Алан Маршалл

Шепіт на вітрі

Розділ 1

Початок пошуків

Колись дуже давно за бляшаною повіткою, потойбіч від Чорного пня жили собі дід і хлопчик. Діда звали горбань Мик, а хлопчика — Пітер.

Мешкали вони в хижі з деревної кори, у якій було два вікна й димохід. Довкола ріс такий густий ліс, що собаці не було де крутнути хвостом або навіть гавкнути.

У хижі два стільці, стіл і два ліжка — ото й усі меблі. Було там і вогнище, де над вугіллям на ланцюгу висів почорнілий од кіптяви казанок. По стінах на кілках причаїлися вуздечки та сідла. На стіні висіла фотографія вершника на баскому коні. На тому коні сидів сам горбань Мик. Була в хижі й полиця, де стояли лише дві книжки — одна про коней, друга про прекрасних принцес. У кроквах над ліжками жили опосуми, а під підлогою бандикути.

Горбань Мик був найвидатніший у світі вершник. Він міг стояти на коні, який гарцював, лежати на коні, який гарцював, і випити дві склянки чаю, сидячи на коні, коли той гарцював. Він їздив верхи на конях, які стрибали так високо, що можна було черпати капелюхом зірки. Він їздив верхи на конях, які мчали так швидко, що губили своє тавро. Він їздив верхи на білих конях, на чорних конях, на плямистих конях, але жоден з них ніколи не міг його скинути. Їздити верхи навчив Пітера горбань Мик.

У Пітера був білий поні, який басував швидше за вітер. Гарний, як птах, він мчав, мов на крилах. Коли лісами сунули страшні грози, а хмари в шаленому вирі накочувались одна на одну з мечами-блискавицями, Пітер скакав крізь бурю, сягаючи кожного спалаху блискавки. Білий поні закидав голову й іржав назустріч вітрові. Його довгий хвіст і грива маяли, мов стяги, і він ніс Пітера крізь зливу так стрімко, що і кінь, і вершник лишалися сухісінькими. Поні так легко торкався копитами землі, що на своєму шляху в лісі не зачіпав жодної квітки і не збивав навіть крапель, які наче намисто прикрашали кожну травинку.

Одного разу південний вітер закричав:

— Гей, хлопчино на білому поні, що сягає блискавок, зупинись! Хочу тобі щось сказати. — Його голос гуркотів, як грім. Він вийшов із бурі, загорнувся в шати з хмар і сів на колоду. Цей дідуган з довгою сивою бородою, на якій виблискували краплі дощу, мав променисті очі дитини.

Пітер натягнув віжки, щоб зупинити поні перед південним вітром, але кінь тупцював, ставав дибки, вигинав шию, закидав голову. Дитина вітру й сонця, він прагнув летіти за бурею, далі ген за гори, аж до диких рівнин, по яких можна скакати і скакати.

Пітер поплескав поні по шиї і сказав:

— Спокійно, друже!

І поні вгамувався.

— Ти гарний вершник, — сказав південний вітер. — Твій поні чудово стрибає до самісіньких хмар. Як його звуть?

— Місячне Сяйво.

— Місячне Сяйво, — повторив південний вітер. — Мені подобається це ім’я. Воно пасує до поні, шкіра якого виблискує, як місяць. Чи не хотіли б ви обидва працювати в мене? Ось послухайте, що я роблю: мию землю і тримаю її у чистоті, здмухую опале листя й напуваю землю дощами. Ви і не уявляєте собі, яке чудове життя почнеться у вас, якщо підете зі мною. Ви познайомитеся з моїми братами — північним вітром, західним вітром та східним вітром і допомагатимете нам у наших мандрівках по всіх куточках світу. Ви зможете скакати попереду і прокладати нам шлях через гори й рівнини. Ми прив’яжемо до вашого сідла хмари, і ви притягнете їх до рівнин Малгу та до землі Спініфекс, що по той бік Прибережних гір. Ви принесете дощ у пустелі, де живуть смерчі, і ті пустелі вкриються квітами.

— А зможу я знайти в тих краях, де ви буваєте, прекрасну принцесу? — запитав його Пітер.

— Прекрасну принцесу! — вигукнув південний вітер, і від його реготу затремтіли дерева. — Ні, ні! Я не зустрічав прекрасних принцес уже тисячу років. Колись я часто бачив, як вони виглядали із вікон замків і заплітали собі коси із золотого волосся. Але тепер… Ні, навряд чи ти знайдеш прекрасну принцесу в тих краях.

— Чому ти хочеш знайти прекрасну принцесу?

— Я хочу врятувати її.

— Від кого?

— Від дракона.

— Тоді все це ще більше ускладнюється. Дракони! Стривай! Де ж це я востаннє бачив дракона? Забув. Принцеси, яких стережуть дракони… Так, це справді дуже складне питання.

— Горбань Мик казав, що коли шукаєш, то неодмінно знайдеш прекрасну принцесу. Він розповідав мені, що всіх прекрасних принцес, яких він бачив, стерегли дракони.

— Горбань Мик! — вигукнув південний вітер. — Чи не той це чоловік, що боровся із смерчем і зламав йому хребта?

— Так, це він. Саме він розповідав мені про це.

— Знаю цього чоловіка. Якось я ніс його п’ятдесят миль на шматку покрівлі.

— Він лагодив залізний дах своєї повітки, коли ви здмухнули його звідти, — сказав Пітер. — Він розповідав мені, що подолав ці п’ятдесят миль за десять хвилин.

— Яка то була буря! — вигукнув південний вітер, із задоволенням потираючи руки на згадку про це. Свого фургона, запряженого волами, горбань Мик прив’язав ланцюгами до червоного гумового дерева, а я змусив його тріпотіти на вітрі, мов простирадло. Якщо цей чоловік каже, що ти знайдеш прекрасну принцесу, то вона й справді є в Австралії. Зачекай хвилинку. Я облечу землю з півночі на південь і з заходу на схід, а коли повернуся, скажу тобі, де бачив її.

Південний вітер підвівся й загорнувся у своє величне вбрання. Щось загриміло, повіяло, і він кулею злетів у небо та й зник. Густі віти дерев забриніли, мов струни, і листя, кружляючи в повітрі, попадало з них на землю.

За мить південний вітер вже був проміж хмар, що страхітливими химерами громадилися в небі, і наввипередки помчав з ними на північ.

Південний вітер повернувся за двадцять хвилин. Із свистом розтинаючи повітря, з’явився він у круговерті опалого листя і сів на колоду.

— Ви швидко вернулися, — сказав Пітер.

— Так, я мчав, наче шквал, — погодився він. — Обшукав пустелі й долини, де живуть велетні. Я зазирав у печери й каньйони, нишпорив по пляжах, на яких ростуть пальми, і не знайшов там прекрасної принцеси. Я зустрів свого брата — північного вітра, дмухнув йому в очі димом лісових пожеж, пронизав дощем оте полум’я і спрямував брата в краї, де народжуються вітри. І там теж не виявилося прекрасної принцеси. Я скинув відьму з помела, волосся в бороді велетня змусив хльоскати, як батіг, а тоді майнув у країну аборигенів. Я облив там дітей, що гралися на мілині, водограєм бризок і торкнувся плеча їхнього батька, коли той кидав у рибу списа.

— Де я можу знайти прекрасну принцесу, яку стереже дракон? — запитав я його.

— Прекрасні принцеси жили в давнину в мріях мого народу, — відповів абориген. — Вони перетворилися на пташок, а дракони стали ящірками та зміями. В Австралії не залишилося більше принцес, крім однієї-єдиної. Її тримає у в’язниці себелюб король, а стереже баньїп. Про неї мені розповіло сонце. Кожного дня воно осяває принцесу, і її волосся золотіє. Воно випромінює стільки світла й тепла, що в покої, де живе принцеса, ніколи не буває темно, а взимку до її вікна прилітають пташки, аби зігрітися. Це найвродливіша з усіх прекрасних принцес, які будь-коли жили на землі. Вона усміхнеться — і повсюдно зникає страх, а лісові звірі виходять із своїх схованок у сонячний світ.

— Як це я не знайшов її?

— Твої брати її знають, — сказав абориген.

— А зможе хлопчик на білому поні знайти цю принцесу? — запитав я його.

— Так, але за умови, що це добрий хлопчик. Він має їхати рівниною, де росте трава-пастка до замку велетня, потім лісом, де живе бліда відьма, тоді подолати пустелю Самотності і їхати далі аж до Останнього пагорба. Там росте гумове дерево, старе як світ. Хлопчик повинен дочекатися під цим деревом до сходу місяця. Тільки-но місяць вирине з-за обрію, на його тлі з’являться обриси замку. Дерево розкаже хлопчикові, як знайти цей замок і принцесу. — І, помовчавши, додав: — Воно говорить тільки до гідних людей.

Південний вітер закінчив свою оповідь, підвівся з колоди і розправив своє біле вбрання.

— Ось такі справи, Пітере, — сказав він. — Прекрасна принцеса чекає на тебе. Будь безкорисливим, думай спершу про інших, а вже потім про себе, і ти знайдеш її всупереч небезпеці, яка загрожує тобі. Ми з братами попросимо своїх друзів не залишати тебе без допомоги під час подорожі. Перш ніж піти, я хочу зробити тобі подарунок.

Він дістав з кишені свого вбрання шкіряну торбинку на срібному ланцюжку, нахилився до Пітера і повісив ланцюжок йому на шию.

— У цій торбинці лежить чарівна пелюсточка, — сказав він. — Це найцінніший з усіх моїх подарунків. Пелюсточка стане тобі в пригоді. Якщо ти потрапиш в дорозі у біду, зустрінеш безпорадних, або сумних людей, або ж таких, що можуть заподіяти лихо, приміром, вбити тебе чи когось, дай їм цю пелюсточку, і вони стануть кращими. Не шкодуй пелюстки, будь щедрий, адже на місці попередньої в торбинці з’являтиметься ще одна.

— Дякую, — сказав Пітер. — Ви мені дуже допомогли.

— Прощавай, хлопче. Мені вже треба йти, — мовив південний вітер. — Три грози чекають на мене, я понесу їх туди, де давно не було дощу. Прощавай!

Він злетів, тягнучи за собою шлейф своїх шат.

— Шановний південний вітре! — гукнув Пітер, дивлячись вгору, де небо спохмурніло. — Що означає ця пелюсточка?

Крізь хмари прогриміло:

— Вона означає, що тебе люблять, що ти потрібний.

Розділ 2

Пітер зустрічає Сіру Шкурку

Південний вітер згорнув, мов вовняне покривало, хмари, щоб не закривали неба. Сонце, відганяючи тіні, опромінило дерева. Як море, трава хвилювалась, співала пташка. Пітер скочив на Місячне Сяйво і помчав додому. Горбань Мик сидів на порозі хижі й плів батіг. Його обличчя було схоже на волоський горіх, а на чолі було стільки зморщок, що, натягаючи капелюха, він ніби накручував його на голову.

Коли він їздив верхи на диких конях, то голосно кричав і хльоскав довгим батогом. Що вище стрибав кінь, то голосніше кричав горбань Мик, і що голосніше він кричав, то вище стрибав кінь. Це було чудове видовище.

Пітер так різко зупинив поні, що аж каміння розлетілося з-під копит. Кури біля дверей хижі закудкудакали і розбіглися. Хлопчик зіскочив на землю й кинувся до горбаня Мика.

— Послухай-но! — вигукнув він. — У мене є чарівна пелюстка, яка означає, що мене люблять і я потрібний. Мені її подарував південний вітер. Він сказав, де я можу знайти прекрасну принцесу. Він сказав, що ця пелюсточка захищатиме мене. Я негайно вирушаю в путь. Коли знайду прекрасну принцесу, привезу її додому. Ми будемо продавати білих поні і на це жити.

— Ти не можеш вирушити зараз, — сказав горбань Мик. — Бо «зараз» уже минуло. Від твого «зараз» пройшла вже хвилина, тому ти поїдеш за п’ять хвилин, тоді це і буде «зараз».

Пітер усміхнувся.

— Коли ти таке кажеш, мені важко зрушити з місця.

— То правда, — сказав горбань Мик. — Це завжди важко. Найважче за все — починати справу і найлегше — припиняти її. Спочатку я покладу тобі в торбинку їжу, а тоді вже рушай.

Горбань Мик виніс із повітки торбинку і поклав туди харчі на дорогу Пітерові: ковбасу, кілька шматочків м’яса, два буханці хліба, три яблука, пакетик чаю, перцю та солі й банан.

— М’ясо підсмажиш, — порадив він хлопчикові, зав’язав торбинку і перекинув її через сідло. — Перед тим, як зняти м’ясо з вогню, підкинь трохи листя з гумового дерева, дим надасть м’ясу приємного присмаку. Дам тобі ще й казанок на чай.

— А скільки смажити м’ясо? — запитав Пітер.

— Доки воно підрум’яниться з обох боків, — відповів горбань Мик. Він узяв батіг, який щойно звив, і почав виписувати ним над головою величезні кола. — Це гарний батіг, дивись, який гнучкий, — примовляв він, а тоді хльоснув об землю, і батіг звився гарними закрутами. — Візьми його з собою, — вів він далі. — Це чарівний батіг, найкращий з усіх, які я будь-коли робив. Якщо ти потрапиш у біду — хльосни цим батогом, і я прийду, навіть якщо ти будеш на тому боці планети. Ось дивися, який у нього удар.

Він відступив назад, закрутив батогом над головою, коло за колом, все швидше й швидше, і раптом з силою опустив руку. Удар пролунав, як вибух. Дерева здригнулися, і листя, кружляючи, полетіло на землю. Звук прокотився лісом і луною відгукнувся в горах.

— Оце так батіг! — вигукнув горбань Мик. — Ми назвемо його Громовик. Бери, він твій!

Пітер так розхвилювався, що навіть не сказав «дякую». Він схопив Мика за руку, і той все зрозумів. Хлопчик узяв батіг і намотав його на лікоть. Все життя він мріяв мати свій батіг, і ось батіг у нього є.

— Мені подобається ім’я Громовик, — сказав Пітер і запитав: — Гадаєш, мені потрібна буде твоя допомога?

— Звичайно. Мало відшукати прекрасну принцесу. Аби визволити її, треба виконати три дуже складні завдання: розповісти неймовірну небилицю, приборкати дикого коня і вступити в бій з велетнем або драконом. Ось тоді ти й потребуватимеш моєї допомоги. Хльосни батогом — і я прийду. Адже ніхто на світі не вміє краще за мене їздити верхи, битися, оповідати бувальщини. Настане час — ти знайдеш прекрасну принцесу і одружишся з нею. А зараз — уперед!

Пітер злегка торкнувся п’ятами боків поні і гукнув:

— Прощавай, Мику!

Кінь пустився чвалом, ледь торкаючись копитами землі.

— Тримайся в путі моєї тіні,— крикнуло старе червоне гумове дерево, коли Пітер промчав повз нього на поні. Дереву тому було п’ятсот років, і від птахів, що знаходили в його вітах притулок, воно знало п’ятсот відповідей на п’ятсот запитань. Дикі качки, що летіли у вирій, розповіли йому, де живе прекрасна принцеса.

Тінь від величезного стовбура гумового дерева показувала в бік гірської гряди, туди, де небо спиралося на сині верхівки гір. Пітер тримався цього напряму і скакав стежкою дінго, яка, звиваючись, вела його серед гір по долинах, де росли папоротеві дерева, широке листя яких лоскотало його по обличчю.

Того ранку він їхав, не зупиняючись, спускався берегом річки вниз і знов піднімався вгору, він любив скакати верхи на поні саме берегом річки вниз і знову вгору. На мілині, де на дні лежали жовті й брунатні камінці, Місячне Сяйво нахилявся й пив, набираючись сил. Холодна вода струменіла по його довгій шиї. І знову він мчав уперед, кусаючи вудила.

Пітер зголоднів. Він зупинився біля валунів неподалік річки, де росла висока зелена трава. Місячне Сяйво пасся, а Пітер вирішив наловити риби. Він зіскочив на землю, зняв з поні сідло й вуздечку, поклав їх під каменем, поруч кинув батіг і намацав у кишені жилку, яку завжди носив із собою.

— Пробачте, — почувся чийсь голос.

Пітер підвів голову.

Сховавшись за величезним каменем, сіра кенгуру з цікавістю розглядала хлопчика.

— Мене звати Сіра Шкурка. Я спала, — казала вона далі. — Я тут живу чи, радше, я тут сплю. Ти, звичайно, спиш уночі. Скільки ти втрачаєш! Чому б тобі не змінити цю звичку?

