяло на вампира. Болдуин се стрелна до Матю и завика Маркъс, докато проверяваше раните му. Веран, Галоуглас и Хамиш нахълтаха в стаята. Фернандо ги последва миг по-късно.

Застанах пред Матю и притиснах главата му към сърцето си, сякаш го закрилях от бъдещи опасности. С едната си ръка хванах железния шип, който го държеше жив. Матю въздъхна изтощено и леко се размърда.

— Вече всичко е наред. Тук съм. В безопасност си — замърморих, мъчейки се да го утеша, пък било и съвсем малко. — Жив си.

— Не можех да умра. — Гласът му бе толкова слаб, че не можеше да се определи дори като шепот. — Не и без да се сбогувам.

В Медисън бях накарала Матю да обещае да не ме напуска, без да се е сбогувал. Очите ми се напълниха със сълзи, когато си помислих за всичко, през което беше преминал, за да удържи думата си.

— Спази обещанието си — казах. — Сега почивай.

— Трябва да го преместим, Даяна. — Спокойният глас на Маркъс не можеше да скрие напрежението му. Той хвана шипа, готов да заеме мястото ми.

— Не позволявайте на Даяна да гледа. — Гласът на Матю бе рязък и гърлен. Изпосталялата му ръка трепна в протест върху подлакътника на стола, но не успя да се вдигне. — Умолявам ви.

Почти всеки сантиметър от тялото на Матю бе в рани и можех да го докосна само на няколко места, без да засиля болката му. Намерих малко здрава плът на светлината, хвърляна от Книгата на живота, и целунах леко като перце върха на носа му.

Не бях сигурна, че може да ме чуе, очите му бяха подути и затворени, затова оставих дъха си да го погали, обгръщайки го с миризмата ми. Ноздрите на Матю леко се разшириха, показвайки, че е доловил близостта ми. Дори това съвсем малко движение го накара да се намръщи и едва се сдържах да не извикам заради онова, което му бе сторил Бенджамин.

— Не можеш да се скриеш от мен, любов моя — прошепнах. — Виждам те, Матю. И ти винаги ще бъдеш съвършен в моите очи.

Дъхът му излезе накъсан. Дробовете му не можеха да се разширят напълно поради натиска на счупените ребра. С херкулесово усилие Матю отвори едното си око. Беше цялото в кръв, а зеницата бе станала огромна от кръвожадността и травмите.

— Тъмно е. — В гласа му имаше трескава нотка, сякаш се боеше, че мракът означава смърт. — Защо е толкова тъмно?

— Всичко е наред. Виж. — Духнах върху пръста си и на върха му се появи синьо-златна звезда. — Ето. Това ще осветява пътя ти.

Беше риск и го знаех. Матю можеше да не успее да види малкото огнено кълбо и така паниката му щеше само да се засили. Той погледна към пръста ми и леко трепна, когато долови светлината. Зеницата му се сви мъничко в отговор. Приех го за добър знак.

Следващият му дъх не беше така накъсан и безпокойството му отслабна.

— Трябва му кръв — каза Болдуин с равен и тих глас.

Опитах да запретна ръкав, без да свалям блестящия си пръст, в който Матю се взираше като хипнотизиран.

— Не твоята — спря усилията ми Изабо. — Моята.

Вълнението на Матю се засили отново. Сякаш гледах как Джак се мъчи да обуздае емоциите си.

— Не тук — изхриптя той. — Не и пред Даяна.

— Не тук — съгласи се Галоуглас, давайки на съпруга ми възможност донякъде да контролира нещата.

— Остави братята му и синът му се погрижат за него, Даяна. — Болдуин свали ръката ми.

И така оставих Галоуглас, Фернандо, Болдуин и Хамиш да направят столче с ръце, докато Маркъс държеше железния шип на мястото му.

— Кръвта ми е силна, Даяна — увери ме Изабо и леко стисна ръката ми. — Ще го изцери.

Кимнах. Но вече бях казала истината на Матю — в моите очи той винаги щеше да е съвършен. Външните му рани нямаха значение. Тревожеха ме раните в сърцето, ума и душата му, защото никакви количества вампирска кръв не бяха в състояние да ги излекуват.

— Любов и време — промърморих, сякаш се опитвах да измисля съставките на заклинание, докато гледах отстрани как мъжете настаняват изпадналия в безсъзнание Матю в багажното отделение на една от колите, които ни чакаха. — От това се нуждае.

Джанет приближи и сложи успокояваща ръка на рамото ми.

— Матю Клермон е древен вампир — отбеляза тя. — И има теб. Затова си мисля, че любовта и времето ще свършат работа.

Слънце във Водолей

Когато минава през знака на водоносеца,

слънцето вещае голямо изобилие, верни приятели и

помощта на принцове. Затова не се бойте

от промените, когато Водолеят владее земята.

Анонимен английски сборник с цитати,

ок. 1390 година, Гонсалвис MS 4890, ф. 10

40.

По време на полета Матю изрече само едно: „У дома“.

Пристигнахме във Франция шест дни след събитията в Хелм. Матю още не можеше да върви. Не бе в състояние да използва ръцете си. Нищо не се задържаше в стомаха му за повече от трийсет минути. Кръвта на Изабо, както бе обещано, бавно възстановяваше разбитите кости, увредените тъкани и нараняванията на вътрешните му органи. След първото му изпадане в безсъзнание от комбинацията на лекарства, болка и изтощение, сега той отказваше да затвори очи.

И почти не говореше. Когато го правеше, обикновено бе, за да откаже нещо.

— Не — каза той, когато обърнахме към Сет-Тур. — Нашия дом.

Изправени пред множество възможности за избор, казах на Маркъс да ни откара в Ле Ревенанс. Името бе странно подходящо за настоящия му собственик, тъй като Матю се връщаше у дома по-скоро като дух след онова, което му бе сторил Бенджамин.

Никой не бе и помислял, че Матю ще предпочете Ле Ревенанс пред Сет-Тур, и когато пристигнахме, къщата беше студена и безжизнена. Той седна във фоайето с Маркъс, докато аз и брат му се втурнахме да запалим камините и да му приготвим леглото. Двамата с Болдуин обсъдихме коя стая ще бъде най-подходяща за Матю предвид физическите му ограничения, когато конвоят коли от Сет-Тур напълни двора. Дори вампирите не успяха да изпреварят Сара до вратата, толкова нетърпелива бе да ни види. Леля ми коленичи пред Матю. Лицето й излъчваше състрадание и загриженост.

— Изглеждаш ужасно — въздъхна тя.

— И се чувствам още по-ужасно. — Някога прекрасният глас на Матю бе рязък и стържещ, но за мен всяка дума бе като скъпоценен камък.

— Когато Маркъс каже, че може, искам да те намажа с мехлем, който ще ти помогне да се изцелиш — каза Сара, докосвайки разранената кожа на предмишницата му.

Писъците на яростно, гладно бебе разцепиха въздуха.

— Бека. — Сърцето ми подскочи при мисълта, че отново ще видя близнаците. Но Матю като че ли не споделяше радостта ми.

— Не. — Погледът му беше изпълнен с ужас и той се разтресе от глава до пети. — Не. Не сега. Не в това състояние.

Тъй като Бенджамин беше овладял ума и тялото на Матю, аз настоявах след освобождаването си съпругът ми да определя сам дните си и дори лечението си. Но това не можех да позволя. Взех Ребека от ръцете на Изабо, целунах гладката й буза и сложих бебето в свитата ръка на Матю.

Веднага щом видя лицето му, Бека спря да плаче.

А щом взе дъщеря си в ръце, Матю спря да се тресе, точно както в нощта на раждането й. Очите ми се напълниха със сълзи, когато видях ужасената му, изпълнена с благоговение физиономия.

— Разумно — промърмори Сара и ме изгледа от глава до пети. — Ти също изглеждаш ужасно.

— Мамо — приветства ме Джак и ме целуна по бузата. Понечи да ми даде Филип, но бебето се дръпна от мен, намръщи се и извъртя глава.

— Какво има, мъжлето ми? — Докоснах лицето му с върха на пръста си. Ръцете ми пламнаха от енергия и буквите, които чакаха под кожата, се надигнаха и се подредиха в истории, които тепърва трябваше да се разкажат. Кимнах и целунах бебето по челото, усещайки изтръпването по устните, което потвърждаваше онова, което Книгата на живота вече ми беше разкрила. Синът ми имаше сила. Много сила. — Занеси го при Матю, Джак.

Джак много добре знаеше на какви ужаси е способен Бенджамин. Събра сили за гледката, преди да се обърне. Видях Матю през неговите очи — неговия герой, завърнал се от битка, измършавял и ранен. Джак прочисти гърлото си и ръмженето, което чух, ме разтревожи.

— Филип също иска да те види, татко. — Той настани сигурно Филип в другата ръка на съпруга ми.

В очите на Матю за миг проблесна изненада от обръщението. Толкова малка дума — татко, — но Джак никога не се бе обръщал към него по друг начин освен с господин Ройдън и Матю. Макар Андрю Хабърд да настояваше, че Матю е истинският баща на Джак, а и той винаги ме наричаше „майко“, младежът изпитваше странна неохота да отдаде подобна чест на мъжа, когото обожаваше.

— Филип става кисел, когато Бека получава цялото внимание. — Гласът на Джак бе станал дрезгав от потиснатата ярост и той се постара следващите му думи да бъдат игриви и приповдигнати. — Баба Сара сипе какви ли не съвети как да се държиш с по-малките си братя и сестри. Повечето включват сладолед и ходене до зоопарка.

Бръщолевенето му не подлъга Матю.

— Погледни ме. — Гласът на съпруга ми бе слаб и дрезгав, но нямаше нито капка съмнение, че това е заповед.

Джак го погледна в очите.

— Бенджамин е мъртъв — съобщи му Матю.

— Знам. — Младежът се извърна и неспокойно престъпи от крак на крак.

— Бенджамин не може да те нарани. Вече не.

— Наранил е теб. И щеше да нарани майка ми. — Джак ме погледна и очите му се изпълниха с мрак.

Уплашена, че кръвожадността ще го погълне, пристъпих към него. Спрях преди следващата си крачка, насилих се да оставя Матю да се справи със ситуацията.

— Вземи Ребека. Дай я на Даяна. После ела.

Джак изпълни заръката, докато останалите гледахме внимателно дали някой от двамата няма да излезе от контрол.

След като Бека бе на сигурно място в ръцете ми, аз я целунах и шепнешком я похвалих какво добро момиче е, че не е вдигнала шум, когато я взеха от баща й.

Бека се намръщи, показвайки ми, че тази игра изобщо не й харесва.

Джак се върна при Матю и посегна за Филип.

— Не. Ще остане у мен. — Очите му също бяха станали зловещо тъмни. — Отведи Изабо у дома, Джак. Всички останали, също вървете.

— Но, Матийо — запротестира Изабо. Фернандо прошепна нещо в ухото й и тя кимна с неохота. — Хайде, Джак. На връщане в Сет-Тур ще ти разкажа как навремето Болдуин се опита да ме пропъди от Йерусалим. Много мъже умряха тогава.

С това оскъдно прикрито предупреждение Изабо помъкна младежа навън.

— Благодаря, maman — промърмори Матю. Той още държеше Филип, но ръката му трепереше тревожно.

— Обади се, ако имаш нужда от мен — прошепна Маркъс, докато излизаше.

Щом в къщата останахме само четиримата, взех Филип от скута на Матю и поставих двете бебета в легълцето до камината.

— Много тежа — уморено каза Матю, когато се опитах да го вдигна от стола. — Ще остана тук.

— Няма да оставаш тук. — Прецених ситуацията и намерих решение. Наредих на въздуха да поддържа набързо изтъканото ми заклинание за левитиране. — Стой така, ще опитам с магия.

Матю издаде някакъв тих звук, който май беше опит за смях.

— Недей. На пода е добре — отбеляза той, заваляйки думите от изтощение.

— В леглото е още по-добре — твърдо отвърнах аз, докато се плъзгахме във въздуха към асансьора.

През първата ни седмица в Ле Ревенанс Матю позволи на Изабо да идва и да го храни. Възвърна донякъде силите си и стана малко по-подвижен. Още не беше в състояние да ходи, но можеше да стои прав, стига някой да му помага. Ръцете му висяха отпуснато от двете му страни.

— Толкова бързо се възстановяваш — лъчезарно казах аз, сякаш всичко на този свят бе розово.

А всъщност вътре в мен бе много мрачно. И крещях от гняв, страх и безсилие, докато мъжът, когото обичах, се мъчеше да намери път през сенките на миналото, които го бяха погълнали в Хелм.

Слънце в Риби

Когато слънцето е в Риби, очаквайте умората и тъгата.

Онези, които успеят да прогонят страха,

ще получат прошка и разбиране.

Щe бъдете призовани за работа на далечно място.

Анонимен английски сборник с цитати,

ок. 1390 година, Гонсалвис MS 4890, ф. 10

— Искам някои от книгите си — каза Матю с измамна небрежност и размаха списък със заглавия. — Хамиш знае къде да ги намери.

Приятелят му беше заминал за малко в Лондон, след което се върна във Франция. Оттогава Хамиш се бе настанил в стаите на Матю в Сет-Тур. Прекарваше дните си в опити да попречи на бюрократи идиоти да съсипят световната икономика, а през нощите съсипваше избата на Болдуин.

Хамиш пристигна в Ле Ревенанс с книгите и Матю го покани да седне на чаша шампанско. Хамиш като че ли прие този опит за нормално общуване като повратна точка във възстановяването на Матю.

— Защо не? Не може да се кара само на кларет. — Той ми хвърли бърз поглед, за да ми покаже, че ще се погрижи за съпруга ми.

Три часа по-късно Хамиш още беше там — и двамата играеха шах. Коленете ми омекнаха от неочакваната гледка — Матю играеше с белите и обмисляше възможностите си. Тъй като ръцете му все още не ставаха за нищо (оказа се, че ръката е ужасно сложна част на анатомичното инженерство), Хамиш местеше фигурите според кодираните команди на противника си.

— Е4 — каза Матю.

— Централният вариант? Ама че дръзко от твоя страна. — Хамиш премести една бяла пешка.

— Прие царския гамбит — благо отбеляза Матю. — Какво друго очакваше?

— Очаквам да оплескаш нещата. Навремето отказваше да изложиш царицата си на риск. А сега го правиш всяка игра. — Хамиш се намръщи. — Лоша стратегия.

— Царицата се справи чудесно миналия път — прошепнах аз в ухото на Матю и той се усмихна.

Когато Хамиш си тръгна, Матю ме помоли да му почета. Вече ни беше станало ритуал да седим пред огъня, докато снегът се сипе навън, и да държа някоя от любимите книги на Матю в ръцете си — Абелар, Марлоу, Дарвин, Торо, Шели, Рилке. Често устните на Матю се мърдаха в унисон с думите, които произнасях, с което ми доказваше — и което бе по-важното, доказваше на себе си, — че умът му си е бистър и цял както винаги.

— „Аз съм вечно дете на Земя и Море, / своя дом във Небето намирам.“* — прочетох аз от оръфаното му копие на „Освободеният Прометей“.

* Пърси Биш Шели, „Облакът“, превод Цветан Стоянов. — Б. пр.

— „През мъгли, ветрове, през води, брегове, / аз меня се, но без да умирам!“ — прошепна Матю.

След посещението на Хамиш обществото ни в Ле Ревенанс постепенно започна да се разраства. Джак беше поканен да дойде и да донесе челото си. Той свиреше часове Бетовен и музиката не само че се отразяваше добре на съпруга ми, но и неизменно приспиваше дъщеря ми.

Матю се подобряваше, но до пълното му възстановяване имаше още много. Когато заспиваше неспокойно, аз дремех до него и се надявах бебетата да не се размърдат. Оставяше ме да му помагам с къпането и обличането, макар да мразеше себе си — и мен — заради това. Всеки път, когато ми се струваше, че не мога да издържа да го гледам как се мъчи, аз се съсредоточавах върху някаква част от кожата му, която бе заздравяла. Подобно на сенките от Хелм, белезите никога нямаше да изчезнат напълно.

Когато Сара дойде да го види, тревогата й бе осезаема. Но не Матю беше причина за загрижеността й.

— Колко магия използваш, за да стоиш на крака? — Свикнала да живее с вампири със слух на прилепи, тя беше изчакала да я изпратя до колата, преди да попита.