— Вночі багато не побачиш, — відповів Пітер.

— Так, але багато почуєш, — сказала Сіра Шкурка. — Вночі треба слухати. Але в тебе такі маленькі вуха. Мене дивує, що ти взагалі щось чуєш.

Вона вистрибнула з-за скелі і стала перед Пітером, потім сперлася на хвіст і почала гойдатися взад і вперед, як на гойдалці.

— Мені пощастило, — пояснила вона. — Зараз гойдалки в моді, а в мене є своя власна. Якщо хочеш, можеш сісти мені на коліно і погойдатися, — додала вона привітно.

— У тебе нема коліна, на яке можна було б сісти, — сказав Пітер. — Коли коліна повернуті ззаду наперед, на них неможливо сісти.

— Слушна думка, — сказала Сіра Шкурка. — Але ж неможливо й мати геть усе. Принаймні я вважала за потрібне запропонувати тобі це. А тепер скажи мені, що тебе турбує?

— Анічогісінько, — відповів Пітер.

— Як це анічогісінько? Ти ж голодний.

— Так.

— Що б ти хотів з’їсти? Можеш загадати будь-що. Подумай про свою улюблену страву і скажи мені.

Пітер замислився:

— Смажені ковбаски, пюре з томатним соусом, склянка чаю з трьома ложечками цукру й морозиво.

— Добре, — промовила Сіра Шкурка. Вона занурила лапку в свою сумку і видобула звідти стільця і стола. Знову опустила туди лапку, і з’явились скатертина, ножі, виделки й ложки, перець і сіль, пляшка томатного соусу. І, нарешті, після глибокого реверансу, витягла тарілку з ковбасками і пюре, склянку гарячого чаю і вазочку з морозивом.

— А мені, гадаю, вистачить двох жменьок улюбленої травички і трохи листячка Acacia dumoisa.

Двічі занурювала вона лапку в сумку, дістаючи для себе їжу, яку поклала на край столу.

— А тепер присувай стільця і їж, — звернулася вона до Пітера.

Пітер був вражений.

— Я не вірю своїм очам. Це неможливо!

— Я б за хвилину довела тобі, що це можливо, — сказала Сіра Шкурка, — але дуже прошу, повір мені на слово.

— Звісно ж, я вірю тобі,— сказав Пітер. — Ти справляєш враження щирої особи.

— Я і є щира, але в мене було важке життя, і я зневірилася в людях.

— Я вилікую тебе від цього, — сказав Пітер.

Він дістав з маленької торбинки, що висіла у нього на грудях, чарівну пелюсточку і дав її Сірій Шкурці.

— Що ти відчуваєш?

— У мене прекрасні відчуття, — відповіла вона. — Я почуваюся гордою, хоч насправді я не горда. — Вона подивилась на чарівну пелюстку, яку тримала в лапці, й усміхнулась. — Я почуваю себе потрібною. — І додала несміливо: — Неначе всі мене люблять.

— Саме так ти і повинна почуватися, — мовив Пітер.

— Де ти взяв цю пелюсточку?

— Мені подарував її південний вітер. Він сказав, що ця пелюстка допоможе мені під час подорожі.

— Як це мило з твого боку — дати її мені,— подякувала Сіра Шкурка. — Хочеш іще ковбасок?

— Ні, спасибі. Я ще й ці не з’їв.

— У нас їх багато, — запевнила Сіра Шкурка й почала їсти свою травичку.

У Пітера була повнісінька тарілка, і коли він усе з’їв, то сказав:

— Я думаю, ковбасок більше не треба, бо не лишиться місця для морозива.

— Це справді проблема, — погодилась Сіра Шкурка. — Ну що ж… Тоді встань і стрибай круг столу. Таким чином ти утрамбуєш ковбаски і вивільниш місце для морозива.

Пітер тричі пострибав навколо столу.

— Ну як, допомогло? — запитала Сіра Шкурка, коли він знову сів за стіл.

— Так, — відповів Пітер і заходився їсти морозиво.

— Не можна не визнати, що наука чудова річ, — мовила Сіра Шкурка. — Треба тепер прибрати, — додала вона. — Я митиму посуд, а ти витирай. — Вона добула із сумки миску із гарячою водою, витягла кухонний рушничок і простягнула Пітерові. — Як тільки впораєшся, вкидай речі в мою сумку. Спершу — ножі й виделки ручками вниз. Урешті-решт, я жива істота, мене можна порізати чи продірявити так само, як і тебе.

— Я буду обережним, — пообіцяв Пітер, який був упевнений, що стільки речей не вміститься в сумці. Проте і ножі, і виделки, і чашки, і тарілки зникали в ній, тільки-но потрапляючи туди. Це було схоже на те, як листи й пакети зникають у поштовій скриньці. Навіть стіл і стілець зменшилися й зникли, наче ніколи не існували.

— Не розумію, чому ти не розпухаєш, — сказав Пітер. — Куди це все зникає?

— Це справді цікаво, — зауважила Сіра Шкурка, розкриваючи обома лапками свою сумку і зазираючи всередину. — Мене й саму це часто дивувало. А втім, принада чар — в їхній нез’ясовності. Все, що трапляється, треба сприймати таким, як воно є.

— А з тобою це траплялось, коли ти була маленькою дівчинкою? — спитав Пітер, який ставився до Сірої Шкурки, як до схожої на нього особи.

— Хочеш почути історію мого життя?

— Хочу.

— Гаразд, — сказала Сіра Шкурка і почала знову гойдатися. — Я народилася в Каслмені в бідній, але чесній сім’ї.

— Здається, я вже колись про це чув, — Пітер зморщив чоло, силкуючись пригадати.

— Може, й чув. Немає нічого нового під сонцем. Бідні, але чесні батьки зустрічаються дуже часто, багато хто з кенгуру народився в Каслмені,— Сіра Шкурка махнула лапкою, невдоволена тим, що її перебили. — Мої батьки пишалися мною, бо я нічим не відрізнялася від інших маленьких кенгуру. Якби я була схожа, наприклад, на коня, вони навряд чи були б задоволені.

— Звісно, — сказав Пітер.

— Я звикла до такого ставлення і так жила, аж поки ось опустила лапку в свою сумку і знайшла там пук зеленої цибулі. Відтоді в очах суспільства я стала дивачкою, і всі одвернулися від мене.

— А що ти зробила з цибулею? — запитав Пітер.

— З’їла.

— Я люблю цибулю, — сказав Пітер.

Сіра Шкурка сунула лапку в сумку і дістала йому цибулину.

— У цієї сріблясте лушпиння. Трапляються різні.

Пітер поклав цибулину в кишеню.

— Я пішла звідти, — вела далі Сіра Шкурка. — Хіба могли нормальні кенгуру товаришувати зі мною, коли моя сумка була повна чар. Варто було мені захотіти, і я могла видобути звідти рояль. Я була така несхожа на інших, що до мене почали ставитися з підозрою. Розумієш, коли я пішла до школи, я ніколи не купувала собі олівців, гумок, шкільних підручників, а просто діставала їх зі своєї сумки. Діти вважали, що я цупила ці речі й ховала у сумці. Вони казали своїм матусям, що я злодійка. Моя мати знала, що я ніколи нічого не вкраду, проте часто казала: «Чому ти не така, як усі кенгурята?» Діти почали кидати в мене каміння, ніхто не хотів бавитися зі мною.

— Як прикро, — промовив Пітер.

— Мені теж було прикро, — зітхнула Сіра Шкурка. — Врешті-решт я змушена була втекти. Кенгуру люблять, щоб інші кенгуру від них нічим не відрізнялись, а я була не така, як усі.

— Ти можеш добути зі своєї сумки все, що побажаєш? — спитав Пітер.

— Все.

— І навіть слона?

— Дивись уважно, — сказала Сіра Шкурка. Вона глибоко занурилась у сумку, зробила могутній рух — і з’явився слон. Запаморочений, він, хитаючись, ходив навколо, тяжко дихав і нарешті прихилився до дерева.

— Що трапилось? — бубонів він. — Де я? В мене запаморочення.

— Ти в Австралії,— сказала Сіра Шкурка.

— Що?! — скрикнув слон. — Ніякої Австралії! Це ж протилежна сторона світу. Поверніть мене негайно додому.

— Візьми себе в руки, — наказала Сіра Шкурка. — Ти втратив гідність. Що б сказала твоя мати, якби вона тебе зараз побачила?

— Вона б здивувалася, що я тут, — сказав слон. — Я ніколи нікуди не йду, не попередивши її. Ви ж знаєте, як матері хвилюються. А я оце збираю банани в африканському лісі…

— В африканських лісах банани не ростуть, — поправив його Пітер.

Слон набрав повні груди повітря. Він був єдиною дитиною в сім’ї, і йому дозволяли пізно лягати спати. Але щоб йому суперечили… О боже!

— Що ти про це знаєш? — допитувався він. — Хіба ти був там колись? — Він уже не спирався на дерево, а твердо стояв на ногах.

— Ні, не був, — сказав Пітер, шкодуючи, що встряв у розмову.

— Так-от! — вигукнув слон. — Я саме їв банани, коли побачив, як величезна волохата лапа схопила мене за ногу кігтями.

Сіра Шкурка підняла лапку і похмуро подивилася на неї.

— Оригінальний опис, — пробурмотіла вона.

— Я пручався, — казав далі слон, — проте не встиг навіть сказати: «Здаюсь» — як мене потягли по стінці сумки, підбитої хутром, і я опинився тут. Куди котиться наш світ, хотів би я знати? Мене завжди поважали. Верніть мене негайно додому!

— Досить розумне прохання, — прокоментувала Сіра Шкурка. Вона простягла лапку, вхопила слона за ногу і щосили смикнула. Слон впав сторчма в її сумку і зник там.

— Сподіваюсь, це для тебе було уроком, — сказала вона, звертаючись до Пітера. — Якби ти попросив мене витягти лева з сумки, він би вже давно нас з’їв. З чарівними сумками — кепські жарти!

Пітер засмутився.

— Не треба навіть думати про таке! — вигукнув він. — Сама думка про лева, який з’являється з твоєї сумки, може спричинити його появу. Вкрай небезпечно мати таку сумку.

— Аж ніяк ні,— сказала Сіра Шкурка. — Ніщо не з’являється з моєї сумки, доки я сама не дістану. Годі знайти надійніший пристрій, ніж оцей. А тепер ти розкажи історію свого життя.

Пітер розповів їй про горбаня Мика, про те, як він об’їжджає диких коней, повідомив, що шукає прекрасну принцесу, розказав про Місячне Сяйво і про те, як гарно на ньому скакати наввипередки з бурею.

— Для свого віку ти чудово оповідаєш. Це треба якось використати. З тебе вийде вправний погонич.

— Чому саме погонич?

— А чим це погано?

— Тим, що погоничі не заробляють собі на хліб, розповідаючи історії.

— Твоя правда! — сказала вона. — Але уяви, яким щасливим має почуватися погонич, який вміє розповідати історії так, як ти. Набагато краще бути щасливим погоничем, ніж кимось іншим, але сумним.

— А й справді,— сказав Пітер, який над цим ніколи раніше не замислювався, — я міг би бути погоничем, щасливим погоничем, та насамперед треба знайти прекрасну принцесу.

— Тоді рушаймо! — сказала Сіра Шкурка. — А то втрачаємо час на балаканину.

— Хіба й ти рушаєш зі мною? — запитав Пітер здивовано.

— Звичайно, — сказала Сіра Шкурка. — Ти дав мені чарівну пелюстку, і тепер ми любимо одне одного. Я твій друг на все життя. Лови Місячне Сяйво — й нумо вперед!

Пітер пішов по свого капелюха, якого лишив під каменем, та не знайшов його. Це був старий повстяний капелюх, якого він дуже любив. Зате на тому місці лежав інший розкішний капелюх — синього кольору з плюмажем із пір’ячка страуса і через те схожий на ті, які носять принци.

— Це капелюх принца! — вигукнула Сіра Шкурка. — Але ж тут немає принців.

Пітер приміряв капелюха.

— Знаєш, — сказав він, — цей капелюх наче шили для мене. Я дав тобі чарівну пелюсточку і зробив тебе щасливішою. А коли сам віддаєш любов, то обов’язково отримаєш щось навзаєм. Думаю, цей капелюх — щось на зразок винагороди мені.

— І я так вважаю, — сказала Сіра Шкурка.

Розділ З

Трава-пастка

— Чудовий спосіб подорожувати, — мовила Сіра Шкурка, сидячи поруч з Пітером на спині поні. — Мене підкидає вгору — і я вдихаю повітря. Падаю вниз — і видихаю. Коли мене підкидає вгору, я бачу все навколо. Дивись… — І вона підстрибнула вище за Пітера, який нахилився, стримуючи швидкий біг Місячного Сяйва.

— У тебе це чудово виходить! — закричав Пітер. — А тепер додамо швидкості.

— Ти ба! — вигукнула Сіра Шкурка. — Ми летимо. Я бачу на милю вперед, бачу геть усе по той бік пагорба.

Притулившись одне до одного, вони промчали схилом пагорба і зупинилися на його вершині.

— Аж закололо в боці! — поскаржилася Сіра Шкурка. — Я захекалась, обдмухни мене. Оце так швидкість! Сорок миль на годину, не менше, і це на підйомі.

— Яке дивне місце, — мовив Пітер, поглянувши вниз, де простяглась дика рівнина, вкрита сухою травою. Трава хвилювалася на вітрі, по ній пробігали чорні тіні. Чути було сухе, неприємне шелестіння, схоже на сичання змій.

Сіра Шкурка здригнулася:

— Не люблю цього місця. Я його знаю. Тут росте трава-пастка, яка завжди шепоче. Всі діти на світі мають пройти крізь неї, щоб стати дорослими. Тим, у кого мудрі батьки, це вдається легко, але для більшості дітей — то складне випробування.

— Не підемо туди! — сказав Пітер. — Краще об’їдемо її.

— Ти не можеш цього зробити, — мовила Сіра Шкурка. — Прекрасна принцеса живе по той бік рівнини, тому ми не зможемо обминути цей шлях. Трава обплете наші ноги і буде тягти нас до землі. Як тільки почнеш хапати її руками, вона поріже тобі пальці. Адже тобі, певно, відома така трава, що ріже пальці, коли її торкаєшся. Отака й ця. То жахливо. До того ж вона ще й весь час шепоче.

— А що шепоче? — запитав Пітер.

— Це залежить від того, до кого вона звертається. Трава особливо жорстока до смутних і самотніх дітей, до тих, хто зневірився в собі. Вона говорить їм страхітливі речі. Вона звалює їх на землю, і діти розбивають собі колінця, де залишаються потім шрами. Якщо прислухатися, то можна почути слова: «Ти надто товстий, надто худий, надто високий, надто малий, розправ плечі, не будь дурнем. Тільки-но прийдемо додому, ти в мене перестанеш горбитися. Зачекай, я розповім про все батькові. Ти ледачий, ти егоїст. Ти брешеш. Чому ти так погано вчишся? Чому ти не такий, як сусідські діти? Зроби це, зроби те, йди сюди, йди туди. Не заходь далеко, щоб я тебе бачила, щоб я тебе чула. Слухайся, корися, будь таким, як треба…» Тільки-но з’являється якась дитина, трава починає шепотіти, — вела далі Сіра Шкурка. — Вона зводить дітей з глузду, а шрами, які вона залишає на їхніх ногах, ніколи не зникають.

Поки вона це говорила, з лісу до підніжжя пагорба вийшла група дітей. Вони були одягнені в шкільну форму і несли портфелі, повні книжок. Серед них були маленькі діти — семирічні. Старшим дівчаткам і хлопчикам було по чотирнадцять. Усі зупинились і прислухались до шепоту трави. Вони ніяк не наважувалися зробити по ній перші кроки, рівнина здавалась їм нескінченною.

— Як нам допомогти їм? — вигукнув Пітер, який палко зненавидів цю траву. Він уявив собі, як скошує її під коріння, щоб вона ніколи не заманювала дітей у свою пастку.

Сіра Шкурка відгадала його думки.

— Її не можна зрізати, — сказала вона. — Одного разу я спробувала косити, але вона виростає швидше, ніж ти змахуєш серпом. А я вправна косарка.

— Якщо ми будемо тільки стояти й дивитися, то ніколи не допоможемо дітям, сказав Пітер. — Ходімо.