— Добре съм — отвърнах, докато й отварях вратата.

— Не те питах това. Виждам, че си добре. Точно това ме тревожи — призна Сара. — Защо не си на прага на смъртта?

— Няма значение — казах, пренебрегвайки въпроса й.

— Ще има, когато рухнеш — изтъкна Сара. — Не можеш да караш все така.

— Забравяш нещо, Сара. Фамилия Бишъп-Клермон е специализирана в невъзможното. — Затворих вратата, за да не слушам продължаващите й протести.

Трябваше да съм наясно, че няма да е толкова лесно да затворя устата на леля си. Болдуин се появи двайсет и четири часа след заминаването й, неканен и без да се обади.

— Лош навик е това твоето — упрекнах го и си спомних момента, когато се бе върнал в Сет-Тур и бе смъкнал завивките от леглото ни. — Изненадай ни още веднъж и ще сложа достатъчно охраняващи заклинания, че да отблъснат и Конниците на Апокалипсиса.

— Не са били забелязвани в Лимузен откакто Юг умря. — Болдуин ме целуна по двете бузи, като междувременно бавно преценяваше миризмата ми.

— Днес Матю не приема гости — уведомих го и се дръпнах. — Имаше тежка нощ.

— Не съм дошъл да видя Матю. — Болдуин ме погледна с орловия си поглед. — Тук съм да те предупредя, че ако не започнеш да се грижиш за себе си, ще поема това място в свои ръце.

— Нямаш...

— Напротив, имам. Ти си моя сестра. Съпругът ти не е в състояние да се грижи за теб в момента. Така че се погрижи сама или си понеси последствията. — Тонът му беше безпрекословен.

Двамата се гледахме мълчаливо известно време. Той въздъхна, когато отказах да извърна очи.

— Наистина е съвсем просто, Даяна. Ако рухнеш — а съдейки по миризмата ти, това ще се случи най-много след седмица, — инстинктът на Матю ще го принуди да се опита да защити партньорката си. Това ще го откъсне от основната му работа, която е да оздравее.

Болдуин имаше право.

— Най-добрият начин да се справиш с партньор вампир, особено ако е с кръвожадност, е да не му даваш основания да си мисли, че се нуждаеш от закрилата му. Грижи се за себе си, на първо място и винаги — подчерта Болдуин. — Да си здрава и щастлива ще помогне на Матю повече физически и умствено, отколкото кръвта на създателя му или музиката на Джак. Разбрахме ли се?

— Да.

— Толкова се радвам. — Устните на Болдуин се извиха в усмивка. — И между другото, отговаряй на имейлите си. Пращам ти съобщения. Не получавам отговор. Дразнещо е.

Кимнах, без да смея да си отворя устата — ако го направех, от нея сигурно щяха да се изсипят подробни инструкции какво може да направи с имейлите си.

Болдуин надникна в голямата зала да погледне Матю. Обяви го за абсолютно безполезен, защото не става за борба, дуел или други братски занимания. После прояви милост и си тръгна.

Прилежно отворих лаптопа си.

Очакваха ме стотици имейли, повечето от Паството с настояване за обяснения и заповеди от Болдуин.

Затворих капака на компютъра и се върнах при Матю и децата си.

Няколко вечери след визитата на Болдуин се събудих с усещането, че някакъв студен пръст докосва гръбнака ми и проследява ствола на дървото по шията ми.

Пръстът се придвижи на пресекулки до раменете ми, където намери очертанията на стрелата на богинята и звездата, оставена от Сату Ярвинен.

После бавно продължи надолу до дракона около хълбоците ми.

Ръцете на Матю се движеха отново.

— Трябваше първото нещо, което докосвам, да си ти — прошепна той, когато разбра, че ме е събудил.

Едва успявах да си поема дъх и не можеше да става и дума за отговор от моя страна. Но неизречените думи въпреки това искаха да излязат на свобода. Магията се надигна в мен и буквите оформиха фрази под кожата ми.

— Цената на силата. — Ръката на Матю обхвана предмишницата ми и палецът му погали появилите се думи.

Движението отначало бе грубо и неравномерно, но ставаше все по-гладко и спокойно с всяко следващо докосване. Беше забелязал промените в мен откакто станах Книгата на живота, но досега никога не бе ги споменавал.

— Толкова много неща има да се кажат — промърмори той и устните му леко докоснаха шията ми. Пръстите му се заровиха, разтвориха плътта ми и докоснаха сърцевината ми.

Ахнах. Толкова много време бе минало, но докосването му си оставаше все така познато. Пръстите на Матю безпогрешно се насочиха към местата, които ми доставяха най-голямо удоволствие.

— Но не ти трябват думи, за да ми кажеш какво чувстваш — рече Матю. — Виждам те, дори когато се криеш от останалия свят. Чувам те, дори когато мълчиш.

Това бе чисто определение на любов. Като с магия насъбралите се по ръцете ми букви изчезнаха, докато Матю оголи душата ми и поведе тялото ми към място, където думите наистина не бяха необходими. Разтресох се във върховния момент и макар че допирът му стана лек като перце, пръстите му нито за миг не престанаха да се движат.

— Отново — каза той, когато пулсът ми отново се ускори.

— Невъзможно — възразих. И тогава той направи нещо, което ме накара да ахна.

— Impossible n'est pas francais — отвърна и ме гризна по ухото. — И следващия път, когато дойде брат ти, кажи му да не се безпокои. Напълно съм в състояние да се грижа за жена си.

Слънце в Овен

Знакът на Овена символизира власт и мъдрост.

Докато слънцето обитава в Овен,

ще видите растеж във всичките ви дела.

Време е за ново начало.

Анонимен английски сборник с цитати,

ок. 1390 година, Гонсалвис MS 4890, ф. 7V

— Отговори на шибания имейл!

Явно Болдуин имаше лош ден. Също като Матю, започнах да оценявам как модерните технологии ни позволяват да държим другите вампири във фамилията на една ръка разстояние.

— Отлагам колкото се може повече — изръмжа Болдуин от компютърния екран. Зад огромните прозорци зад него се виждаше Берлин. — Заминаваш за Венеция, Даяна.

— Не, не заминавам. — Вече седмици наред водехме някакви варианти на този разговор.

— Напротив, заминаваш. — Матю се наведе над рамото ми. Вече ходеше — бавно, но безшумно както винаги. — Даяна ще се срещне с Паството, Болдуин. Но ако още веднъж те чуя да й държиш такъв тон, ще ти откъсна езика.

— Две седмици — каза Болдуин, без изобщо да обръща внимание на заплахата на брат си. — Съгласиха се да й дадат още две седмици.

— Твърде рано е. — Физическите ефекти от мъченията на Бенджамин отшумяваха, но съпругът ми все още едва контролираше кръвожадността си и се палеше много лесно.

— Тя ще бъде там. — Болдуин затвори капака на лаптопа си, като прекъсна връзката и си спести последните настоявания на брат си.

— Твърде рано е — повторих аз.

— Така е. Твърде рано е, за да пътувам до Венеция и да се изправя срещу Жербер и Сату. — Ръцете на Матю лежаха тежко на раменете ми. — Ако искаме официалното отменяне на съглашението, а ние го искаме, един от нас трябва да постави въпроса пред Паството.

— Ами децата? — Опитвах се да се хвана за сламки.

— Ще липсваш и на трима ни, но ще се справим. Ако изглеждам достатъчно неспособен според Изабо и Сара, няма да сменя нито една пелена, докато те няма. — Пръстите му увеличиха натиска си наред с усещането за отговорност, която лягаше върху плещите ми. — Трябва да го направиш. За мен. За нас. За всеки член на фамилията, който е бил наранен по един или друг начин от съглашението — Емили, Ребека, Стивън, дори Филип. И за нашите деца, за да могат да растат сред любов вместо в страх.

След тези думи нямаше начин да откажа да ида във Венеция.

Фамилия Бишъп-Клермон се зае да подготви случая ни за Паството. Беше съвместно междувидово усилие, което започна с наточването на аргументите ни до самата им сърцевина. Колкото и да бе трудно да пренебрегнем големите и малките оскърбления и наранявания, които бяхме претърпели, успехът ни зависеше от способността ни да представим исканията си по такъв начин, че да не изглеждат като лична вендета.

Накрая се оказа зашеметяващо просто — или поне стана, след като Хамиш пое нещата. Достатъчно е, каза той, само да докажем без никакво съмнение, че съглашението е било създадено от страх от смешение и от желанието кръвните линии изкуствено да се поддържат чисти, за да се запази равновесието на сила между създанията.

Подобно на повечето прости аргументи, нашият изискваше часове смазваща работа. Всички използвахме талантите си в начинанието. Фийби, която беше талантлив проучвател, претърси архивите в Сет-Тур за документи, които засягаха създаването на съглашението и първите срещи и дебати на Паството. Тя се обади на Рима, която остана силно развълнувана, че я молят да прави нещо различно от картотекиране, и й заръча да потърси подкрепящи документи в библиотеката на Паството на Изола дела Стела.

Тези документи ни помогнаха да съставим съгласувана картина на онова, от което основателите на Паството са се страхували в действителност — че връзките между създанията ще доведат до появата на деца, които няма да са нито демони, нито вампири или вещици, а някаква ужасяваща комбинация, размътваща древните и уж чисти кръвни линии на създанията. Подобна загриженост произтичаше от познанията по биология през дванайсети век и важността, която се е отдавала на наследяването и произхода по онова време. И Филип дьо Клермон е имал политическата прозорливост да заподозре, че децата от подобен съюз могат да се окажат достатъчно силни, за да завладеят света, стига да го пожелаят.

По-трудно, а и по-опасно бе да се демонстрира, че този страх всъщност е допринесъл за упадъка на неземните създания. Вековете кръвосмешение бяха довели до положението вампирите трудно да създават нови вампири, вещиците да изгубят силата си, а демоните да стават все по-податливи на лудост. За да подкрепят тази част от тезата си, Бишъп-Клермон трябваше да разкрият както кръвожадността, така и тъкачите във фамилията.

Написах история на тъкачите, като използвах информация от Книгата на живота. Обясних, че съзидателната им сила се контролира трудно и ги прави уязвими за враждебността на другите вещици. С времето вещиците станали самодоволни и не се нуждаели толкова от нови заклинания и магии. Старите работели чудесно и от ценни членове на общността тъкачите се превърнали в преследвани прокудени. Двете със Сара седнахме и написахме разказ за живота на родителите ми в болезнени подробности, за да докажем тезата си — отчаяните опити на баща ми да скрие талантите си, усилията на Нокс да ги открие и ужасната смърт на двамата.

Матю и Изабо написаха също толкова трудна история за безумие и за разрушителната сила на гнева. Фернандо и Галоуглас преровиха личния архив на Филип за доказателства как е пазил партньорката си от унищожаване и за общото им решение да защитят Матю въпреки проявяващите се признаци на заболяването. Филип и Изабо вярвали, че внимателното възпитание и трудно постигнатият контрол ще противостоят на болестта в кръвта му — класически пример как приучването може да надмогне над природата. А Матю призна, че собственият му провал с Бенджамин демонстрира колко опасна може да бъде кръвожадността, ако се остави да се развива.

Джанет пристигна в Ле Ревенанс с гримоара на Гоуди и препис на съдебния протокол от процеса срещу прабаба й Изобел. Протоколът описваше много подробно любовните й връзки с дявола, известен като Ники-Бен, в това число и нечестивото му ухапване. Гримоарът доказваше, че Изобел е била тъкачка на заклинания и тя с гордост посочвала уникалните си магически творения и цената, която изискала, за да ги сподели със сестрите си в Шотландия. Освен това Изобел идентифицирала любовника си с името Бенджамин Фокс, син на Матю. Той дори се подписал с името си във фамилния архив, който се намираше в началото на книгата.

— И въпреки това не е достатъчно — тревожно рече Матю, докато преглеждаше книжата. — Още не можем да обясним защо тъкачките и вампирите с кръвожадност като теб и мен могат да зачеват деца.

Аз можех да го обясня. Книгата на живота беше споделила тази тайна с мен. Но не исках да казвам нищо, докато Мириам и Крис не представят научно доказателство.

Започвах да си мисля, че ще трябва да изложа случая ни пред Паството без тяхната помощ, когато в двора спря кола.

Матю се намръщи.

— Кой може да е? — попита, остави химикалката и отиде до прозореца. — Мириам и Крис са тук. Сигурно е станало нещо в лабораторията в „Иейл“.

Щом двамата влязоха и Матю се увери, че изследователският екип в Ню Хейвън процъфтява, Крис ми връчи дебел плик.

— Права беше — рече той. — Добра работа, професор Бишъп.

Притиснах пакета към гърдите си, залята от огромна вълна на облекчение. После го предадох на Матю.

Той скъса плика и погледът му се втурна по текста и черно-белите идеограми към него. После вдигна глава, зяпнал от изумление.

— Аз също бях изненадана — призна Мириам. — Истината все щеше да ни убягва, ако продължавахме да подхождаме към демоните, вампирите и вещиците като към отделни видове, далечно свързани с човешките същества, но различаващи се помежду си.

— Тогава Даяна ни каза, че Книгата на живота говори за онова, което ни свързва, а не за това, което ни разделя — продължи Крис. — Тя ни помоли да сравним нейния геном с генома на демон и с геномите на другите вещици.

— Всичко беше в хромозомата на създанията и се криеше пред очите ни — добави Мириам.

— Не разбирам — с объркана физиономия призна Сара.

— Даяна е успяла да зачене от Матю, защото и двамата носят в себе си демонична кръв — обясни Крис. — Твърде рано е да се твърди със сигурност, но хипотезата ни е, че тъкачите са потомци на древни съюзи между вещици и демони. Вампирите с кръвожадност като Матю се появяват, когато вампир с болестта създава друг вампир от човек с малко демонична ДНК.

— Не открихме много демонично присъствие в пробите на Изабо, нито на Маркъс — отбеляза Мириам. — Това обяснява защо болестта никога не се е проявявала при тях, както при Матю или Бенджамин.

— Но майката на Стивън Проктър беше човек — изтъкна Сара. — Абсолютен трън в задника — прощавай, Даяна, — но определено в нея нямаше нищо демонско.

— Не е нужно да има непосредствена връзка — каза Мириам. — Достатъчно е наличието на достатъчно демонична ДНК в сместа, за да се задействат гените на тъкача и на кръвожадността. Възможно е някой от далечните предшественици на Стивън да е бил демон. Както каза Крис, резултатите са доста първични. Ще ни трябват десетилетия, за да ги разберем напълно.

— И още нещо, бебето Маргарет също е тъкачка. — Крис посочи доклада в ръцете на Матю. — Трийсета страница. Няма място за съмнение.

— Питам се дали затова Ем беше така категорична, че Маргарет не бива да попада в ръцете на Нокс — замислено рече Сара. — Може би е открила това по някакъв начин.

— Тази информация ще разтърси Паството до основите му — казах.

— Нещо повече от това. Науката прави съглашението напълно безсмислено — подчерта Матю. — Ние не сме отделни видове.

— Значи сме просто различни раси, така ли? — попитах. — Това прави аргумента ни за кръстосването още по-силен.

— Трябва да наваксаш с четенето, професор Бишъп — с усмивка рече Крис. — Расовата идентичност няма биологична основа, поне не такава, която да се приема от повечето учени. — Матю ми беше казал нещо подобно преди много време в Оксфорд.

— Но това означава... — Млъкнах.

— Че в крайна сметка не сте никакви чудовища. Няма такива неща като демони, вампири и вещици. Не и от биологична гледна точка. Вие сте просто човешки същества с някои различия. — Крис се ухили. — Кажи на Паството да си натикат това в лулите и да го изпушат.

Не използвах точно тези думи в заключението на огромното досие, което изпратихме във Венеция преди срещата на Паството, но крайният резултат бе в същия смисъл.

Дните на съглашението бяха изтекли.

И ако Паството искаше да продължи да функционира, то трябваше да намери някакъв по-добър начин да си запълва времето, вместо да пази границите между демон, вампир, вещица и човек.

Но когато на сутринта преди заминаването си за Венеция отидох в библиотеката, открих нещо, което беше оставено извън документацията.