Він кинувся до Місячного Сяйва і скочив у сідло, а Сіра Шкурка за ним, і вони помчали з вершини пагорба вниз, обминаючи дерева і скелі, перестрибуючи через струмки, навпрошки до дітей, що юрмилися під червоним гумовим деревом край рівнини. Дехто з малечі плакав. Гостра трава вже порізала руки наймолодшого хлопчика, і він перев’язав їх носовиком. Носовик був просякнутий кров’ю. У іншого малого були сильно розбиті колінця. Одна дівчинка набила собі синець, не помітивши каменя, схованого у траві. Всі були перелякані і збилися докупи. Пітер зупинив коло них Місячне Сяйво. Діти відсахнулися, з острахом дивлячись на кенгуру.

На рівнині, в траві-пастці, майже загубилася друга група дітей. Вони вирушили, аби прокласти собі шлях у траві, але що далі продиралися в заростях, то важче було їм просуватися крізь густе сплетіння стебел і бадилин. Трава довкола була в шаленому русі. З сірої гущавини витикалися гострі пагінці й шмагали дітей по ногах і руках. Нескінченний шепіт ставав дедалі гучніший, аж поки перетворився в голосне сичання, наче тисячі гадюк кидалися одна на одну і розповзалися, знову кидалися і знову розповзалися.

Зловісні тіні, як хмари, пробігали по траві, яка безперервно вигиналася сірими хвилями. Вже від одного погляду на ці сухі хвилі паморочилося в голові. Вони не тішили душу, як ото хвилі океану, а страшенно пригнічували.

— Чому ти не склав іспити? — сичала трава до дітей.

— Ти повинен більше вчитися, менше бавитися. Старанніше працюй. Не складеш іспитів, залишишся безробітним. Ти вже надто велика для гри в ляльки. Ти вже дорослий, тож забудь про дитячі забави. Подумай про своє майбутнє.

Трава дедалі лютішала, і діти почали падати на землю, заплутувались у стеблах трави, які міцно тримали їх у своїх обіймах. Пітер більше не міг витримати. Бідолахам потрібна була його чарівна пелюсточка. Він пустив Місячне Сяйво учвал, і поні помчав у зарослі довгими стрибками. Пітер тримав у руці чарівну пелюстку, і трава, яка намагалася затягти його у свою пастку, в’янула й опадала. Тремтячі стебла тікали від копит Місячного Сяйва. Вони зморщувались, тріскотіли, наче охоплені полум’ям.

Коли Пітер опинився коло дітей, трава лежала безсилими зів’ялими пасмами біля їхніх ніг.

Пітер зіскочив на землю і дав кожній дитині по чарівній пелюстці. Малі перестали плакати й усміхнулися.

— Вам нема чого більше боятися, — сказав Пітер. — Сміливо йдіть далі; з чарівною пелюсточкою у руках вас ніхто не скривдить.

Діти побігли, сміючись і пританцьовуючи. Пітер дивився їм услід, аж поки вони перетнули рівнину, потім сів на Місячне Сяйво й поскакав назад до тих, що залишились під червоним гумовим деревом.

— Ви добрі, ти і кенгуру, — стиха мовила маленька дівчинка, що боязко чіплялась за руку свого брата.

— Думаю, що про нас можна так сказати, — мовив Пітер. — В усякому разі, ми прийшли сюди, аби допомогти вам.

Почувши це, діти зраділи й перестали боятися.

— А мені ви дасте пелюсточку? — запитала дівчинка, личко якої було всіяне веснянками.

— Звичайно, — пообіцяв Пітер. — Я кожному дам по пелюсточці.

— Скажи мені,— запитала Сіра Шкурка, звертаючись до дівчинки. — Твоя матуся любить тебе?

— Так, — відповіла дівчинка. — Але любила б ще більше, якби в мене не було веснянок. Я часто чую від неї: «Яка шкода, що в тебе веснянки!»

— Ага! — вигукнула Сіра Шкурка. — Ось у чому справа!

Вона на хвилинку замислилася й додала:

— Я вважаю, що веснянки не псують уроди.

— І я так думаю, — сказав Пітер і дав дівчинці чарівну пелюстку.

Мала затиснула пелюсточку в руці. Ніхто вже не помічав на її личку веснянок. Здавалось, сонце світилося в очах дівчинки, і ніщо не затьмарювало того сяйва.

— Я теж хочу пелюстку, — тяжко зітхнув хлопчик, який низько схилив голову і не наважувався подивитися на Пітера.

— Що каже твій батько? — спитав Пітер.

— Тільки й чую від нього, що я невдаха. Не знаю, що саме він має на увазі. Мабуть, те, що я не схожий на нього. Я мрію стати художником, а тато вважає художників диваками.

— О боже! — вигукнула Сіра Шкурка. — Це ж саме говорили про мене, коли я дістала із своєї сумки піаніно. Розумієш, я люблю грати на піаніно, — розказувала вона пошепки Пітеру. — Я виконую Шопена з глибоким почуттям. І це думка людей, які розуміються на музиці.

— А я вмію грати «Дім, мій рідний дім» на губній гармошці,— мовив Пітер. — Горбань Мик каже, що, коли я граю, в нього сльози навертаються на очі.

— Це визначний здобуток! — вигукнула Сіра Шкурка. — Як би я хотіла вміти робити щось таке, що змушувало б інших сміятися, плакати чи танцювати.

— Так ви дасте мені пелюсточку? — запитав хлопчик, який з нетерпінням очікував кінця розмови.

— Вибач, ми відволіклися. — Пітер дістав пелюстку з маленької торбинки і вручив її хлопцеві, який тут-таки підняв голову й щасливо усміхнувся.

— Тепер ти ніколи не будеш ходити похнюпившись.

— У мене для тебе також є подарунок, — сказала Сіра Шкурка. Вона опустила лапку в сумку і витягла звідти альбом для малювання й металеву коробочку. В коробці лежало двадцять чотири фарби й два пензлики.

— Тепер, коли в тебе є чарівна пелюстка, ти намалюєш гарні картини, — сказала вона. — Коли завтра прийдеш додому, покажи їх батькові. Вони сподобаються йому.

Дітлахи навколо гомоніли. Кожний просив чарівну пелюстку. Пітер швидко роздавав їх, і невдовзі його оточували радісно збуджені хлопчики й дівчатка, які вже не боялися трави-пастки.

— Тепер рушайте рівниною, — сказав Пітер. — Я проведу вас.

Діти побігли в траву, сміючись і перегукуючись. Бліді стебла падали ниць, жахаючись чарівних пелюсток. Перед малечею пролягла стежка, яка через рівнину йшла вдалечінь, туди, де бовваніли зелені пагорби, виблискували річки і яскраво світило сонце. Діти побігли стежкою, оглянулися, помахали Пітеру та Сірій Шкурці рученятами й помандрували вперед.

Пітер і Сіра Шкурка вирушили за ними. Коли рівнина скінчилася, вони звернули зі стежки й попрямували на північ, до гір, що громадились на обрії.

Тільки тоді Пітер помітив у себе на ногах розкішні чоботи для їзди верхи. Таких гарних чобіт хлопець ще в житті не бачив. Вони були з м’якої шкіри, а широкі халяви доходили до колін. Він з подивом розглядав їх.

— А я не здивована, — сказала Сіра Шкурка. — Чари поступово перетворюють тебе на принца. Ця чарівна пелюсточка завжди нагороджує тебе за добрий вчинок. Цікаво, що б трапилось, якби ти став пихатим і зарозумілим?

Пітер замислився над цими словами.

Розділ 4

Сіра Шкурка бореться з велетнем

Тільки-но Сіра Шкурка і Пітер звернули з дороги, як з півдня почали насуватися чорні хмари. Піднявся вітер, удалині лунали розкоти грому. Хмари закривали небо, спалахували блискавки, які зигзагами пробивалися крізь хмари і били по деревах. Гуркотів грім, і здригалися верхівки дерев.

— Зараз почнеться злива! — вигукнув Пітер. — Біжімо он до тих стрімчаків. Може, там є печера.

— Інакше вимокнемо до нитки, — мовила Сіра Шкурка.

Вони повернули до лісу і кинулися прямо в хащі. Їм пощастило, вони виїхали на стежку, яку в чагарнику проклали вомбати. Та стежка вивела їх на галявину біля підніжжя кам’яної стіни, в якій зяяла печера. Очевидно, вомбати роками використовували її як домівку.

Важкі краплі дощу впали саме тоді, коли друзі переступили поріг свого притулку. На сухій піщаній підлозі лежало каміння, де можна було сісти й відпочити.

— Як вчасно ми дісталися сюди! — мовила Сіра Шкурка, струшуючи з хутра дощові краплі.— Мабуть, доведеться нам тут переночувати. — Голос її потонув у розкотистому гуркоті грому, а спалах блискавки осяяв печеру, наче сонячним світлом. У вихорі дощу з’явився південний вітер, який велично переступив поріг печери, змахуючи дощові краплі з волосся й бороди.

— Я так і думав, що знайду тебе тут, — промовив він і примостився на камені.

— Слово честі, я дуже радий знову вас бачити, — сказав Пітер.

— Я стежив за тобою, — вів далі південний вітер. — Та й мої брати розповідали мені про тебе. Ліс навколо страждає від спраги, і я подумав зволожити його, а заразом побачитися з тобою. Яку зливу я приніс! Деревам сподобається. Зараз я поспішаю — мені треба подолати ще сотню миль, щоб випорожнити це громаддя хмар, тому слухай мене уважно, це дуже важливо. Ти перебуваєш у володіннях велетня Джарри.

— А хто це такий? — запитав Пітер.

— Це той страшний велетень, про якого я тобі розповідав. Він ніколи нікому не дозволяє заходити у свої володіння. Він нападає на всіх мандрівників.

— Він убиває людей? — запитав Пітер.

— Ні, не вбиває. Джарра ловить їх і втискує в маленькі скриньки. Він тримає їх там кілька місяців, а коли випускає, люди стають схожі одне на одного, втрачають здатність самостійно мислити, лише переказують те, що колись читали або чули. Це жахливо, тому я і прийшов попередити тебе. Будь обережним!

— Він дуже великий? — поцікавився Пітер.

— Височенний, як гора, сама лише ступня в нього сягає п’яти футів.

— А кенгуру він теж засовує в скриньки?

— Боюсь, що так.

— Хіба можна мене засовувати в якусь скриньку, — запротестувала Сіра Шкурка. — А як же тоді мій хвіст? Він може зламатися. Жодному велетневі не вдасться зламати мені хвоста.

— Для твого хвоста він виріже дірочку в стінці скриньки, — пожартував Пітер.

— Все це мені аж ніяк не подобається, — відповіла Сіра Шкурка. — Тобі добре. Ти зігнеш колінця до підборіддя й лежатимеш собі спокійно в скриньці. А в мене немає колінець.

— Нам треба всіляко уникати зустрічі з Джаррою, — мовив Пітер.

— А чарівна пелюсточка зможе перетворити його на доброго велетня? — звернувся він до південного вітру.

— Безумовно. Але не така проста справа вручити її велетневі. Якщо він помістить вас у скриньку, ви вже нічого не зможете вдіяти. Єдиний вихід для вас — це поставити його в таке становище, коли він просто не зможе не взяти чарівної пелюсточки.

— Спробую, — мовив Пітер.

— Я вірю, ти доб’єшся свого. Хлопці, які борються до кінця і не здаються, здебільшого перемагають. Ну, а тепер — прощавай.

Загримів грім, запалахкотіли блискавки, і гість зник у хмарах. За мить друзі помчали на північ, і в небі засяяло сонце.

Друзі втомилися й зголодніли. Сіра Шкурка витягла з тор би купу сіна і кинула його Місячному Сяйву, який тут-таки захрумкав. Для Пітера вона дістала кусок м’яса і пиріг з нирками, собі — жменьку травички.

По годині вирішили залишити печеру й подорожувати далі. Пітер повів Місячне Сяйво до виходу, але раптом зупинився. Дві величезні ноги затуляли вихід.

— Це велетень, — прошепотіла Сіра Шкурка.

Вони відступили в глиб печери і завмерли в чеканні. Чутно було, як велетень походжав по галявині й нюшив.

— Чую людський дух. Тут хтось ховається. Кінські сліди ведуть до печери, а ось ці схожі на сліди кенгуру, — бурмотів він.

Велетень став на коліна і почав розчищати вхід до печери. Величезна рука обережно просунулася всередину, і здоровенні пальці заходилися обмацувати стелю й стіни.

Пітеру часто доводилося під час полювання обшукувати кролячі нори. Тепер він зрозумів, як почувають себе в такий момент кролі. Він відстебнув Громовика, розмотав його, розкрутив над головою і щосили вдарив по великому пальцю велетня. Шкіра на пальці тріснула, полилася кров.

Велетень заревів од болю й висмикнув руку з печери. Вони чули, як він смоктав палець і бубонів:

— Мабуть, там змії.

Незабаром друзі почули, що велетень нахиляється, і за мить в отворі печери з’явилось його око — величезне, з довгими віями, схожими на очерет. Пітер одним ударом Громовика міг осліпити велетня, але ніколи б не дозволив собі такої жорстокості. Око, не кліпаючи, дивилося прямо на них.

— Ага, — задоволено промовив велетень і раптом заволав од болю.

Це Пітер щосили вдарив його по щоці. Джарра відсахнувся, потім підвівся і, хитаючись, пошкандибав до струмка.

— Хоче змити кров зі щоки, — мовила Сіра Шкурка.

— Мабуть, що так, — докинув Пітер. — Струмок, напевно, десь поруч. Ходімо в глиб печери і влаштуємося на ночівлю. Вже пізно, в темряві ми не зможемо вручити йому чарівну пелюстку.

Вони міцно спали всю ніч, а коли розвиднілося й заспівали перші пташки, поснідали й приготувалися рушати в путь.

Сіра Шкурка нервувала.

— Почекайте на мене тут, я спершу розвідаю, що там і як, — сказала вона й вистрибнула у залитий сонцем світ.

Кенгуру обскакала галявину і повернулася до печери.

— Мені здається, надворі все спокійно, — сказала вона. — Треба цим скористатися.

Пітер скочив у сідло, і друзі рушили. Вони майже перетнули галявину, коли почули страшенний грюкіт і перелякано озирнулися. Це велетень Джарра зіскочив на землю з вершини скелі, на якій цілу ніч підстерігав Пітера.

Велетень задоволено реготав. Він стояв між ними й печерою. Друзі опинилися в пастці. Тікати до лісу не було рації, одним стрибком Джарра наздогнав би їх.

Він сунув на них, мов хижак на уподобану жертву.

— Хто це насмілився зайти до мого лісу? — заревів він, зламав акацію аж під саме коріння і жбурнув її в Пітера. Перевертаючись у повітрі, дерево впало на землю поруч із друзями й розлетілося на тріски. Велика скалка просвистіла над головою Сірої Шкурки. Вона вчасно відсахнулася, й гілка встромилася в землю.

— Ти бачив? — вигукнула кенгуру. — Він хотів убити нас. — Вона кипіла обуренням. — Зараз я провчу його.

Гігантськими стрибками Сіра Шкурка кинулася до велетня. В ту мить, коли він уже міг схопити її, вона звилася вгору — все вище й вище — і щосили хвицнула Джарру в груди. Пальці її ніг зав’язли в цупкій тканині його сорочки. Відштовхнувшись від грудей велетня, як від трампліна, вона зробила сальто в повітрі. Її важкий хвіст, описавши коло, мов батіг, хльоснув велетня з такою самою силою, з якою той жбурляв у них колоду.

Велетень заголосив од болю, поточився, змахнув руками, щоб не впасти, але наступний удар у груди вибив його з рівноваги, і він упав горілиць на галявину, вдарившись головою об кам’яну скелю. Джарра падав, як зрубане дерево, потилицею він збив з верхівки скелі два величезних валуни, які з гуркотом покотилися вниз. Оглушений ударом, Джарра знепритомнів.

— Треба надіти на нього наручники, поки він не прийшов до тями, — крикнула Сіра Шкурка.

Пітер поскакав верхи їй на допомогу. Він зіскочив з коня й підхопив величезні наручники, які Сіра Шкурка витягла із сумки, але вони з дзвоном упали на землю й почали так швидко збільшуватися, що підняти й застібнути їх на руках велетня було друзям не під силу. Наручники стали надто важкими.

Вони поглянули на руку велетня, що лежала на землі в кількох метрах од них. Вона нагадувала масивну колоду. Величезну долоню з пальцями, що стирчали, мов стовпи, важко було обійти пішки, треба було об’їжджати верхи.

Справа виглядала безнадійною. Здавалось, не було ніякої можливості зв’язати велетня, доки він не отямився, і вручити йому чарівну пелюстку.

— Нам би сюди зараз портовий кран і докера, — сказав Пітер. — Тоді ми б зуміли надіти на Джарру наручники. В порту звикли мати справу з великими вантажами.

— Це ідея, — підтримала його Сіра Шкурка. Вона стромила лапу в сумку і висмикнула звідти вантажника, обсипаного борошном. Очевидно, Сіра Шкурка одірвала його від роботи в трюмі судна.

— Як це я тут опинився? — запитав він сердито. — І чому це кенгуру вчепилася в мою ногу?

— У нас немає часу пояснювати, — відповіла Сіра Шкурка. — Ви повернетеся на корабель, тільки-но зробите для нас одну справу. Бачите велетня, який отам лежить?

— Я не вірю у велетнів, — сказав вантажник. — Не запаморочуйте мені голови.

— Дивіться, на землі поруч з вами лежить його долоня. А онде простяглася його рука.

— Вона пластикова, — не погоджувався вантажник. — Мабуть, це велетень для карнавалу.

— Торкніться його руки, — наполягала кенгуру.

Вантажник підійшов до велетня і торкнувся його руки.

— Побий мене грім, це теплий пластик! — вигукнув він.

Велетень тяжко зітхнув і знову затих.

— Справді, що це таке? — запитав вантажник.

— Це велетень прокидається, — відповів Пітер. — Якщо ви негайно не станете до роботи і не надінете на нього наручники, він нас усіх переб’є.

— Ну що ж, ходімо, — сказав вантажник. — Мені потрібний підйомний кран.

Сіра Шкурка витягла з сумки маленький кран, який почав швидко збільшуватися, аж поки його стріла нависла над велетнем.

— Підніми його руки і схрести їх у нього на грудях, — сказала Сіра Шкурка. — Але спершу підведи мене.

Вантажник обв’язав кенгуру мотузкою і почав підводити. Вона вчепилася в сорочку велетня, підтяглась і видерлася йому на груди. Потім вантажник підняв і схрестив на грудях руки велетня, тоді подав Сірій Шкурці наручники, які вона негайно застібнула на зап’ястях Джарри.

Так само швидко наділи вони на ноги йому кайдани.

Після цього Сіра Шкурка дістала із сумки ланцюг, який зашморгнула на шиї велетня, і в ту ж мить ланцюг збільшився до гігантських розмірів. Вантажник обмотав його кінець навколо скелі, а Сіра Шкурка просунула в кільця замок і заклацнула його.

Велетень Джарра заворушився і спробував сісти.

— Я скінчив роботу, — сказав вантажник, стрибнув у сумку Сірої Шкурки і зник там. Підйомний кран зменшився і щез слідом за вантажником.

Велетень почав вириватися із своїх пут.

— Звідки взялися ці кайдани? — ревів він. — Зніміть їх з мене.

Він кидався з боку в бік, силкуючись розбити наручники, спробував підвестися, але його не пускав зашморг на шиї. Велетень борсався, горлав, бився в кайданах, намагаючись звільнитися, аж поки знесилів. Він лежав обм’яклий, важко дихаючи.

Цієї миті саме й чекав Пітер. Він поклав на долоню Джарри чарівну пелюстку, яку той затиснув у руці, і почав спостерігати. Велетень мінявся на очах: зник лютий вираз обличчя, а коли заговорив, голос його прозвучав привітно і не злякав друзів.

— Ти боїшся мене? — запитав він Пітера.

— Так.

— Чому?

— Ти хотів убити нас.

— Напевно, я втратив розум. Я не можу вбивати. Я щиро хочу допомогти вам.

— А ти не хочеш запхнути нас у скриньки? — поцікавився Пітер.

— Я ніколи в житті цього не робитиму, — пообіцяв Джарра. — Ходімо разом до мого замку і випустимо цих бідолах на волю.

Сіра Шкурка відімкнула всі замки. Велетень сів, обмацав свої ноги й руки, повільно підвівся і огледівся навколо.

— Як же нам дістатися до замку? — пробурмотів він і додав уголос: — Сідай на поні, Пітере. Я понесу вас. Самим вам ніколи не подолати цей стрімчак.

Пітер сів на Місячне Сяйво, Джарра нахилився, підняв їх і поклав у кишеню своєї сорочки. Потім і Сіру Шкурку помістив поруч із друзями.

А тоді переступив через скелю і рушив лісом до свого замку.

Розділ 5

Буря в замку велетня

Незграбний велетень ішов, перевалюючись, часто спотикався. Його тіло здригалося, і Пітеру та Сірій Шкурці здавалося, що вони пливуть на кораблі по бурхливому морю. Тканина сорочки велетня була груба й міцна, як рядно. Пітер сидів верхи на Місячному Сяйві, який твердо спирався копитами на дно кишені. Сіра Шкурка трималася за збрую, щоб не впасти.

Пітер звівся в стременах, учепився за край кишені, потягнув його на себе і визирнув назовні. Вдалині височів замок велетня. Його зубчасті стіни й башти сягали неба. Дерева поруч з ним здавалися чагарником.

Коли відстань зменшилася, Пітер розгледів ворота, крізь які вони мали потрапити до замку. Це була велетенська арка, яку можна було б перекинути через морську гавань.

Пітер випустив з рук край кишені і впав у сідло.

— Такого колосального замку я ще ніколи не бачив, — сказав він Сірій Шкурці. — Ти не повіриш своїм очам.

— Після того, як я побачила велетня Джарру, мене вже ніщо не здивує,— мовила Сіра Шкурка.

В цей час велетень увійшов у ворота замку і попрямував на кухню. Там він витяг друзів з кишені і поставив їх на підлогу, а в кишеню поклав чарівну пелюстку, яку тримав у руці.

Кімната, в якій вони опинилися; нагадувала гігантську печеру. Склепіння стелі нависало над головою, мов нічне небо. Піч була завбільшки з будинок, збудована з грубо обтесаних валунів. У ній горіли стовбури дерев. На ній стояли здоровенні горщики й казани.

Меблі також дорівнювали велетенському зростові Джарри. Ніжки стільців здавались Пітеру, який сидів верхи на Місячному Сяйві, височенними баштами. За стіл правили три колоди, прибиті до грубезних стовпів три фути завтовшки.

Пітер спішився і прив’язав повід Місячного Сяйва до столу.

— Сідайте на стілець, поки я приготую вам щось попоїсти, — запропонував велетень. — Я зроблю печеню, в мене є два чудових воли і півтонни картоплі.

Сіру Шкурку пересмикнуло від огиди.

— Щодо мене, то не варто турбуватися, — мовила вона. — Мені досить і жменьки зеленої травички.

— Гаразд, — сказав велетень. — Я кину жменю трави в печеню.

Сіра Шкурка мало не знепритомніла.

— Я їм лише траву, — пояснила вона. — Буду вдячна, якщо ви збризкаєте її водою.

— Мені, будь ласка, дайте трошечки печені,— попросив Пітер, який не мав зараз апетиту.

Хлопець хотів сісти на стілець, але той був зависокий. Сіра Шкурка вгадала його думки, дістала із сумки драбину і приставила до стільця. Друзі залізли на сидіння, оббите червоним плюшем, і потонули у ворсі, мов у високій траві.

— Цей стілець треба підстригти, — заявила Сіра Шкурка. — Мені аж кортить дістати з сумки косилку і проїхатися нею по ворсу.

— Подивись, як велетень перемішує печеню. — Мене нудить від цього.

Джарра поставив на піч здоровенний казан і заходився мішати страву дерев’яним черпаком. Над казаном заклубочилася пара. У приміщенні не було димаря, і незабаром кухню накрили важкі грозові хмари, що громадилися під склепінням стелі, шукаючи виходу.

Велетень стривожено поглядав угору.

— Схоже на те, що в кухні псується погода, — заявив він. — У решті кімнат сухо, але ми не можемо перейти туди, поки вечеря не готова. Гадаю, дощу не буде, — додав він.

Загримів грім. Замок здригнувся, у шафі задзвеніли величезні чашки. Блискавка вилетіла з хмар, влучила у піч поруч з ногою велетня і розколола величезний камінь. Над тріщиною спалахнуло синє полум’я.

Пітер злякався, що блискавка влучить у стілець, на якому вони сиділи.

— У вашій кухні є громовідвід? — запитав він велетня.

— Немає,— відповів Джарра. — Я не думав, що від цієї печені виникне гроза. Я зараз покличу його.

Він визирнув у коридор і крикнув:

— Джордже, схоже на те, що я знову викликав бурю. Приходь негайно.

— Гаразд, — пролунав' густий бас з віддалених покоїв. — Йду.

Велетень повернувся до своєї печені і почав пробувати її величезною ложкою.

— Ще не готова, — пробурчав він і заходився знову розмішувати страву. Пара клубами підіймалася вгору.

У коридорі почулися важкі кроки, і до кухні увійшов середніх розмірів велетень, одягнений у вечірній костюм. Він ніс довгий мідний дріт із тризубом на кінці, на руках у нього були білі гумові рукавички.

— Це Джордж, — відрекомендував його велетень. — Це мій громовідвід. Коли я готую їжу, він завжди напоготові, щоб відводити блискавки.

Джордж уклонився і всміхнувся. Коли грім загуркотів, як барабанний дріб, Джордж почав розмахувати мідним жезлом у такт гуркоту. Пролунав страшенний удар грому, блискавка стрілою вилетіла із хмар, що громадилися під стелею. Джордж вчасно підставив свій мідний дріт і піймав її на тризуб. Полум’я з шипінням пробігло дротом, вилетіло крізь двері в коридор, завернуло за ріг, вискочило на подвір’я і встромилося в землю.

Джордж обернувся і, всміхнувшись, уклонився Пітерові й Сірій Шкурці, які з подивом спостерігали за ним.

— Як ти думаєш, ми маємо аплодувати йому? — запитала Сіра Шкурка.

— Очевидно, він чекає на це, — відповів Пітер.

Вони заплескали в долоні, і Джордж знову вклонився.

Раптом блискавка опалила його штани, і він почав хльоскати дротом навколо себе і вправно відводив безперервні блискавиці. Він черкав своїм жезлом навсебіч, ловив блискавки на льоту, спрямовував їх крізь двері в коридор, де вони рикошетом завертали за ріг і вибухали надворі.

— Вам подобається Джордж? — перекрикуючи гуркіт грому, запитав Джарра. — Я ніколи не зустрічав кращого громовідводу.

Джордж був щасливий від таких похвал. Буря вщухала, і на закінчення він одним помахом мідного жезла спіймав одразу дві блискавки. Одна за одною вони синім полум’ям сковзнули по дроту і з шипінням вилетіли назовні.

Упали перші краплини дощу. Джордж не міг допустити, щоб намок його вечірній костюм. Він подивився на стелю, крутнувся і вибіг з кухні.

— Тікайте! — кинув він Пітеру й Сірій Шкурці. — Зараз почнеться злива. — Швидше за блискавку кинувся він бігти по коридору. Грюкнули двері його кімнати, і він замкнув їх на ключ.

Дощ лив як із відра, падав на піч, у казан з печенею, у чашки, що стояли на полиці. Вода стікала зі столу чотирма водоспадами, підлога на кухні перетворилася на бурхливу річку, що текла в коридор.

— Місячне Сяйво потоне! — заволав Пітер. — Я прив’язав його до ніжки столу.

Хлопець і Сіра Шкурка злізли вниз по драбині. Вода на підлозі сягала Пітеру до пояса, насилу дістався він проти течії до Місячного Сяйва, який стояв під самісіньким водоспадом. Течія була така стрімка, що поні ледь тримався на ногах.

Пітер учепився за ніжку столу, щоб перевести подих. Вода вирувала навколо хлопця, розбивалася об ніжку столу на два потоки, які знову зливалися в один біля підніжжя шафи. Тут вода підхоплювала з відкритих полиць блюдця і глиняні миски і несла їх у шаленому вирі, наче флотилію дивних кораблів, до коридора.

Пітер і Сіра Шкурка пробилися до Місячного Сяйва тоді, коли поні, захлинаючись, бив по воді ратицями. Потік збив його з ніг, і він одчайдушно намагався звільнитися з прив’язі. Сіра Шкурка перерізала повід ножем, якого дістала з сумки, і визволила поні.

Вони попливли. Велетень волав:

— Де ви поділися? Я врятую вас. Я не дам вам потонути.

Він так змінився завдяки чарівній пелюстці, що тепер його насамперед турбувала безпека друзів, а не власне становище.

— Де ви? — гукав він.

Джарра не бачив друзів, бо в цей час бистрина несла їх під столом. До того ж у нього самого було повно проблем — пропала печеня, у печі загас вогонь, під ногами валявся затоплений кухняний посуд. Велетень подряпав ногу об порожню консервну бляшанку і вдарився головою об здоровенний млинок на каву, що висів на стіні.

Пітер кликав Джарру, але його голос губився в клекоті води. Хвилі кидали їх у різні кінці кухні. Раптом вони потрапили у гігантський вир, який затягував їх все глибше й глибше у свою круговерть, звідки долинав страхітливий булькіт.

— Ми потрапили до зливної раковини, — закричав Пітер, який зрозумів, що то за булькіт.

Друзям пощастило, хвиля відкинула їх назад, і Місячне Сяйво спромігся видертися на край раковини й потяг за собою Пітера та Сіру Шкурку. Вони вчепилися за підпругу, а поні, упираючись міцними ногами в підлогу, витяг їх за собою. Вони кинулися в потік, що обминав раковину, і їх понесло до дверей, де всі потоки зливались у широку стрімку ріку, яка вихлюпувалася через поріг кухні в коридор. Пітер і Сіра Шкурка трималися за Місячне Сяйво, який плив з піднятою головою, роздуваючи ніздрі. Вони пірнули і виринули вже в коридорі. Бурхливий потік за мить викинув їх на подвір’я, вода розтікалася по землі.

Сіра Шкурка струсила воду з хутра. Пітер змок до нитки, але, опинившись на сонці, моментально висохнув. Він був убраний у синій оксамитовий каптан із золотими гудзиками, на голові знову мав капелюха з перами, а на ногах — чудові чоботи, сухі, не зіпсовані водою, які виблискували на сонці.

Сіру Шкурку не здивували зміни в його зовнішності:

— Штани псують весь твій вигляд, їх треба замінити. Тобі ще багато чого треба зробити, перш ніж ти станеш принцом.

Її урвав велетень, який вийшов із замку, обтрушуючи бороду, і вибачився за неприємності, яких їм завдав. Страшенно занепокоєний тим, що пропала його печеня, він поривався приготувати іншу страву.

— Не турбуйтесь за нас, — заспокоїла його Сіра Шкурка. — Наші продовольчі запаси я ношу у своїй сумці. Вже пізно, нам треба рушати.

— Але до того, як ми підемо, — мовив Пітер, — ви повинні випустити людей, яких замкнули в скриньки. Тепер ви добрий, а не злий і не повинні нікого ув’язнювати. Ви маєте допомагати всім мандрівникам і не перетворювати їх на схожих один на одного примітивів.

— Я збирався відпустити їх пообіді,— виправдовувався Джарра. — Зробимо це зараз. Ходімо.

Він попрямував до дверцят у стіні замку, за якими вузькі сходи вели до величезної підземної в’язниці, заставленої рядами маленьких скриньок.

Хлопчики, дівчатка, чоловіки і жінки, затиснуті в скриньки, перебували там у надзвичайно незручних позах. Побачивши Пітера і Сіру Шкурку, вони почали кричати:

— Допоможіть, врятуйте! Випустіть нас на волю!

— Зараз усіх випущу, — сказав велетень. — Нагодую і допоможу вибратися звідси.

Пітер і кенгуру допомагали Джаррі відчиняти скриньки. Вони бігали від однієї до другої, одмикаючи засувки, і допомагали людям ступати на землю. В’язні розминали свої закляклі руки й ноги, поки відчули, що можуть ними рухати знову.

Велетень вивів їх з в’язниці на сонячне подвір’я. Люди побачили сонце, хмари, дерева, і на їхніх блідих щоках з’явився рум’янець — вони були знову вільні.

— Нам час рушати, — мовив Пітер. — Попереду ще довгий шлях. Велетень Джарра догляне вас, нагодує і покаже дорогу додому.