Докато правехме проучванията си, бе невъзможно да подминем лепкавите следи от пръстите на Жербер. Той сякаш се спотайваше в полетата на всеки документ и всяко доказателство. Трудно беше да се припише каквото и да било на него, но косвените доказателства бяха ясни — Жербер Орийак е знаел от известно време за специалните способности на тъкачите. Дори е държал един тъкач като свой роб — вещицата Меридиана, която го проклела, докато умирала. И той е давал на Бенджамин Фукс информация за Дьо Клермон от векове. Филип го разкрил и се изправил срещу него малко преди да замине на последната си мисия в нацистка Германия.

— Защо тази информация за Жербер не замина за Венеция? — ядосано попитах Матю, когато най-сетне го открих в кухнята, където ми правеше чай. Изабо беше с него и си играеше с Филип и Бека.

— Може би е по-добре останалите от Паството да не знаят за ролята на Жербер — каза той.

— По-добре за кого? — остро възразих. — Искам това създание да бъде разобличено и наказано.

— Но наказанията на Паството са толкова разочароващо незадоволителни — с блеснали очи подхвърли Изабо. — Твърде много приказки. Твърде малко болка. Ако искаш наказание, остави го на мен.

Ноктите й остъргаха плота и аз потръпнах.

— Ти стори достатъчно, maman — каза Матю и я изгледа предупредително.

— О, това ли. — Изабо махна пренебрежително с ръка. — Жербер беше много невъзпитано момче. Но заради това той ще съдейства на Даяна утре. Ще откриеш, че Жербер Орийак е изцяло на твоя страна, дъще.

Стоварих се тежко върху един от столовете.

— Докато е била заложница в дома на Жербер, тя и Натаниел решили да подушат наоколо — обясни Матю. — Оттогава следят електронната поща и интернет активността му.

— Даяна, знаеш ли, че нищо, което попадне в интернет, не умира? А продължава да си живее, също като вампир. — Изабо изглеждаше искрено очарована от сравнението.

— И какво? — Още нямах представа накъде води всичко това.

— Жербер не просто си пада по вещици — каза Изабо. — Той е имал и върволица демони любовници. Една от тях все още живее във Вила дела Скала в Рим, в разкошни и доста проветриви апартаменти, които той й купил през седемнайсети век.

— Чакай малко. Седемнайсети век ли? — Опитах се да мисля логично, но това бе трудна задача, щом Изабо изглеждаше досущ като Табита, след като е изяла мишка.

— Жербер не само се е „забърквал“ с демони, но и превърнал един от тях във вампир. Подобно нещо е строго забранено, при това не от съглашението, а от вампирския закон. При това напълно основателно, след като вече знаем какво предизвиква кръвожадността — обясни Матю. — Дори Филип не е знаел за нея, макар да е бил наясно за някои други любовници демони на Жербер.

— И сме го изнудили с това, така ли? — попитах.

— „Изнудване“ е толкова грозна дума — сви устни Изабо. — Лично аз предпочитам да мисля, че Галоуглас е бил изключително убедителен, когато се отбил снощи през Анж-Дешу, за да пожелае на Жербер лек път.

— Не искам някаква секретна операция на Дьо Клермон срещу Жербер. Искам светът да узнае що за змия е той — заявих. — Искам да го бия честно и в открита битка.

— Не се безпокой. Целият свят ще научи. Един ден. Трябва да водим войните една след друга, ma lionne. — Матю смекчи заповедническия тон на забележката си с целувка и чаша чай.

— Филип предпочиташе лова пред войната. — Изабо сниши глас, сякаш не искаше Бека и Филип да чуят следващите й думи. — Разбираш ли, когато ловуваш, ти си играеш с жертвата, преди да я унищожиш. Точно това правим и с Жербер.

— О! — Признах си, че в това определено имаше нещо привлекателно.

— Сигурна бях, че ще разбереш. В края на краищата, нали носиш името на богинята на лова. Наслука във Венеция, скъпа моя — каза Изабо и ме потупа по ръката.

Слънце в Телец

Бикът управлява парите, кредитите,

дълговете и даровете.

Докато слънцето е в Телец,

завършете недовършените работи.

Уредете си делата,

за да не ви създават неприятности по-късно.

Ако получите неочаквана награда,

инвестирайте я за бъдещето.

Анонимен английски сборник с цитати,

ок. 1390 година, Гонсалвис MS 4890, ф. 7

Венеция ми се стори много по-различна през май, отколкото през януари, и не само защото небето бе синьо, а лагуната — гладка като огледало.

Когато Матю беше в ръцете на Бенджамин, градът ми изглеждаше студен и неприветлив. Място, което исках да напусна колкото се може по-скоро. И когато го напуснах, изобщо не очаквах да се върна отново.

Но правосъдието на богинята нямаше да е пълно, докато съглашението не бъде отменено.

Така че се озовах отново в Ка’Чиаромонте, седнала на една пейка в задната градина вместо на пейка с изглед към Големия канал и чакаща отново началото на срещата на Паството.

Този път Джанет Гоуди чакаше с мен. Двете прегледахме тезата си за последен път и си представяхме какви аргументи ще бъдат изложени срещу нея, а безценните домашни костенурки на Матю се тътреха и подхлъзваха по чакълените пътеки в преследване на някой вкусен комар.

— Време е да тръгваме — обяви Маркъс точно преди камбаните да започнат да отброяват четири. Той и Фернандо щяха да ни съпроводят до Изола дела Стела. По-рано двете с Джанет се опитахме да уверим останалите от фамилията, че спокойно ще се оправим и сами, но Матю не искаше и да чуе.

Членовете на Паството бяха същите като на януарската среща. Агата, Татяна и Осаму ми се усмихнаха окуражително, макар че посрещането на Зидони фон Борке и вампирите бе определено ледено. Сату се вмъкна във вътрешния двор в последния момент, сякаш се надяваше, че ще остане незабелязана. Самоуверената вещица, която ме бе отвлякла от градината на Сет-Тур, вече я нямаше. Преценяващият поглед на Зидони показа, че преобразяването на Сату не е останало скрито, и заподозрях, че скоро ще има промяна в представителството на вещиците.

Пресякох двора и отидох при двамата вампири.

— Доменико. Жербер — поздравих ги с кимване.

— Вещица — подигравателно отвърна Жербер.

— При това Дьо Клермон. — Наведох се към него и доближих устни до ухото му. — Не ставай прекалено самонадеян, Жербер. Богинята може и да те е запазила за последния си удар, но не се лъжи. Съдният ти ден наближава. — Отдръпнах се и бях възнаградена с искрица страх в очите му.

Когато пъхнах ключа в ключалката на заседателната зала, изведнъж получих пристъп на deja vu. Вратата се отвори и необичайното чувство се засили. Погледът ми се спря върху уробороса, десетия възел, гравиран на гърба на стола на Дьо Клермон, и сребърните и златните нишки в помещението забръмчаха от енергия.

Всички вещици са научени да вярват в знаците. За щастие, значението на този бе ясно и без нуждата от още магия или сложни интерпретации: Седни на стола си. Мястото ти е тук.

— Откривам заседанието — казах и почуках върху масата, след като стигнах до мястото си.

Върху левия ми пръст имаше широка виолетова ивица. Стрелата на богинята беше изчезнала, след като я използвах да убия Бенджамин, но яркият пурпурен белег, цветът на правосъдието, си остана.

Огледах залата — широката маса, архивите на моя народ и на предците на децата ми, деветте създания, събрали се да вземат решение, което ще промени живота на хиляди като тях по целия свят. Високо горе усетих духовете на онези, които са дошли преди нас, техните смразяващи, побутващи и причиняващи изтръпване погледи.

— Дай ни правосъдие — призоваха те в един глас. — И помни имената ни.

— Победихме — докладвах на членовете на фамилиите Дьо Клермон и Бишъп-Клермон, които се бяха събрали в салона да ни посрещнат на връщане от Венеция. — Съглашението е отменено.

Чуха се радостни възгласи, имаше прегръдки и поздравления. Болдуин вдигна чаша към мен в не така прочувствена демонстрация на одобрение.

Потърсих с поглед Матю.

— Нищо чудно — рече той. Последвалата тишина беше натежала от думи, които чух съвсем ясно, макар да останаха неизречени. Той се наведе да вдигне дъщеря си. — Видя ли, Ребека? Майка ти отново поправи всичко.