— Так, я все зроблю. Їм нема чого більше боятися. Я їх не скривджу.

Пітер сів на Місячне Сяйво і помахав на прощання всім, хто проводжав його.

— Прощавайте! — гукнув він.

— Прощавай! — пролунало у відповідь.

— Бережіть себе, — крикнув велетень Джарра.

Місячне Сяйво помчав навскач, за ним стрибала Сіра Шкурка.

Розділ 6

Пітер і Сіра Шкурка потрапляють у полон до блідої відьми

Незабаром, коли вони спустилися в широку, порослу чагарником долину, Пітер відчув, що втомився. Він озирнувся й побачив, що Сіра Шкурка відстала од нього.

— Що трапилось? — вигукнув він.

Сіра Шкурка стрибала стежкою і нарешті всілася під деревом на узліссі.

— Ти знаєш, — мовила вона. — Мені анічогісінько не хочеться робити. Єдине бажання — сидіти під деревом і грати на гітарі.

Вона витягла з сумки гітару і почала награвати народну мелодію. Пітер спішився і сів поруч з нею, прихилившись спиною до колоди.

— Я теж відчуваю щось схоже, — сказав він. — Мені зовсім не хочеться шукати прекрасну принцесу. Залишусь тут, збудую хижу в цьому лісі і байдикуватиму все життя. Цікаво, що це з нами таке сталося?

З лісу вилетіла кукабарра, сіла на дерево в них над головою і почала сміятися з них.

— Чого ти смієшся? — запитав Пітер.

— Розумієш, — мовила кукабарра, — я бачила багатьох людей, що йшли цим лісом, і на всіх без винятку нападала втома, ніхто не хотів працювати, ніхто не хотів подорожувати. Всі вони сідали під деревами і втрачали до всього інтерес. Ви потрапили у володіння блідої відьми, і вона зачарувала вас. Пітер забуде прекрасну принцесу. Ви станете до всього байдужими. Коли з’явиться відьма, вона буде дуже привітна, запросить вас до себе додому, а там вб’є і з’їсть на обід. Вона їсть людей. Це дуже злісна відьма.

Сіра Шкурка засунула гітару в сумку й підвелася. Вона кипіла обуренням:

— Я категорично проти того, щоб мене їла якась відьма. Негайно треба позбутися жахливого стану, в якому ми перебуваємо. Давай зробимо якісь дихальні вправи, пострибаємо. Нам треба знову стати сильними.

— Я не хочу. Нічого не хочу робити. Яка спека! — мовив Пітер.

Він скинув свій оксамитовий каптан і кинув його на землю, зняв з шиї ланцюжок, який вислизнув у нього з рук і впав на землю поруч з колодою. Маленька шкіряна торбинка з чарівною пелюсткою, що висіла на ньому, загубилася у високій траві.

Тепер без чарівної пелюстки, яка надавала йому сил, Пітер перестав любити людей. Його дратувала Сіра Шкурка, яка стрибала туди й сюди, намагаючись позбутися почуття дивної втоми.

— Слухай-но, краще сідай і заспокойся, ніякої користі від твоїх стрибків не буде.

— Якщо я сяду, то засну, — пояснила Сіра Шкурка. — А я хочу діждатися блідої відьми.

— Стрибай не стрибай — ніщо тобі не допоможе, — бурчав Пітер, куняючи.

Сіра Шкурка стурбовано поглядала на нього. Вона відвела Місячне Сяйво на зелену галявину, поплескала його по шиї й мовила:

— Нікуди не йди звідси. Хоч би що сталося, залишайся тут.

Пітер спав міцним сном. Сіра Шкурка відчувала, що бліда відьма десь близько, бо її чари ставали дедалі сильнішими. Кенгуру твердо вирішила боротися із сном. Вона трясла Пітера за плечі, пробувала поставити його на ноги і раптом завмерла, прислухаючись. Хтось йшов лісом.

Кукабарра побачила відьму, спурхнула з верховіття й зникла в лісі. Звивистою стежкою, похнюпившись, повільно йшла відьма. Вона підійшла ближче, підняла голову і обвела зловісним поглядом друзів. У неї був гачкуватий ніс і довге загнуте вгору підборіддя. У чорному плащі й високому чорному капелюсі, вона тримала в руці мітлу, а на плечі в неї сиділа ворона.

— Мої любі діточки! — проспівала вона ніжно. — Ходімо до мене додому. Побачите, які подарунки я вам приготувала.

Відьма прискіпливо їх оглядала, пощипала Пітера за руки, за ноги й прошепотіла:

— Пухкенький, з нього вийде чудовий м’ясний пиріг. Ходімо, поїсте зі мною.

— Ми не збираємося з вами їсти, — сказала Сіра Шкурка.

— Гадаю, твій друг не відмовиться, — наполягала відьма.

Вона торкнулася плеча хлопця, і той розплющив очі. Спочатку нічого не второпавши, він не помітив відьми, що схилилася над ним, але раптом в його очах промайнув жах, і він здригнувся.

— Підводься, — промовила відьма солодким голосом. — Підводься і йди за мною. Я твій друг і не скривджу тебе. Ходімо.

Хитаючись, Пітер підвівся і втупився очима у відьму.

— Ходімо зі мною.

Як загіпнотизований, Пітер рушив слідом за нею. Він хитався, як п’яний, але під чарами її вкрадливого голосу заспокоївся, випростав плечі і твердою ходою йшов далі.

Сіра Шкурка вагалася. Вона не піддалася чарам відьми і могла б залишитися на місці, але ж як залишити Пітера? Кенгуру рушила слідом. По дорозі вона робила позначки, аби потім можна було вернутися до колоди. Сіра Шкурка знала, що Місячне Сяйво нікуди не піде зі свого пасовиська.

Відьма привела їх до невеликої хижі, схованої серед акацій. Це була поганенька хатинка з високим дахом і маленькими брудними віконцями. З одного боку був димохід, з іншого — невеличкий ганок.

Відьма і Пітер зайшли до кімнати, однієї-єдиної в хижі. Це був дивний покій. Біля вогнища тут сидів чорний кіт, на крокві під стелею причаїлася сова, у здоровенному казані, підвішеному на ланцюгу над вогнищем попід димоходом, щось тихо булькало.

У кутку височіла велика клітка з прочиненими дверцятами. Відьма завела Пітера до клітки. Сіра Шкурка засинала на ходу і, як зачарована, увійшла туди ж слідом за ними.

Саме цього відьма й хотіла. Вона крутнулася, вислизнула з дверей, заклацнула їх за собою й замкнула на ключ. Пітер і Сіра Шкурка стали в’язнями.

Очевидно, вони в ту ж мить заснули, бо, коли прокинулись, був вечір. Голова не боліла, чари не діяли. Відьма сиділа на стільці й лагодила мітлу.

— Прокинулися нарешті,— мовила вона, припинила свою роботу і вп’ялася в них очима. — Добре. Не хвилюйтеся, насолоджуйтеся життям. Поки що я вас не їстиму, дам вам кілька днів, щоб набрали ваги. За хвилину я полечу на Місяць. Мені треба його тепер щоночі підмітати: відколи американці й радянці почали посилати туди різні штучки, там стало страшенно брудно. З вами лишиться сова, кіт і ворона. Я незабаром повернуся.

Вона взяла мітлу під пахву й пішла. Невдовзі почувся свист — відьма летіла на Місяць.

— Ми потрапили в халепу, — сказав Пітер. — Я залишив чарівну пелюстку поруч з колодою, а без неї ми не зможемо зробити з відьми порядної особи.

— Нам не врятуватися, — мовила Сіра Шкурка. — Нас відгодують і з’їдять. Будемо сидіти тут, поки наберемо ваги, а потім — прямісінько в казан.

Вони обговорювали різні варіанти втечі, але все залежало від дружнього ставлення до них відьми, завоювати яке здавалось неможливим.

— Чому ти зняв ланцюжок із шиї? — розгнівано запитала Сіра Шкурка.

— Не знаю, напевно, втратив розум. Чому ти не зупинила мене? Ти могла це зробити, — розсердився Пітер.

— Це твоя пелюсточка, ти й маєш за неї відповідати.

— Може, й так, але це не знімає вини і з тебе.

Сіра Шкурка промовчала.

Трохи згодом Пітер мовив:

— Цікаво, де вона взяла стільки фотокамер? Поглянь-но туди.

Під стінкою лежало близько двох десятків фотокамер. Серед них була маленька механічна лопата, що працювала на батарейках.

— Відьма, гадаю, захоплюється фотографією, — сказала Сіра Шкурка. — Я запитаю в неї про це, коли вона повернеться. В усякому разі, нам треба бути з нею дуже люб’язними. Я не хочу сердити її.

Відьма повернулась майже на світанку, коли Пітер і Сіра Шкурка спали. Вона метушилася в кімнаті, готуючи їм сніданок, але оскільки друзі вже поїли із запасів, що містилися в сумці Сірої Шкурки, вони відмовилися від їжі. Відьма обурилась і пробубоніла щось про те, що зморить їх голодом і змусить підкоритися.

Сіра Шкурка намагалася завести з нею дружню розмову.

— Ви цікавитеся фотографією? — запитала вона.

— Зовсім ні,— відповіла відьма. — Я підібрала всі ці камери на Місяці. Їх привозять туди ракети, а я, коли підмітаю, забираю їх собі. Оцю лопату я знайшла, коли вона копала яму. Я захопила її з собою, але вона тут чомусь не працює. До того ж в мене чудова колекція фотографій. Якщо хочете, можете подивитися. Я проявила всі плівки, які були в фотоапаратах.

— Іншим разом, — відмовилась Сіра Шкурка — вона страшенно не любила переглядати фотоальбоми.

Пітер сидів, обхопивши голову руками, і думав над тим, як обдурити відьму. І придумав.

— А яку страву ви збираєтесь з мене приготувати? — запитав він.

— А що б ти хотів, щоб я з тебе зробила? — відьма йому на те.

— Я б хотів, щоб мене підсмажили і приправили листям бо-бо.

— Ніколи не чула про таке, — стримано відповіла відьма, але з усього було видно, що Пітерові слова її зацікавили.

— Ніколи не чули про бо-бо? — вигукнув Пітер. — За цією рідкісною рослиною шукають по всьому світові. Якщо покласти листя бо-бо у м’ясну страву, вони нададуть м’ясу неповторного присмаку. Мені розповів про неї горбань Мик і навчив, як знайти цю рослину в лісі. В неї такий чудовий смак, що люди присвячують усе своє життя пошукам бо-бо. Я не хотів би, щоб мене підсмажили без цієї приправи.

— А де ж її взяти? — поцікавилася відьма.

— Я бачив бо-бо в лісі, там, де ви нас спіймали, — сказав Пітер. — Хочете я принесу вам його?

— Опиши мені цю рослину, і я сама знайду її.

— Її не можна описати, її можна лише показати, — наполягав Пітер.

Відьма вагалася. Жадібна вдачею, вона страшенно хотіла знайти бо-бо, але боялася, що хлопець обдурює її.

— А ти справді станеш смачніший?

— Звичайно, — запевнив її Пітер. — Такої смачної страви ви ще не куштували.

— Гаразд, — погодилася відьма. — Проведеш мене туди, де росте бо-бо, а надумаєш дурити, оберну тебе в жабу.

Вона відімкнула двері клітку й випустила Пітера. Сіру Шкурку залишили замкненою в клітці. Почута розмова здивувала кенгуру, але Пітер підморгнув їй на прощання, і вона заспокоїлась.

У лісі Пітер одразу ж попрямував туди, де вперше відчув на собі чари відьми. Йому треба було знайти торбинку з чарівною пелюсткою. Він добре пам’ятав, що загубив її поруч із колодою.

Вони йшли стежкою. Відьма ні на крок не відходила од нього. Пітер побачив Місячне Сяйво, який пасся на галявині, трохи далі лежала колода. Він рухався повільно і робив вигляд, що шукає рослину.

— Так це тут росте бо-бо? — запитала відьма.

— Десь тут.

Він зупинився поруч колоди, побачив ланцюжок, що виблискував у траві, і ступив уперед, щоб підняти його, але відьма, яка теж помітила ланцюжок, випередила Пітера і нахилилася, щоб підняти торбинку.

Пітеру урвався терпець. Він відчув, що через цю негідницю його чудовий план от-от зірветься. Її поза наштовхувала його на думку. Він замахнувся і щосили копнув її попід спину.

Відьма не чекала такого удару. Вона злетіла в повітря, перелетіла через колоду і впала догори ногами. Пітер схопив торбинку, надів ланцюжок на шию і витяг чарівну пелюстку.

Відьма люто заверещала і схопилася на ноги, мов кішка, її обличчя перекосило від гніву. Вона хижо вистромила свої пазуристі пальці.

— Зараз я оберну тебе в жабу, — зловісно просичала вона.

Пітер перелякався, але простягнув їй пелюстку й вигукнув:

— Це лист бо-бо! Ось, візьміть, перш ніж зачаруєте мене!

Відьма завагалася. Прокляття застрягли у неї в горлі, вона вихопила пелюстку в хлопця.

— Давай сюди! — заверещала вона і затиснула пелюстку в своїй руці. І одразу ж відчула, що з нею щось відбувається. Вона так звикла бути лихою, що чинила страшенний опір чарам пелюстки. Вона не хотіла бути ні улюбленою, ні потрібною, їй подобалося ненавидіти.

Відьма впала горілиць і борсалася, неначе на неї напали, щосили била по землі кулаками. На губах її виступила піна.

— Ні, ні, ні! — кричала вона. — Я не хочу, щоб мене любили!

Але чари пелюстки перемогли її. Вона ще довго качалася по землі, та нарешті вгамувалася й поволі звелася на ноги. Її потворне обличчя змінилося, на ньому з’явився вираз співчуття й доброти, вона лагідно дивилася на Пітера і нарешті сказала:

— Пробач мене.

Нині, коли в Пітера знову була чарівна пелюстка, він прагнув допомогти старій. Хлопець поклав руку їй на плече й мовив:

— Тепер ви відчуваєте себе по-справжньому щасливою. Забудьте все, що було раніше. Навчіться любити людей, і вони любитимуть вас.

— Думаю, що я звикну бути доброю, — пообіцяла відьма, — але звикати до цього дуже важко.

Пліч-о-пліч вони пішли до хижі.

— Якщо хочете, я цієї ночі допоможу вам підмітати Місяць, — запропонував Пітер.

— Буду рада, — відповіла відьма.

Коли вони зайшли до хижі, Сіра Шкурка здивувалася зі змін, що сталися з відьмою та Пітером.

Відьма випустила її з клітки і запропонувала почуватися, як вдома.

Пітер розповів про все, що з ним трапилося, і додав:

— Завтра ми рушимо далі, а сьогодні вночі я допоможу відьмі підмітати Місяць. Я хочу, щоб вона відчула, що таке дружба.

— Гарна ідея, — підтримала його Сіра Шкурка й пошепки спитала: — Ти знайшов свій оксамитовий каптан?

— Ні, він зник.

— Я так і думала, — сказала Сіра Шкурка.

Розділ 7

Пітер і відьма летять на Місяць

Небом плив повний Місяць. Пітер і відьма готувалися до польоту. Вони стояли перед хижею і дивилися на зоряний світ, який збиралися відвідати.

— Звідси Місяць здається чистим, — казала відьма, — але коли туди потрапляєш, бачиш зовсім іншу картину. В мене викликає огиду те сміття, яке туди останнім часом закидають.

— На Місяці вже побували люди, — повідомив Пітер.

— Знаю, знаю, — мовила відьма. — Цілий тиждень я збирала за ними бруд. Ти бачив, як Армстронг робив свій перший крок на Місяці. От сміхота! Я ледь не вмерла од реготу.

Відьма сіла верхи на мітлу, Пітер причепився ззаду. Він учепився за її чорний плащ і заплющив очі. Кістлявими пальцями відьма стиснула ручку мітли, і вони злетіли вгору. Швидкості не відчували, проте Земля стрімко віддалялася. Коли опинилися у невагомості, сидіти на мітлі стало легше.

— Сьогодні мітла летить просто чудово! — крикнула відьма. — Мабуть, через те, що нас двоє на ній. Переходимо від стартової швидкості сім миль за секунду до швидкості двісті сорок миль за годину. Отже, будемо на Місяці через п’ятдесят п’ять хвилин. Тримайся міцніше.

Ось тепер мітла справді мчала. Перед ними виростав Місяць. Раптом відьма вивернула мітлу у неймовірний віраж. Пітер ледь утримався на місці. Якийсь об’єкт з освітленими ілюмінаторами промайнув повз них.

— Протри очі! Куди тебе несе? — заверещала відьма. — Ти бачив? — обернулася вона до Пітера. — Якийсь дурень у своєму супутнику мало не наскочив на нас. Зараз я його провчу.

Вона сердито смикнула мітлу, розвернула її й погналася за супутником, який робив свій черговий оберт навколо Землі. Відьма маневрувала, поки порівнялася з ілюмінатором.

З-за товстого скла на них перелякано дивився космонавт.

— Де твоє посвідчення, йолопе? — верещала відьма, насолоджуючись своєю грубістю. — Ти хотів нас переїхати! Таким водіям, як ти, можна довіряти лише дитячий візочок.

Космонавт дивився на них і не вірив своїм очам. Він намагався щось сказати у радіомікрофон, але від шоку не міг вимовити ані слова.

Раптом почав щось швидко говорити, неначе передавав надзвичайно важливе повідомлення.

— Земле, прийом.

— Що сталося? — почувся голос з радіоприймача.

— Поруч зі мною за ілюмінатором відьма й хлопчик. Вони обоє сидять на мітлі і дивляться на мене. Прийом.

— Ти захворів. Повторюю. Ти захворів. Це перевтома. Додай кисню. Потягни на себе важіль Б і відпусти його. Випий кави з фляги ЗА. Сфотографуй відьму і негайно передай знімок на Землю. Повторюю. Ти захворів. Візьми з полиці у лівому відсіку кабіни флакон з пігулками. Негайно прийми дві пігулки. Ти заснеш. Повторюю. Ти захворів.

Відьма постукала по склу ілюмінатора.

— Не звертай на них уваги, — верещала вона. — Ти абсолютно здоровий.

Пілот проковтнув дві пігулки й заснув.

— Відключився, тепер кілька годин буде спати, — мовила відьма й зазирнула в ілюмінатор.

— Що це там стоїть на полиці? Фляга з кавою?

— Так, — відповів Пітер. — Думаю, він не помітить, якщо ми трохи вип’ємо. Тут зверху є люк, можна легко проскочити всередину.

— Я б залюбки випила кави.

Відьма спрямувала мітлу до люка супутника. Вони відчинили люк і швидко стрибнули всередину, захопивши з собою мітлу. Пітер зачинив люк.

Відьма взяла з полиці флягу і налила дві чашки кави. Вони всілися й почали пити.

— В Америці готують смачну каву, — сказала відьма. — Пий швидше. На Місяці нас чекає багато роботи.

— Мене турбує доля цього чоловіка, — промовив Пітер. — Як ти гадаєш, коли він повернеться на Землю і розповість, що бачив відьму й хлопчика верхи на мітлі поруч з ілюмінатором, йому повірять?

— Ніколи не повірять. Вони скажуть, що це вигадки або що це йому приснилося. Коли з тобою трапляються дивні речі і ти розповідаєш про це людям, тобі ніхто не вірить. Якщо цей чоловік хоче, щоб йому повірили, він має збрехати й сказати: «Політ пройшов нормально». Ось тоді йому всі повірять.

— Давай напишемо йому записку, обоє підпишемося й пристібнемо її до його костюма.

— Давай, але треба поспішати. В тебе є папір і ручка?

— Ми вирвемо аркуш паперу з його записника, — сказав Пітер.

Поруч із космонавтом лежали блокнот і ручка.

Пітер вирвав аркуш і написав:

«Довідка.

Підтверджуємо, що відьма і хлопчик побували на супутнику і пригощалися кавою космонавта».

Він простяг довідку відьмі:

— Підпишіться.

Відьма надряпала свій підпис під текстом, Пітер також підписався. Вони пришпилили записку до костюма космонавта й вилізли з люка.

— Хотіла б я побачити його обличчя, коли він прокинеться й прочитає нашу довідку, — сказала відьма.

Вони сіли на мітлу.

— За моїм сигналом відштовхнися від супутника! — крикнула відьма. Вона зручно влаштувалася на мітлі і вигукнула: — Поїхали!

Пітер відштовхнувся ногою від супутника, і вони полетіли. Спершу мітлу водило з боку в бік, але відьма впевнено вирівняла її рух, і мітла помчала з шаленою швидкістю, немов автомобіль на перегонах. Місяць летів їм назустріч. Незабаром вони побачили гострі верхівки гір і просторі висохлі моря. Вони стрімко спустилися з безхмарного неба у величезний кратер, поверхня якого була вкрита камінням. Відьма злізла з мітли і почала завзято мести. Пітер зрозумів, що його допомога не потрібна, і вирішив оглянути місцевість. Він легко перестрибував через каміння й розщелини, бо на Місяці важив лише кілька фунтів.

Знизу почувся голос відьми. Вона кликала Пітера, бо натрапила на камеру, яка поверталася то ліворуч, то праворуч на дев’яносто градусів.

— Давай сфотографуємося з тобою на згадку, — запропонувала відьма хлопцеві, коли він підійшов до неї. — Стань поруч і усміхайся, тільки-но ми потрапимо в об’єктив.

Камера повільно поверталася.

— Усміхаймося! — вигукнула відьма, і вони застигли із сліпучими усмішками на вустах.

— Цей знімок стане сенсацією на Землі,— сказала відьма. — Він з’явиться на перших шпальтах усіх газет. Не будемо чіпати цю камеру, я чую, як звідти лунає: біп, біп, біп, — це значить, що вона передає знімок на Землю. До того ж у мене цих камер хоч греблю гати.

Вона взяла мітлу, попідмітала навколо, пересунула кілька камінців, щоб надати ландшафту охайного вигляду, і заходилася лагодити щось у мітлі, готуючись до зворотної дороги.

— Сьогодні ми трохи затримались, — пояснила вона Пітеру, — тому під час польоту на Землю я хочу встановити рекорд швидкості. Якщо почнеш мерзнути, загорнися в поли мого плаща. Стартуватимемо он з того стрімчака, — і вона показала на верхівку скелі, що височіла над ними.

Оскільки на Місяці їх вага була незначною, вони легко видерлися на скелю. Це забрало лише кілька хвилин. Пітер згадав про зразки місячного грунту, які привезли на Землю космонавти. Він зачерпнув жменю камінців під ногами і поклав їх до кишені.

«Подарую своїм друзям», — вирішив він.

— Послухай, — сказав Пітер відьмі. — Ти помітила, що Армстронг і Олдрін дуже незграбно пересувалися по Місяцю?

— Помітила. Їм треба було покласти свинцю в кишені, от і все. Ходімо!

Після старту мітла пірнула із скелі вниз, у долину, і вони мало не врізалися у дно висохлого моря. Пітер встиг побачити величезні ущелини на пласкій поверхні Місяця, в глибині жеврів вулканічний вогонь.

Мітла набирала стартову швидкість — півтори милі на секунду — і почала віддалятися од Місяця. Швидкість усе збільшувалася, на ручці мітли був спідометр, і відьма безперервно заглядала на нього.

— Ми летимо із швидкістю двісті п’ятдесят миль на годину, — сказала вона, — плюс-мінус півмилі.

Пітер почав мерзнути. Він загорнувся у поли відьминого плаща і заплющив очі. Раптом він почув зойк:

— Тримайся міцніше!

Мітла почала вибрикувати, як дикий кінь, він утримався на ній лише тому, що був управним вершником.

— Ми входимо в атмосферу Землі на дуже великій швидкості! — вигукнула відьма. — Стрибаємо, мов камінці по поверхні води. Треба зменшити швидкість, інакше згоримо.

Мітлу огорнуло полум’я. Відьмі опалило брови. Вогняний струмінь обминув Пітера, бо він причаївся за старою, але хлопець відчув його гаряче дихання. Мітла пірнала в атмосферу, мов дельфін.

— Щоб зменшити швидкість, доведеться облетіти Землю кілька разів! — прокричала відьма. Вони зробили три оберти навколо земної кулі, аж поки швидкість зменшилася. Потім відьма розстебнула гудзики свого плаща, і він розкрився над ними, як парашут.

— Спускаємось.

Мітла увірвалася в шари атмосфери, наче метеор, залишаючи за собою довгий вогняний хвіст. Вони промчали над хижею, зробили ефектний виток і приземлилися біля її порога.

— Ось що буває, коли перевищуєш швидкість, — мовила відьма, злазячи з мітли. — Я ніколи не довіряла швидкості і не зміню своєї думки. Через непотрібну браваду я спалила собі капелюха й обпалила брови. Тобі повезло, що ти сидів ззаду.

— Там теж припікало, — відповів Пітер. — Мені, здається, обпекло палець.

Сіра Шкурка вистрибнула з хижі їм назустріч.

— Я подумала, що це падає на Землю комета, — сказала вона. — Що сталося?

— Відмовили гальма, — пояснила відьма.

— Ця мітла не здатна літати в небі, — сказала Сіра Шкурка. — Вам треба замінити її на нову.

— Дурниці,— мовила відьма й зайшла в хижу. Сіра Шкурка приготувала їм чай. Займався світанок. Небо на сході було яскраво-рожеве.

— Вип’ємо чаю і рушаймо, — сказав Пітер.

— Куди це ви зібралися? — спитала відьма. — Можете залишатися в мене скільки хочете.

— Я шукаю прекрасну принцесу, — пояснив Пітер. — У нас попереду ще довгий-довгий шлях. Нам треба йти. Сподіваюсь, ми ще зустрінемося.

— Я теж так думаю, — сказала відьма, яка під дією чарівної пелюстки стала приємною старою дамою.

— Ви коли-небудь чули про прекрасну принцесу? — запитав Пітер.

— Ні,— сказала відьма. — У своєму житті я лише одного разу зустріла принцесу. Вона намагалася скинути мене зі свого підвіконня, тому я зірвала з її голови корону й кинула в озеро. Тепер вона не вийде заміж, поки знайде її.

— Хіба можна робити такі жахливі речі? — запитав Пітер.

— Тоді я ще була злою відьмою і робила страшні речі, причому то було зовсім недавно, але тепер я інша. Я ніколи вже так кепсько не поводитимусь. Якщо ненароком щось почую про прекрасну принцесу, повідомлю тебе.

Пітер поцілував її на прощання в щоку і раптом помітив на своїх плечах оксамитовий каптан. Сіра Шкурка посміхнулася.

— Нас на галявині чекає Місячне Сяйво, — сказала вона.

Коли Пітер поскакав уперед, Сіра Шкурка трохи затрималася, щоб попрощатися з відьмою.

— Можливо, що скоро нам буде потрібна ваша допомога, — сказала вона. — Ми можемо розраховувати на вас?

— Звичайно, адже ви мої друзі.

Сіра Шкурка потиснула їй руку і поскакала за Пітером.

Розділ 8

Чоловік на ім’я Віллі-Віллі

Тієї ночі вони розташувалися на березі річки. Сукуваті гумові дерева віддзеркалювалися у воді, а качконоси розрізали застиглу водяну поверхню своїми вигнутими спинами. Сіра Шкурка дістала з сумки вечерю: м’ясо, пиріг з нирками і сливовий пудинг. Наступного ранку вони почали свій шлях по місцевості, яку перетинали яри. Стежками попід скелями перевальцем чимчикували вомбати. Пурпурові папуги пурхали з дерева на дерево.

Ліс порідшав, і вони опинилися біля підніжжя кам’яного пагорба. Нещадно палило сонце. Місячне Сяйво стікав потом. Повід намуляв йому шию, на якій виступила кров. Ріки й струмки огинали пагорб і зникали вдалині. Перед друзями простяглася гола рівнина, над якою мерехтіла спека.

— Це пустеля Самотності,— промовила Сіра Шкурка. — Батько розповідав мені, що люди, які потрапляли сюди, часто вмирали від спраги. У цьому відлюдкуватому краї не зустрінеш ані душі. Перейти цю пустелю можна лише в колі друзів. В компанії люди розмовляють, сміються і забувають про довгий шлях через пустелю і про те, як важко роздобути воду. І дивна річ, разом з друзями вони часто знаходять воду, чого ніколи не буває, якщо йти в самотині.

Поки Сіра Шкурка говорила, на обрії з’явився височезний стовп пилу. Він рухався, звиваючись і коливаючись у повітрі. Стовп наближався, і друзі розгледіли листя й віти дерев, які крутилися разом з пилом. Там, де він рухався, стебла сухої трави, що стелилася по землі, несамовито підскакували і пірнали в його шалену круговерть. Смерч затягував їх усередину і жбурляв угору, де вони разом з листям утворювали шапку, що вінчала стовп пилу, який крутився в божевільному танці, тупцюючи ногами по землі і закидаючи руки в небо.

— Це Віллі-Віллі,— мовила Сіра Шкурка, яка все знала. — Це дядько чотирьох вітрів. Він завжди тут крутиться, бо дуже любить бути на видноті, тому й живе у пустелі Самотності, де багато пилу й сухої трави, яку можна всмоктати й жбурнути в повітря. Коли ж він танцює на зеленій траві, його не видно, лише трава хвилюється й відчуваєш, що він десь поруч.

Віллі-Віллі обходив друзів колами. Пил боляче бив їх по обличчях, і вони відступали назад, примружуючи очі. Стовп перестав крутитися, здригнувся й став. Зсередини вистрибнув маленький чоловік, злегка поточився, але швидко виструнчився.

— Добрий день, — привітався він. — Я вас приголомшив, пробачте. Я мчав, щоб прибути сюди вчасно.

Стовп пилу розпався. Звільнений від обіймів Віллі-Віллі, він розвіявся вдалині, мов туман. У Віллі-Віллі було засмагле усміхнене обличчя. Він носив костюм теракотового кольору — кольору пустелі на малюнках аборигенів — і черевики на еластичній підошві. Він став навшпиньки, розкинув руки і кілька разів повільно обернувся навколо себе.

— Я люблю розслаблятися поступово, — пояснив він. — Крутіння під час ходьби вимагає великої зосередженості.

Він обтрусив руки від пилу й вів далі:

— Як я й казав, крутіння — це щастя руху. Виникає питання: я танцюю, тому що я щасливий, чи я щасливий, тому що я танцюю?

— А кому ви це казали? — запитав Пітер.

— Я говорив це дубові,— відповів Віллі-Віллі. — Дуби завжди зітхають. Вони зітхають, коли немає вітру. Я вважаю, що цим деревам треба танцювати й махати вітами. Знаєте, той, хто не рухається, завжди сумує більше, ніж той, хто щось робить.

— Ніколи не чув, щоб дерева танцювали, — сказав Пітер.

— Боже мій! — вигукнула Сіра Шкурка, вражена таким невіглаством. — Що, ти думаєш, роблять дерева, коли ти спиш? Люди сплять третину свого життя. От коли ти спиш, тоді дерева й танцюють.

— Ніколи про це не думав, — сказав Пітер.

— Дерева танцюють вітами, — розповідав Віллі-Віллі. — Вони кружляють своїми тінями в обіймах з місячним світлом. Саме дерево розповіло мені про вашу подорож, — сказав він, усміхаючись. — Дуб повідомив: «У пустелі Самотності Пітеру буде потрібний друг. Зустрінь його і перенеси через пустелю». І ось я тут.

— Невже вона така простора, що ми не зможемо її самі перейти? Я ж їду верхи на Місячному Сяйві, а Сіра Шкурка стрибає поруч, — пояснив Пітер.

— Перейти її не так важко, — сказав Віллі-Віллі,— але для дітей, у яких немає друзів, шлях через пустелю здається нескінченним, вони легко можуть заблукати. Я зроблю великий смерч, величезний Віллі-Віллі, і перенесу вас. Це буде колосально!

— У мене паморочиться у голові, коли я кручуся, — сказав Пітер.

— І в мене теж, — запхикала Сіра Шкурка. — Я витримую лише сім обертів. Після цього я непритомнію.

— Не хвилюйтесь, — сказав чоловік. — Коли я роблю великий смерч Віллі-Віллі, в центрі його все спокійно. Ви взагалі не обертаєтесь. Пил і листя крутяться навколо, а вас несе на повітряній подушці. — Він поглянув навкруги. — Я почну звідси і танцюватиму по пустелі зо дві милі, поки не досягну в діаметрі двадцяти ярдів, тоді повернуся і підберу вас.

— Мені моторошно, — сказала Сіра Шкурка. — Я розумію, що треба мати друзів, але не таких, які доводять тебе до запаморочення.