Бека беше открила чистата наслада от дъвченето на собствените си пръсти. Много се радвах, че вампирските еквиваленти на млечните зъби още не са й поникнали. Матю извади ръката от устата й и помаха с нея към мен. — Bonjour, maman.

Джак друсаше Филип на коляното си. Бебето изглеждаше заинтригувано и загрижено едновременно.

— Чудесна работа, мамо.

— Имах куп помощници. — Гърлото ми се стегна, когато погледнах не само към Джак и Филип, но и към Сара и Агата, които почти бяха опрели глави и си клюкарстваха за събранието на Паството, към Фернандо, който забавляваше Софи и Натаниел с истории за скованото поведение на Жербер и яростта на Доменико, към Фийби и Маркъс, които се наслаждаваха на дълга целувка след раздялата. Болдуин стоеше до Матю и Бека. Отидох при тях.

— Това е твое, братко. — Ключът на Дьо Клермон тежеше в дланта на протегнатата ми ръка.

— Задръж го. — Болдуин сви пръстите ми около хладния метал.

Разговорът в салона затихна.

— Какво каза? — прошепнах.

— Казах, задръж го — повтори Болдуин.

— Но нали нямаш предвид...

— Напротив, имам. Всеки във фамилия Дьо Клермон си има работа. Знаеш го. — Златистокафявите очи на Болдуин блеснаха. — От днес нататък твоята работа е да ръководиш Паството.

— Не мога. Аз съм преподавател! — възразих.

— Ще съставяш графика на срещите на Паството според лекциите си. Стига да отговаряш на имейлите си — с шеговита строгост каза Болдуин, — не би трябвало да имаш проблем с комбинирането на отговорностите. Достатъчно дълго пренебрегвах фамилните въпроси. Освен това съм воин, а не политик.

Погледнах умоляващо Матю, но той нямаше намерение да ме спасява точно от тази беда. На лицето му бе изписана гордост, а не желание да защитава.

— Ами сестрите ти? — предложих, мислейки трескаво. — Веран със сигурност не би имала нищо против.

— Беше по нейно предложение — отговори Болдуин. — В края на краищата, ти също си моя сестра.

— Значи е решено. Даяна ще поеме Паството, докато не се умори от работата. — Изабо ме целуна по едната буза, после по другата. — Само си помисли колко ще се разстрои Жербер, когато открие какво е направил Болдуин.

Все още замаяна, пъхнах ключа обратно в джоба си.

— Какъв прекрасен ден само — въздъхна Изабо, загледана навън към пролетното слънце. — Хайде да се разходим в градината преди вечеря. Ален и Март са приготвили пиршество, при това без помощта на Фернандо. Поради това Март е в изключително добро настроение.

Фамилията тръгна към изхода, като се смееше и бъбреше. Матю предаде Бека на Сара.

— И не се бавете много — заръча Сара.

Щом останахме сами, Матю ме целуна с настойчива жажда, която постепенно се превърна в нещо по-дълбоко и не така отчаяно. Това ми напомни, че кръвожадността му все още не беше напълно под контрол и отсъствието ми е взело своето.

— Всичко наред ли беше във Венеция, mon coeur? — попита той, когато си възвърна равновесието.

— Ще ти разкажа всичко по-късно — отвърнах. — Трябва обаче да те предупредя. Жербер е замислил нещо лошо. Опитваше се да ме препъне на всяка крачка.

— Да не би да очакваше нещо друго? — Матю тръгна към останалите от семейството. — Не се безпокой за Жербер. Ще разберем каква игра играе, няма страшно.

Нещо неочаквано привлече погледа ми. Заковах се на място.

— Даяна? — Матю погледна назад към мен и се намръщи. — Идваш ли?

— След мъничко — обещах аз.

Той ме изгледа странно, но излезе.

— Знаех, че първа ще ме видиш. — Гласът на Филип бе като шепот и все още можех да видя ужасните мебели на Изабо през силуета му. Но това нямаше никакво значение. Той бе съвършен — цял, усмихнат, очите му искряха весело, изпълнени с обич.

— Защо аз? — попитах.

— Сега Книгата на живота е у теб. Повече не се нуждаеш от помощта ми. — Погледът му срещна моя.

— Съглашението... — започнах.

— Чух. Чувам повечето неща. — Усмивката на Филип стана още по-широка. — Гордея се, че едно от децата ми го унищожи. Справи се чудесно.

— И това, че те виждам, е наградата ми? — промълвих, мъчейки се да преглътна напиращите сълзи.

— Една от тях — каза Филип. — След време ще имаш и други.

— Емили. — В мига, когато казах името й, фигурата на Филип започна да избледнява. — Не! Не си отивай. Няма да задавам въпроси. Просто й кажи, че я обичам.

— Тя го знае. Както и майка ти. — Филип ми смигна. — Отвсякъде съм заобиколен от вещици. Само не казвай на Изабо. Няма да й хареса.

Разсмях се.

— И това е моята награда за годините добро поведение. А сега не искам никакви сълзи повече, ясно? — Той повдигна пръст. — Направо ми се къса сърцето от тях.

— А какво искаш на тяхно място? — Избърсах очите си.

— Повече смях. Повече танци. — Усмивката му стана дяволита. — И повече внуци.

— Трябваше да попитам — отбелязах и отново се разсмях.

— Но се боя, че бъдещето няма да е само смях. — Филип отново стана сериозен. — Работата ти не е свършена, дъще. Богинята ме помоли да ти върна това. — Той ми подаде същата златна и сребърна стрела, с която бях простреляла сърцето на Бенджамин.

— Не я искам. — Дръпнах се назад и вдигнах ръка, за да отблъсна нежелания дар.

— Аз също не я исках, но някой трябва да се погрижи да има правосъдие. — Ръката му се протегна още повече.

— Даяна? — повика ме Матю отвън.

Нямаше да чувам гласа на съпруга си, ако не беше стрелата на богинята.

— Идвам! — извиках му аз.

Очите на Филип се изпълниха със съчувствие и разбиране. Докоснах колебливо златния връх. В мига, в който плътта ми установи контакт с него, стрелата изчезна и отново усетих тежестта й в гърба си.

— От първия миг, когато се срещнахме, знаех, че ти си избраната — рече Филип. Думите му бяха странно ехо на онова, което ми бе казал Тимъти Уестън в Бодлианската библиотека миналата година и бе повторил в дома си.

С една последна усмивка духът започна да изчезва.

— Чакай! — извиках. — Избрана за какво?

— Избраната, която може да понесе моето бреме, без да се пречупи — прошепна Филип в ухото ми. Усетих едва доловимия допир на устни върху бузата си. — Няма да го носиш сама. Запомни това, дъще.

Преглътнах риданието си, когато той си отиде.

— Даяна? — отново повика Матю, този път от прага. — Какво има? Изглеждаш така, сякаш си видяла призрак.

Наистина бях видяла призрак, но сега не беше времето да разказвам на Матю. Плачеше ми се, но Филип искаше радост, а не тъга.

— Потанцувай с мен — казах, преди да се е отронила и една сълза.

Матю ме взе в обятията си. Краката му се задвижеха по пода и ни понесоха от салона в голямата зала. Не задаваше въпроси, въпреки че отговорите бяха в очите ми.

Настъпих го.

— Извинявай.

— Пак се опитваш да водиш — промърмори той. Целуна ме по устните, след което ме завъртя. — А в момента работата ти е да следваш.

— Забравих — засмях се.

— Значи ще се наложи да ти го припомням по-често. — Матю ме притисна силно до себе си. Целувката му беше достатъчно груба, за да е предупреждение, и достатъчно сладка, за да е обещание.

Филип беше прав, помислих си, докато излизахме в градината.

Независимо дали водех или следвах, никога нямаше да съм сама в свят, в който го имаше и Матю.

Слънце в Близнаци

Знакът на Близнаците е знак на партньорство

между съпруг и съпруга и на всички други въпроси,

зависещи от вярата.

Роденият под този знак има добро и честно сърце

и чудесно остроумие,

които ще му помогнат да научи много неща.

Той бързо ще се гневи, но и бързо ще му минава.

Говори дръзко дори пред принца.

Той е големият лицемер,

разпространител на духовити измислици и лъжи.

Ще си навлече много беди поради жена си,

но ще победи враговете си.

Анонимен английски сборник с цитати,

ок. 1390 година, Гонсалвис MS 4890, ф. 8

41.

— Извинете за безпокойството, професор Бишъп.

Вдигнах глава от ръкописа. Читалнята на Кралското дружество беше залята от слънчева светлина. Изсипваше се през високите, разделени на множество панели прозорци и се разливаше по просторните маси за четене.

— Един от колегите ме помоли да ви дам това. — Библиотекарят ми връчи плик с емблемата на Кралското дружество. Отпред някой беше написал името ми с черно мастило и характерен почерк. Кимнах в знак на благодарност.

Вътре беше старата сребърна монета на Филип — същата, която е изпращал, за да се увери, че някой се е върнал у дома или е изпълнил нарежданията му. Бях намерила ново приложение за нея, което помагаше на Матю да контролира кръвожадността си, когато се завърнах към по-активен живот. Състоянието на съпруга ми постепенно се подобряваше след изпитанието с Бенджамин, но нравът му си оставаше избухлив и гневът му лесно се разпалваше. За пълното му възстановяване бе нужно време. Ако нуждата на Матю от мен достигаше опасни нива, беше достатъчно само да ми изпрати монетата и аз веднага отивах при него.

Върнах ръкописа на дежурния библиотекар и му благодарих за помощта. Беше краят на първата ми цяла седмица в архивите — проба, за да видя как магията ми реагира на чести контакти с толкова много стари текстове и блестящи, макар и мъртви, интелекти. Матю не беше единственият, който се бореше за контрол, и имах няколко трудни момента, когато ми се струваше невъзможно да се върна към любимата си работа, но всеки допълнителен ден правеше целта ми все по-постижима.

От изправянето ми пред Паството през април бях започнала да схващам самата себе си като сложна плетка, а не просто като вървящ палимпсест. Тялото ми бе гоблен от вещица, демон и вампир. Някои от съставящите ме нишки бяха чиста сила, символизирана от неясната форма на Кора. Някои черпеха от умението, представено от вървите ми на тъкачка. Останалите бяха изпредени от познанието, съдържащо се в Книгата на живота. Всеки възел ми даваше силата да използвам стрелата на богинята за правосъдие, вместо да се стремя към отмъщение или власт.

Матю ме чакаше във фоайето, когато слязох по централното стълбище на библиотеката на приземния етаж. Погледът му охлади кожата ми и сгорещи кръвта ми, както ставаше винаги. Пуснах монетата в очакващата му длан.

— Всичко наред ли е, mon coeur? — попита той, преди да ме целуне за поздрав.

— Съвсем наред. — Оправих ревера на черното му сако — малък знак за притежание. Днес Матю се беше облякъл като изтъкнат професор, със стоманеносиви панталони, безупречна бяла риза и фино вълнено сако. Аз бях избрала вратовръзката. Хамиш му я беше подарил миналата Коледа и сиво-зелените шарки съответстваха на променящите се цветове на очите му. — Как мина?

— Интересна дискусия. Крис беше блестящ, разбира се — отвърна Матю, скромно отстъпвайки главната роля на приятеля ми.

Крис, Матю, Мириам и Маркъс бяха представили откритията си, които обясняваха ограниченията на онова, което се смяташе за „човешко“. Те показаха, че еволюцията на Homo sapiens включва ДНК от други създания като неандерталците, които преди се смятаха за различни видове. Матю беше работил години наред върху повечето материали. Крис смяташе, че Матю бил отвратителен като Исак Нютон, когато ставало въпрос да сподели проучванията си с другите.

— Маркъс и Мириам изпълниха обичайния си номер с чаровника и проклетника — каза Матю и най-сетне ме пусна.

— И каква беше реакцията на колегите на новината? — Махнах табелката с името на Матю и я прибрах в джоба му. ПРОФЕСОР МАТЮ КЛЕРМОН, ИЗСЛЕДОВАТЕЛ, ОЛ СОУЛС (ОКСФОРДШЪР), ЙЕЙЛСКИ УНИВЕРСИТЕТ (САЩ). Матю беше приел покана за едногодишна изследователска програма в лабораторията на Крис. Бяха получили огромна субсидия за проучване на некодиращата ДНК. Работата им щеше да положи основите за откровенията, предстоящи да бъдат получени един ден за другите хоминидни създания, които не бяха измрели като неандерталците, а се криеха пред очите на всички сред човеците. През есента отново щяхме да заминем за Ню Хейвън.

— Бяха изненадани — каза Матю. — Но след като прочетоха доклада на Крис, изненадата им се превърна в завист. Той беше наистина впечатляващ.

— Къде е сега Крис? — попитах и се огледах през рамо за приятеля ми, докато Матю ме водеше към изхода.

— Двамата с Мириам поеха за Пикъринг Плейс — отвърна Матю. — Маркъс искаше да вземе Фийби, преди да продължат към някакъв бар за стриди недалеч от Трафалгар Скуеър.

— Искаш ли да идем и ние? — попитах.

— Не. — Ръката на Матю се настани на кръста ми. — Ще те водя на вечеря, забрави ли?

Ленард ни чакаше на тротоара.

— Добър ден, сир. Мадам.

— Просто „професор Клермон“, Ленард — меко рече Матю, докато ме настаняваше на задната седалка.

— Разбрано — отвърна Ленард с жизнерадостна усмивка. — Клермон Хаус ли?

— Ако обичаш — каза Матю и седна до мен.

Беше прекрасен юнски ден и вероятно пеша щяхме да стигнем по-бързо от Мол до Мейфеър, но Матю настоя за колата от съображения за безопасност. Нямахме никакви сведения, че някое от децата на Бенджамин е оцеляло при битката в Хелм, Жербер и Доменико също не ни даваха основания за тревоги след поражението във Венеция, но въпреки това съпругът ми не искаше да рискува.

— Здрасти, Март! — извиках, когато влязохме в къщата. — Как е?

— Bien — отвърна тя. — Милорд Филип и милейди Ребека тъкмо се събудиха от дрямка.

— Помолих Линда Кросби да намине малко по-късно и да помогне — вметна Матю.

— Вече съм тук! — Линда влезе след нас, понесла не една, а две торби на „Маркс & Спенсър“. Тя връчи едната на Март. — Донесох следващата книга от поредицата за онази хубава детективка и нейния красавец... — Джема и Дънкан. А това е моделът на плетката, за която ти говорих.

Линда и Март бързо се бяха сприятелили, най-вече защото и двете си падаха по криминалета, плетене, готвене, градинарство и клюки. Те излязоха с убедителното и абсолютно егоистично твърдение, че децата винаги трябва да бъдат под грижите на членове на фамилията или, ако това е невъзможно, на вампир и вещица в ролята на бавачки. Линда се съгласи, че това е мъдра мярка, защото още не разбирахме талантите и наклонностите на бебетата — макар че предпочитанията на Ребека за кръв и неспособността й да спи предполагаше, че тя е повече вампир, отколкото вещица, също както Филип изглеждаше повече вещер, отколкото вампир, заради плюшения слон, който понякога виждах да пикира над легълцето му.

— Можем да останем и у дома — предложих. Плановете на Матю включваха вечерно облекло, смокинг и богинята знае какво още.

— He. — Матю още си падаше прекалено по тази дума. — Ще заведа жена си на вечеря. — Тонът му показваше, че това вече не е тема за дискусии.

Джак се втурна надолу по стълбите.

— Здрасти, мамо! Оставих ти пощата горе. Също и татковата. Трябва да бягам. Ще вечерям с отец X.

— Върни се за закуска, ако обичаш — заръча Матю, докато Джак профучаваше през отворената врата.

— Спокойно, татко. След вечерята ще излизам с Рансъм — подхвърли Джак и вратата се затръшна след него. Клонът на клана Бишъп-Клермон в Ню Орлиънс беше пристигнал в Лондон преди два дни с Маркъс, за да разгледа забележителностите и да ни погостува.

— Това, че излиза с Рансъм, никак не намалява тревогите ми. — Матю въздъхна. — Отивам да видя децата и да се преоблека. Идваш ли?

— След мъничко. Само да надникна в балния салон и да видя как върви подготовката за рождения ти ден.

Матю изстена.

— Стига си се правил на дърт мърморко — скастрих го.