— Віллі-Віллі обіцяв, що у нас не паморочитиметься в голові,— сказав Пітер. — Він нам друг, а друг ніколи не скривдить друзів.

— Гаразд, — сказала Сіра Шкурка. — Я ризикну. Коли це розпочнеться?

— Як тільки я вас підготую, — пояснив Віллі-Віллі. — Пітере, сідай на Місячне Сяйво, а ти, — повернувся він до Сірої Шкурки, — стань поруч з ними і тримайся за підпругу.

Пітер сів верхи на Місячне Сяйво, а Сіра Шкурка стала поруч із поні. Вона затиснула в лапці шкіряний ремінець підпруги і заплющила очі.

Пітер занепокоївся.

— Зачекай, перед тим, як ми почнемо цю справу, я хочу подарувати тобі пелюсточку, — сказав він і вручив її чоловікові.

Віллі-Віллі був надзвичайно зворушений.

— Який чудовий подарунок. Тепер я буду особливо уважний до вас, як до найкращих друзів. Не робитиму великого смерчу. То я лише похвалявся, коли говорив, що зроблю його двадцять ярдів завширшки.

Він поклав пелюстку в кишеню, став навшпиньки, розкинув руки й закрутився. З його кишені почулося кілька негучних вихлопів, але курява не знялася. Він зупинився й сів.

— Розумієте, — мовив Віллі-Віллі, вибачаючись. — Я двотактний, а двотактні мотори завжди погано заводяться. Ви ж знаєте, як важко завести електричну косарку. Може, в когось з вас є шнур? Якщо спрацює запалення, я заведусь.

— Зараз я дам шнура, — сказала Сіра Шкурка, помацала в сумці і витягла стартовий шнур з дерев’яною ручкою на кінці.

— Боже мій! — вигукнув Віллі-Віллі. — Якби в мене була така сумка, я б розбагатів. У будь-якій респектабельній крамниці такий шнур коштує півдолара. А ти можеш дістати цілу партію таких шнурів? Я б закупив їх оптом з обов’язковою десятивідсотковою знижкою.

— Не будь дурнем, — суворо урвала його Сіра Шкурка. — Не роби з моєї сумки крамницю металевих виробів. Ми любимо людей і даємо їм різні речі задарма.

— Звичайно, звичайно, вибач, — сказав Віллі-Віллі і торкнувся пелюстки, що лежала в його кишені.

Він метушився, готуючись запустити смерч, намотав на поперек стартовий шнур і попросив Пітера смикнути.

— Сильний різкий ривок — найкращий старт для мене, — пояснив він. — Смикни щосили.

Пітер кілька разів смикав за шнур, потім спробувала Сіра Шкурка. Але Віллі-Віллі ніяк не заводився. Він крутився, поки вистачало шнура, а потім зупинявся.

— Не розумію, в чому річ, — сказав він занепокоєно. — Місяць тому я повністю розбирав мотор. Напевно, треба переходити на чотиритактний двигун.

— Я думаю, забруднилася свіча запалення, — припустив Пітер. — Ви перевіряли контакти?

Хлопець добре знався на двотактних моторах, бо у горбаня Мика була електрична косарка, що, як правило, погано заводилася.

— Зараз подивимося, — мовив Віллі-Віллі, опустив руку в кишеню, витяг звідти свічу запалення й уважно подивився на неї. Він облизав її, обтер об рукав, знов облизав, знову обтер об рукав.

— Здається, все чисто.

— З контактами все гаразд?

Віллі-Віллі простяг свічу Пітеру, той постукав її кінцем по каменю.

— Спробуй ще раз.

Віллі-Віллі поклав свічу в кишеню, і Пітер ще раз смикнув за шнур.

— Бах, бах, бах, — заторохтів чоловік. — Бах, бах, поп, поп, поп, — і почав крутитися. Пітер, який все ще тримав у руках шнур, відсахнувся від розкинутих рук-пропелерів Віллі-Віллі, який закрутився дзигою, здіймаючи стовп пилу.

— Тримайтеся купи. За хвилину я повернуся й заберу вас, — вигукнув Віллі-Віллі, проносячись повз них.

Він попрямував у пустелю, збираючи на своєму шляху пил. Віллі-Віллі підіймався вгору, звиваючись, мов гігантська линва, підвішена до неба.

Почувся тихий гуркіт, який переріс у гучний рокіт, що заповнив усю пустелю. Курява, піднята смерчем, шалено крутилася, описуючи величезні кола, і здіймалася вгору. Канат перетворився на стовп, який нагадував страхітливу башту, що рухалася по пустелі. Присадкуваті дерева, над якими проносився Віллі-Віллі, безтямно закидали голови і губили своє листя, яке зривалося з гілок й злітало вгору, аби мчати разом з пилом над землею на висоті п’ятсот футів. Смерч, що крутився на відстані милі від друзів, почав наближатися, і від гуркоту його ходи здригалася земля.

Він гнав поперед себе зграю кенгуру, яка, не витримавши бігу, кинулася вбік, даючи йому дорогу. Ему, довгі шиї яких стирчали мов піки, стрімголов тікали від Віллі-Віллі.

— Мені це не подобається, — сказала Сіра Шкурка. — Зовсім не подобається.

— Мені теж, — мовив Пітер. — Мене жах бере.

Він стрибнув на спину Місячному Сяйву, Сіра Шкурка стала поруч і вчепилася в підпругу поні.

— Я дав йому чарівну пелюстку, — згадав Пітер. — Він не скривдить нас, я впевнений.

Все одно хлопець хвилювався.

— Мені страшно, — сказала Сіра Шкурка, кусаючи нігті,— але цей Віллі-Віллі втратив контроль над собою. Він невправний водій. Тримайся міцніше! — раптом закричала вона.

Віллі-Віллі змінив напрям руху і тепер мчав прямо на них. Піднявся вітер. Сіра Шкурка ткнулася мордочкою в сідло, Пітер нахилився і сховав обличчя в гриві Місячного Сяйва, яка тріпотіла од вітру.

У страшенному гуркоті курява повисла над ними гігантською баштою. Листя й гілля кружляли, мов комахи навколо світла. Гримів грім, щось скриготало, стовп звивався, неначе змія, що корчиться від болю. Пил хитнувся на друзів і накрив їх собою. Вони чули лише шум вітру.

Пітер і Сіра Шкурка відчули, як невидимі руки схопили їх і жбурнули в шалену круговерть. Місячне Сяйво кинувся вперед, став дибки і потяг за собою Сіру Шкурку, яка відчайдушно чіплялася за його збрую. Але ремінці вислизнули в неї з лап, і вона ледь не впала на землю.

Почуття в Пітера було таке, наче він осідлав дикого коня. Хлопець стиснув коліна і міцно вріс у сідло. Він відчув, що Місячне Сяйво робить кола, але раптом їх викинуло з куряви й темряви в тихе спокійне місце, на дно височенного циліндра з гладкими стінами, що крутилися навколо них. Друзям здалося, що вони потрапили в гнучку трубу, яка сягала неба. Її верхівка губилася у темряві грозових хмар, що громадилися над смерчем. Всередині труби було тихо, а ззовні, із-за стін долинав глухий рокіт важкої ходи Віллі-Віллі. Чоловік сидів собі на стільці, який нерухомо завис у повітрі, та й попивав чай, підливаючи його з фляги. Поруч плавали ще два стільці.

— Прошу, — сказав Віллі-Віллі, гостинним жестом запрошуючи їх сісти. — Я тримаю ці стільці в пустелі, там я завжди можу їх підхопити, коли мені заманеться подорожувати з комфортом.

— Ви впевнені, що стільці витримають нас? — запитала Сіра Шкурка. — Вони ж ні на що не спираються.

— А як же літаки? — відказав Віллі-Віллі. — Адже в них також стільці.

— Так, але то зовсім інша річ, — мовила кенгуру.

— Ці стільці витримають навіть слона, — запевнив чоловік.

— Добре, побачимо, — сказала Сіра Шкурка й витягла з сумки слона. Це був той самий слон, якого вона виймала, коли вперше зустріла Пітера. Тварина гнівалася:

— Послухайте! Ви що, витягатимете мене із своєї сумки щоразу, коли у вас виникатиме суперечка? — запитав слон сердито. — Мені набридло.

— Я лише хочу попросити тебе сісти на цей стілець, — пояснила Сіра Шкурка. — Сідай-но! Тебе запрошує хороша людина.

Слон, бурмочучи щось собі під носа, сів на стілець.

— Ось, подивіться! — вигукнув Віллі-Віллі. — Стілець навіть не здригнувся.

— Ви мали рацію, — погодилася Сіра Шкурка, а тоді звернулася до слона: — Дякую, друже. Пробач, що потурбувала тебе.

— Ніколи більше цього не робіть, — дорікнув слон і хотів ще щось сказати, але Сіра Шкурка схопила його й кинула в сумку, де він і зник. Кенгуру примостилася на стільці.

— Тобі, маючи такий талант, треба поводитися обережно, — сказав Віллі-Віллі. — Цей смерч не годиться для того, щоб переносити слонів. Уся ця споруда може розпастися, і ми зламаємо собі карк. Між іншим, ми значно уповільнили ходу. Мені треба переключитися на другу швидкість.

Він дістав з кишені коробку передач, пристібнув її до свого чобота й почав смикати важіль зміни швидкостей, аж поки смерч збільшив оберти.

Чулося: поп, поп, бух, бух. Віллі-Віллі увімкнув максимальну швидкість, і смерч закрутився в шаленому вирі.

Пітер зручно всівся на вільному стільці. Місячне Сяйво став поруч з ним, не звертаючи уваги на шум навколо. Його зовсім не хвилювало те, що він висить у повітрі. Поні закинув голову і насторчив вуха. Пітер нахилився й поплескав його по шиї.

— Увага! — промовив Віллі-Віллі, тон якого раптом зробився дуже офіційним. — Бажаю всім приємної подорожі. Зараз ми на п’ятсот футів випереджаємо попутний вітер і морську течію. Наші координати — шістдесят п’ять градусів довготи та двадцять три градуси широти. З півночі йдуть тумани. Температура в Дарвіні вісімдесят дев’ять градусів, у Мельбурні — п’ятдесят два. У випадку якоїсь загрози застебніть ремені безпеки і приготуйте один із рятувальних плотів, що містяться під вашими стільцями. Бажано, щоб під час посадки він був накачаний повітрям. Перед приземленням підстеліть його під себе. Дякую за увагу. — Чоловік скінчив свою промову й кахикнув, підкреслюючи цим важливість сказаних слів.

— Всього того, що ви нам наговорили, я анітрохи не розумію, — поскаржився Пітер, якому ця промова здалася безглуздою.

— А мені сподобалася промова, — сказала Сіра Шкурка. — Цікаво було дізнатися, що температура в Дарвіні вісімдесят п’ять градусів. Мене турбує лише те, що під час посадки пліт має бути наповнений повітрям. Це накладає неабияку відповідальність на пасажирів у разі аварії.

— Все це цілковита нісенітниця, — наполягав Пітер.

Раптом труба заповнилася сіном, яке крутилося навкруги, черкало друзів по обличчю, літало попід руками й ногами, стрімкою спіраллю піднімалося вгору і налипало на стіни циліндра. Важкі спресовані тюки сіна й соломи рухалися по колу під стільцями. Пітер почув чиїсь сердиті голоси, що долинали із землі.

— Боже мій! — вигукнув Віллі-Віллі. — Ми пройшли над скиртою сіна, що належить чотирьом карликам. Вони живуть у печері серед пустелі. Послухай тільки, що вони кричать. Я маю віддати їм це сіно. Перенесу вас і поверну. Боже мій! Яка груба помилка!

— Гарне сіно, — милувався Пітер, розглядаючи колоски. — Багато вівса, прекрасний корм коням. Прикро, що горбань Мик не бачить його.

— Я повинен зорієнтуватися, — сказав Віллі-Віллі,— трохи збився зі шляху.

Він витяг з-під стільця телескоп, розкрив його на повну довжину, яка була чималою, проткнув ним стінку смерча й подивився у вічко.

— Ми рухаємося зі швидкістю сто вузлів у північно-південно-східному напрямку, — оголосив він. — Над затокою Порт-Філіпп посилюється вітер.

— Затока Порт-Філіпп розташована за тисячу миль звідси, — сказав Пітер, який засумнівався в тому, що Віллі-Віллі знає напрям свого руху.

— Це справді так, — відповів Віллі-Віллі. — Але в цей телескоп я бачу на тисячу миль. Зараз ми проходимо над величезним гірським пасмом. Бачу кенгуру. Бачу людину, яка йде по пустелі. Вона заблукала.

Він склав телескоп, круто повернув смерч, спрямовуючи його в бік людини, що заблукала. Смерч поглинув перехожого, мов пелюстку, і закрутив у своєму вирі. Врешті-решт перед друзями з’явився той бідолаха.

— Дайте води, — попросив він. — Я заблукав у пустелі і вже не маю сили йти далі.

Сіра Шкурка витягла з сумки пляшку лимонаду, і новоприбулець жадібно його випив.

— Не варто було вирушати в путь по пустелі Самотності без друзів, — промовив Віллі-Віллі. — Тобі пощастило, що ми натрапили на тебе.

— Так, мені поталанило. Я бачив смерч, але не думав, що в ньому хтось є. Чесно кажучи, я страшенно злякався, коли він пройшов наді мною. — Чоловік прислухався до торохтіння Віллі-Віллі й мовив: — Мотор треба перебрати. Не спрацьовує запалення.

— Ти розумієшся на двотактних моторах? — запитав Віллі-Віллі схвильовано. — Хто ти за фахом?

— Механік.

— Умієш заводити двотактні мотори?

— Аякже.

— Я беру тебе на роботу, — сказав Віллі-Віллі, дуже задоволений собою. — Як тебе звуть?

— Том.

— Гарне ім’я. Коротке і легко вимовляється. Ми станемо друзями, Томе.

Знизу в смерчову трубу залетіла купа листя, яке закружляло навколо них у шаленому танці і прибилося до стін труби.

— Ми йдемо вздовж Недремного лісу, — оголосив Віллі-Віллі.— Напевно, я зачепив гумове дерево і зараз затягну його всередину. Готуйтеся до посадки. Застебніть ремені безпеки.

— Немає ніяких ременів! — вигукнув Пітер, нервово обмацуючи стілець, на якому сидів.

— Немає,— ствердив Віллі-Віллі. — Не застібуйте їх. Тримайтеся міцніше. Поїхали! У-у-у!

Він заплющив очі.

Віллі-Віллі зробив ще один оберт і зупинився. Смерч перестав крутитися. Плавно, мов листя восени, вони почали опускатися, аж поки ступили на землю. Позбавлені руху, пил, листя і сіно осіли на землю й оточили друзів зусебіч стіною.

Поруч стояв Недремний ліс. Розлогі гумові дерева прислухалися до їхніх думок і пошепки передавали все, про що дізнавалися, іншим деревам. Таким чином увесь ліс знав про їх та їхні плани.

— Цей ліс можуть перейти тільки добрі люди, — сказав Віллі-Віллі. — Твоя чарівна пелюстка захищатиме вас. Я виконав те, що обіцяв дубові,— переніс вас через пустелю Самотності. Тепер ви ніколи не будете самотніми. Раз ви щасливо перетнули пустелю, ви перемогли самотність. Бачите он той пагорб, що височить над лісом на обрії? Це Останній пагорб. Йдіть туди. Там ви знайдете відповіді на всі ваші запитання. — Він повернувся до Тома. — А тепер заведи мене. Я давно шукав таку людину, як ти. Намотай шнура мені на поперек і смикни за нього.

— А де шнур? — спитав Том.

— Боже мій, невже я загубив його, — сказав Віллі-Віллі, шукаючи по кишенях.

Сіра Шкурка витягла з сумки жмут шнурів і вручила їх Томові.

— Тримай їх при собі, бо він їх весь час губить. Доглядай Віллі-Віллі. Він добра душа, і йому потрібний друг.

— Неодмінно догляну, — пообіцяв Том.

Вони перелізли на галявину через стіну із сіна, що оточувала їх. Місячне Сяйво мимохідь висмикував сіно цілими пасмами, а Пітер прихопив із собою кілька снопів для поні й поклав їх під деревом на узліссі.

Віллі-Віллі стояв на вкритому пилом клаптику землі, а Том намотував на нього стартовий шнур.

— Я незабаром повернуся до тебе, — сказав йому Віллі-Віллі. — Стань серед цього сіна і чекай на мене. Я повинен віднести його карликам.