Двамата заедно се качихме по стълбите. На втория етаж, който обикновено бе студен и притихнал, кипеше оживление. Матю ме последва до високите и широки врати. Доставчиците бяха подредили маси покрай стените на помещението, оставяйки място за танцуване. В ъгъла музикантите репетираха за утре вечерта.

— Роден съм през ноември, не през юни — промърмори Матю и се намръщи още повече. — На Архангелова задушница. И защо трябваше да каним толкова народ?

— Можеш да мърмориш и недоволстваш колкото си искаш. Това няма да промени факта, че утре е годишнина от деня, когато си се преродил като вампир, и че фамилията ти иска да го отпразнува. — Огледах една от цветните украси. Матю беше избрал странна колекция от растения, сред които върбови клонки и орлови нокти, както и разнообразна музика от различни епохи, която трябваше да се изпълнява по време на танците. — Ако не искаш толкова много гости, трябвало е да се замислиш, преди да правиш още деца.

— Но на мен ми харесва да правя деца с теб. — Ръката на Матю се плъзна по хълбока ми и се спря върху корема.

— В такъв случай можеш да очакваш ежегодно повторение на това събитие — заявих и го целунах. — И повече маси с всяка следваща година.

— Като стана въпрос за деца — рече Матю, наклони глава и се заслуша в нещо, което топлокръвен не можеше да долови, — дъщеря ти е гладна.

— Твоята дъщеря е винаги гладна — отвърнах и нежно го докоснах по бузата.

Някогашната спалня на Матю беше превърната в детска и сега беше специалното царство на близнаците, заедно с цял зоопарк от плюшени животни, достатъчно играчки за цяла бебешка армия и двама тирани, които да владеят всичко това.

Щом влязохме, Филип се обърна към вратата с ликуваща физиономия — беше станал и се държеше за ръба на леглото си. Надничаше надолу в леглото на сестра си. Ребека се бе надигнала до седнало положение и го зяпаше с интерес, сякаш се мъчеше да проумее как е успял да порасне толкова бързо.

— Мили боже! Той стои. — Матю изглеждаше зашеметен. — Но още не е навършил дори седем месеца.

Погледнах силните ръце и крака на бебето и се зачудих защо баща му е изненадан.

— Какво си намислил? — попитах, издърпах Филип от легълцето му и го прегърнах.

От устата на бебето потече порой неразбираеми звуци и буквите под кожата ми се появиха, за да му помогнат, докато отговаряше на въпроса ми.

— Сериозно? Значи си имал доста оживен ден — казах, докато го предавах на Матю.

— Май ще станеш същата беля като съименника си — с обич отбеляза Матю, чийто пръст беше сграбчен в свирепата хватка на Филип.

Преоблякохме и нахранихме децата, като разговаряхме за онова, което бях открила в книжата на Робърт Бойл и какви нови идеи е дала на Матю презентацията в Кралското дружество относно разбирането на геномите на създанията.

— Дай ми минутка. Трябва да си проверя пощата. — Вече получавах повече имейли, откакто Болдуин ме беше назначил за официален представител на Дьо Клермон, за да може самият той да посвети повече време на правенето на пари и тормозенето на фамилията си.

— Паството не ти ли досади достатъчно тази седмица? — попита Матю, който отново изпадаше в мърморещо настроение. Твърде много вечери бях прекарала в работа върху политически становища относно равенството и откритостта и в опити да разгадая заплетената логика на демона.

— Боя се, че няма край — изстенах и отнесох Филип със себе си в Китайската стая, която вече бе станала мой домашен кабинет. Включих компютъра и сложих детето на коляното си, докато прелиствах съобщенията.

— Има снимка от Сара и Агата — извиках. Двете жени бяха на някакъв плаж някъде в Австралия. — Ела да ги видиш.

— Изглеждат щастливи — отбеляза Матю, докато гледаше над рамото ми с Ребека в ръце. Малката изгука доволно, когато видя баба си.

— Направо не мога да повярвам, че е минала повече от година от смъртта на Ем — казах. — Толкова се радвам да видя Сара отново усмихната.

— Някакви новини от Галоуглас? — попита Матю. Галоуглас се беше запилял незнайно къде и не отговори на поканата ни за тържеството на Матю.

— Засега не — отвърнах. — Може би Фернандо знае къде е. — Смятах да го попитам утре.

— А какво казва Болдуин? — поинтересува се Матю, когато видя името на брат си в колоната на подателите.

— Пристига утре. — Бях доволна, че Болдуин ще дойде да поздрави Матю за рождения му ден. Това даваше допълнителна тежест на събитието и щеше да сложи край на лъжливите слухове, че не е подкрепил напълно брат си и новата издънка Бишъп-Клермон. — Веран и Ернст ще дойдат с него. И да те предупредя — Фрея също ще дойде.

Още не се бях виждала със средната сестра на Матю. Очаквах срещата с нетърпение, след като Джанет Гоуди ми наду главата с истории за делата й.

— Господи, само не и Фрея — изстена Матю. — Трябва да пийна. Искаш ли нещо?

— Няма да откажа малко вино — отвърнах разсеяно аз, докато продължавах да преглеждам списъка съобщения от Болдуин, Рима Хаен във Венеция, други членове на Паството и от департамента ми в „Иейл“. Бях по-заета от всеки друг път. И по-щастлива.

Когато отидох при Матю в кабинета му, той не приготвяше питиета. Вместо това стоеше пред камината, подпрял Ребека на хълбока си, и се взираше с любопитство в стената над полицата. Проследих погледа му и разбрах причината.

Портретът на Изабо и Филип, който обикновено висеше там, го нямаше. На стената имаше закрепена малка бележка. ПОРТРЕТЪТ НА НЕИЗВЕСТНА СЕМЕЙНА ДВОЙКА ОТ СЪР ДЖОШУА РЕЙНЪЛДС ВРЕМЕННО Е ВЗЕТ ЗА ИЗЛОЖБАТА „СЪР ДЖОШУА РЕЙНЪЛДС И НЕГОВИЯТ СВЯТ“ В КРАЛСКАТА КАРТИННА ГАЛЕРИЯ В ГРИНУИЧ.

Но внезапното изчезване на родителите му не беше истинската причина Матю да се взира като хипнотизиран.

На мястото на картината на Рейнълдс имаше друго платно — портрет на Матю и мен. Беше несъмнено работа на Джак, с характерната му комбинация на типичното за седемнайсети век внимание към детайла и модерната чувствителност към цвета и линията. Това се потвърждаваше от малката картичка върху полицата, на която беше изписано „Честит рожден ден, татко“.

— Останах с впечатление, че рисува твой портрет. Трябваше да бъде изненада — казах, мислейки си как синът ни шепнешком молеше да привличам вниманието на Матю, докато прави скици.

— Джак ми каза, че рисува твой портрет — отвърна Матю.

А ето че Джак беше нарисувал и двама ни, в официалния салон, до един от огромните прозорци на къщата. Аз седях в кресло от времето на Елизабет, останало от къщата ни в Блекфрайърс. Матю стоеше зад мен и гледаше с ясни и блеснали очи към зрителя. Аз също гледах зрителя, а очите ми бяха докоснати от нещо неземно, което подсказваше, че не съм обикновено човешко същество.

Матю се пресягаше да хване вдигнатата ми лява ръка и пръстите ни бяха преплетени. Главата ми бе леко обърната към него, а неговата бе леко наведена надолу, сякаш сме били прекъснати насред разговор.

Позата разкриваше лявата ми китка и уробороса около вените. Символът на Бишъп-Клермон изпращаше послание за сила и солидарност. Фамилията ни бе започнала съществуването си с изненадващата любов между Матю и мен. И се разрасна, защото връзката ни бе достатъчно силна да издържи омразата и страха на другите. И щеше да пребъде, защото бяхме открили, подобно на вещиците преди много векове, че тайната на оцеляването е в готовността да се променяш.

Нещо повече, уроборосът символизираше и нашето партньорство. Двамата с Матю бяхме алхимична сватба между вампир и вещица, между смърт и живот, между слънце и луна. Това съчетание на противоположности създаваше нещо по-изтънчено и по-безценно от всичко, което някой от нас би могъл да създаде поотделно.

Ние бяхме десетият възел.

Неразрушими.

Без начало и край.

Content

Дебора Харкнес
Нощна сянка
(книга трета от трилогията " Аз, вещицата")

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.