— Добре. Готуйсь, — сказав Том і смикнув за шнур.

Віллі-Віллі заторохтів і закрутився в хмарі пилу. Він попрямував у пустелю і почав рости, аж поки сягнув неба, тоді розвернувся і помчав назад до сіна, де стояв Том, чекаючи на нього. Том махнув рукою на прощання Пітеру, Сірій Шкурці, і Віллі-Віллі підхопив його разом із купою сіна. Курява затягнула їх у свою круговерть, смерч рушив у пустелю, все далі й далі, аж поки зник удалині.

Розділ 9

Битва з велетенськими котами

Тієї ночі друзі спали під деревом скраю Недремного лісу. Наступного ранку вони прокинулися на світанку, згорнули спальні мішки, які Сіра Шкурка закинула в свою сумку, і сіли снідати на березі річки. Повз них над річкою до далеких лісових водойм летіли чорні качки. Іноді чирок або дика качка проносилися так близько, що чути було шурхіт їхніх крил.

— Я б хотіла тут жити, — мовила Сіра Шкурка.

— Я теж, — сказав Пітер.

Старе дерево, під яким вони сиділи, раптом зашепотіло, неначе вітер прошурхотів його листям. Пітер підняв голову і прислухався. Він пильно дивився на листя, що ворушилося, чекаючи, поки можна буде розібрати слова.

— Послухай, — звернувся він до Сірої Шкурки. — Мені здається, що дерево хоче нам щось сказати.

Сіра Шкурка подивилася вгору і завмерла в чеканні.

Шепіт ставав дедалі голоснішим.

— Недремний ліс — жорстоке місце. Тут кожна травинка прислухається і вичікує,— промовляло дерево. — Вам здаватиметься, що за вами стежать тисячі очей. Тримайтеся стежки і не звертайте вбік, щоб оглянути річки й водоспади, повз які проходитимете. В центральній долині на вас нападуть велетенські коти — величезні, мов леопарди, і смугасті, мов тигри. Вони верещать, виють і навівають жах. Побийте їх і будь-що дістаньтеся до Останнього пагорба. — Листя перестало шурхотіти. Шепіт ущух, Пітер підвівся і погладив стовбур дерева.

— Можливо, доведеться витратити не один день, аби перейти цей ліс, — сказав він Сірій Шкурці. — Рушаймо.

— Я готова, — мовила кенгуру. Вона зачекала, поки Пітер сяде на Місячне Сяйво, і побігла слідом за ними. Біля річки поні зупинився, щоб напитися води. Розсипаючи бризки, вони поскакали по мілині, потім видерлися на другий берег і рушили вузькою стежкою до лісу.

Друзі опинилися серед високих струнких гумових дерев, що застигли в мовчанні. Зрідка траплялися акації і чорне дерево. Крізь опале листя де-не-де пробивалися дикі квіти, цвів верес. Пітер глибоко вдихав чисте повітря і пустив Місячне Сяйво легким галопом. Сіра Шкурка стрибала поруч з ними.

Вони не зупинялись цілий день, а коли засутеніло, знайшли старе гумове дерево, величезне дупло якого було встелене сухою корою. Під стелею дупла причаїлися вапнисті ластівчині гнізда. В цьому дуплі друзі й заночували. Їх розбудили перші промені сонця.

Наступного дня вони відчули, що подорожувати стало значно важче. Часто стежка губилася в заростях, іноді колоди затуляли їм путь. Вони легко долали ці перешкоди. Місячне Сяйво й Сіра Шкурка розбігалися й перелітали через колоди, мов на крилах. У повітрі Пітер і кенгуру торкалися один одного і разом приземлювалися. Це було чудово.

Незабаром друзі втомилися і Пітер, від якого раніше не чути було будь-яких скарг, почав нарікати на труднощі. Сіра Шкурка також невдоволено бурчала.

— Дуже сумнівно, щоб ми коли-небудь вибралися звідси, — сказала вона.

— Нам ніколи не знайти прекрасної принцеси, — докидав Пітер. — Здається, ми йдемо вже цілу вічність, а замку й сліду немає.

— Єдиний вихід — повернути назад, — наполягала Сіра Шкурка. — Мені набридло це постійне підслуховування і стеження. Краще було б…

Раптом почулося дике виття, від якого кров стигла в жилах. Воно лунало з густого лісу край байраку, куди, звиваючись, вела стежка. То тут, то там чулися жахливі пронизливі крики, їх ставало все більше, і незабаром увесь байрак сповнився таким несамовитим вереском, що Пітер і Сіра Шкурка оніміли від жаху й розгублено дивилися один на одного.

— Напевно, це велетенські коти, — збагнула Сіра Шкурка. — Пам’ятаєш, нам про них розповідало дерево? Буде добре, якщо ми виберемося звідси без бійки.

— Буде добре, якщо ми взагалі виберемося звідси.

Стежка вела їх униз схилом пагорба. Праворуч височів стрімчак, порослий адіантумом і мохом. Ліворуч, унизу під ногами, тяглися густі зарості «колючого Мойсея» та червоного дроку. Крізь чагарник пробивався струмок, який перетинав стежку біля підніжжя пагорба. По той бік долини, на схилі пагорба, порослого рідколіссям, чорним силуетом на тлі неба височіло розлоге обгоріле гумове дерево.

Вони побачили, як повз нього пробіг велетенський кіт, схожий на тигра. Довгими стрибками він мчав навперейми Пітеру і Сірій Шкурці. За ним неслися інші коти. Пітер помітив, як на дні байраку несамовито здригався чагарник, крізь який вузькими стежками продиралися хижаки. Вони зловісно вили. Пітер міцно тримав повід, стримуючи Місячне Сяйво.

— Треба тікати, — сказала Сіра Шкурка. — Вперед! Мене не раз переслідували собаки, але ніколи не думала, що доживу до того, що за мною гнатимуться коти.

— Тільки б вони не роздерли на шматки Місячне Сяйво.

— Дістань Громовика, розмотай його і крути батогом навколо себе. Не підпускай котів до Місячного Сяйва. Тих, хто стрибатиме на нього, бий по спинах. Ну як, ти готовий?

— Готовий, — відповів Пітер. У правій руці хлопець тримав Громовика, у лівій — повід. Він підвівся у стременах, нахилився вперед, і Місячне Сяйво кинувся в галоп. Його грива тріпотіла на вітрі. Він мчав із шаленою швидкістю, насторчивши вуха. Сіра Шкурка не відставала од хлопця. Стрибаючи, вона сягала тієї самої висоти, що й Пітер, а приземлившись, не губила швидкості, а, миттєво відштовхнувшись своїми сильними лапами від землі, знову злітала в повітря.

Місячне Сяйво впевнено скакав стежкою, обминаючи глибокі рівчаки, перестрибуючи баюри.

Спереду на стежку виплигнув смугастий, мов тигр, кіт. З грізним риканням він кинувся на Сіру Шкурку, яка приготувалася відбити цей напад міцними задніми лапами. Вона завдала коту могутнього удару в груди і своїми довгими кігтями відтяла в нього шмат шкури. Кіт заверещав і покотився по землі.

Коти оглушливо вили. Вони вилітали з-за кущів, мов смугасті снаряди. Пітер хльоскав батогом направо й наліво. Шмаття котячої шерсті розліталися навсебіч і, кружляючи в повітрі, опускалися на землю. Від цих ударів коти падали непритомні, а коли приходили до тями, Пітер вже мчав далеко попереду, і вони були безсилі наздогнати його.

Жодному з них не вдавалося дістати Пітера своїми пазурами. Один хижак учепився в сідло й подер штани хлопця. Той вдарив звіра по голові свинцевим руків’ям Громовика, кіт розімкнув кігті і впав непритомний на землю. Інші коти далі атакували друзів з кущів. Вони дряпали Місячне Сяйво по боках, але той мужньо відбивався від них залізними підковами. Коти сторчма злітали вгору, а тоді з диким вереском тікали від поні подалі.

У цей час Сіра Шкурка вела бійку зі страшенно лютим хижаком, який зумів уникнути її міцних лап. Вона схопила кота в залізні обійми і стискала доти, доки той знепритомнів. Тоді вона жбурнула його на землю й поскакала далі.

Друзі наблизилися до струмка, який перетинав стежку, і у високому стрибку пролетіли над ним. Велетенські коти, що причаїлися на березі, стояли на задніх лапах і збиралися вчепитися в Пітера і Сіру Шкурку, але не дотяглися до них — друзі летіли на недосяжній висоті.

Стежка пішла вгору, Пітеру й Сірій Шкурці довелось напружити всі сили, щоб одірватися від котів, які наступали їм на п’яти. Котів ставало дедалі більше, вони насувалися зусебіч, але друзі проносилися повз них так швидко, що хижаки не встигали навіть вистрибувати з-за кущів.

Зараз усе залежало від витримки, а її Пітеру й Сірій Шкурці не бракувало. Верещання переслідувачів стихало вдалині. Пітер пустив Місячне Сяйво риссю, аби поні перевів подих.

— Тепер вони до нас ніколи не посунуть, — мовила Сіра Шкурка, яка почувалася героїнею. Пітер нічого не відповів. Він страшенно втомився, йому хотілося якнайшвидше знайти місце для ночівлі.

Друзі піднялися на верхівку гори, звідки видно було ліс, що простягався довкола. Вони застигли в мовчанні. Перед ними височів Останній пагорб, на гребені якого росло червоне гумове дерево. Здавалося, сукуватий стовбур зігнувся під тягарем старих покручених віт. Ті віти тягнулися в небо, щоб увібрати в себе сонце та дощ і віддати їх дереву, часткою якого були.

Пітер і Сіра Шкурка кинулися до дерева. Поні легким галопом виїхав на зарослу травою галявину, Пітер зіскочив на землю. Слідом за ним з’явилася Сіра Шкурка. Дерево, про яке абориген сказав південному вітрові, що воно старе як світ, стояло непорушно. Воно вчепилося в землю своїм могутнім корінням так міцно, що ніякий буревій не зміг би його звалити. Сама присутність цього велета сповнювала друзів неабиякою силою. Тепер для них не було нічого неможливого. Вони твердо знали, що знайдуть прекрасну принцесу.

Друзі зголодніли. Сіра Шкурка дістала із сумки стіл, стільці та страви, гідні принца. Вони сіли їсти і зійшлися на думці, що це найкраща трапеза з усіх, які вони їли досі. Після вечері друзі прибрали начиння в сумку, а Сіра Шкурка витягла звідти два спальних мішки, які вони розгорнули і розстелили так, щоб лягти головами до стовбура дерева. Вони розсідлали Місячне Сяйво і пустили його пастися у високу траву на галявині.

Друзі лежали й чекали, поки зійде місяць. Південний вітер обіцяв, що в його світлі Пітер побачить замок прекрасної принцеси.

У східній частині неба замерехтіло слабке сяйво. Воно освітило дерева, які застигли в чеканні срібного фейєрверка, що сповіщав про появу місяця. Жовта ламана смуга з’явилася на обрії. Вона швидко збільшувалася й нарешті перетворилася на золотий диск, що спирався на край землі. В його сяйві окреслилися контури башт і зубчастих стін величного замку.

У них над головою листя червоного гумового дерева почало шелестіти, почувся шепіт. Звуки злилися у низький приємний голос. Дерево казало:

— Пітер, ти бачиш замок прекрасної принцеси. Твої пошуки наближаються до кінця. На тебе чекає ще багато труднощів, але ти сміливий хлопець і любиш людей. Чарівна пелюстка завжди тебе захищатиме і даватиме тобі силу для досягнення високих цілей. Вона змінила життя тих людей, з якими ти зустрічався під час подорожі, і, хоч деякі з них були жорстокі й лихі, тепер вони допомагатимуть людям, яких зустрічатимуть на своєму шляху, і ніколи їх не кривдитимуть.

Завтра в тебе багато справ, але до замку вже недалеко. Дикі істоти не нападатимуть на вас. Шукай можливості зустрітися з прекрасною принцесою. А зараз спи. Ніхто й ніщо не турбуватиме тебе в затінку моїх віт.

Дерево махнуло гілкою й привітно торкнулося Пітера своїм листям.

Хлопцю дуже сподобалося це дерево.

— Чула, що воно казало? — прошепотів він Сірій Шкурці.— Ще й торкнулося мене листячком. Це чудово!

— Здається, то воістину друг, — промовила кенгуру, засинаючи.

Коли друзі спали, дерево накрило їх своєю затишною тінню. А коли стемніло, одяг Пітера змінився. Тепер це було вбрання принца, та й сам Пітер уві сні мав вигляд справжнього принца.

Розділ 10

Зустріч з баньїпом

Уранці наступного дня Пітер і Сіра Шкурка спакували свої речі і вирушили в путь. Вранішнє сонце відкидало на стежку довгі тіні дерев, які мерехтіли на обличчях друзів.

Пройшовши милі зо дві, вони побачили замок. Стежка круто спускалася вниз. Під ними громадилися гарматні башти, вежі й зубчасті мури величезної споруди. Віконця мурів були загратовані, як у в’язниці. Лише одне з них, вузеньке, напівкругле, під самим дахом головної вежі, було без грат. Сотні пташок сиділи на його підвіконні й пурхали навколо в пошуках їжі, яка була розкидана для них на кам’яному виступі під вікном. Пітер здогадався, що то віконце кімнати, де живе ув’язнена прекрасна принцеса. Самої принцеси видно не було. Мабуть, вона щось робила у своєму покої.

Глибокий рів оточував замок, вода в ньому була темна і спокійна. Потрапити до замку можна було лише по звідному мосту, перекинутому через рів. Міст з’єднував ворота замку з дорогою, якою йшли друзі і яка обривалася біля рову. Зараз міст був піднятий і висів на міцних ланцюгах, перепущених крізь мур замку й приєднаних до підйомної машини.

За мостом вони побачили величезну оббиту міддю браму. Металеві завіси на півкруглих дерев’яних стулках виблискували на сонці. Четверо рицарів, вишикуваних лавою, могли б проїхати цією брамою, висота якої була така, що підняті знамена і стяги вільно проходили під аркою, не торкаючись її. Брама стояла замкнена на засув. Будь-яким тараном було годі пробити її.

Замок огинала дорога рудувато-брунатного кольору. Подекуди вона відходила від рову й губилася в лісових смугах, потім з’являлася знову біля брами замку. Край дороги, десь у сотні ярдів від підйомного мосту, росло старе гумове дерево, розлогі віти якого створювали оазис прохолоди й затінку в цей спекотний сонячний ранок.

Під гумовим деревом на спині, склавши пазуристі лапи на гладкому череві, лежала дивна тварина. Стоячи, вона нагадувала б динозавра, бо була величезного зросту, але зараз виглядала досить сумирною, оскільки спала глибоким сном.

Пітер і Сіра Шкурка вийшли з лісу і, наблизившись до цього чудовиська, почали його розглядати. В нього було тіло гігантського вомбата, товстий гнучкий хвіст кенгуру, довга шия жирафа і голова дракона. Але, на відміну від дракона, на його тілі не було луски і рогових гребінців, з кінчика хвоста до носа він був укритий шерстю. На голові довга скуйовджена шерсть, яка, вочевидь, ніколи не розчісувалася, звисала йому на очі. Він хропів уві сні, і його передні лапи, складені на череві, піднімалися і опускалися у такт хропінню.

— Що це за створіння? — здивовано запитав Пітер.

— Це баньїп, який і вдень і вночі стереже прекрасну принцесу. Нам про нього розповідали.

— Так, я забув.

— Він надзвичайно жорстокий, — вела далі Сіра Шкурка, але коли пролунало чергове хропіння, вона засумнівалася в цьому. — В усякому разі, так говорять. Баньїп десятками вбиває рицарів і принців. Палить і спопеляє їх вогнем, який викидає зі своїх ніздрів. Подивись на них, це ж два димарі. Треба подумати, як нам його побороти. В нього таке гаряче дихання, що можна смажити грінки. Мені це зовсім не подобається.

Не встигли вони зробити й кроку, як баньїп раптом сів і здивовано поглянув на них.

— Що ви обоє тут робите? — заревів він. — Як вас звуть? Хто ви такі? Струнко! Проскандуйте по літерах слово «фантасмагорія». Екскурсії для туристів по встановленій ціні починаються о другій годині. Ви прямуєте до об’єкта показу через центральний вхід, а виносять вас звідти на ношах з чорного ходу. В замку є черговий лікар. А тепер або говоріть, або не розкривайте рота.

Баньїп змовк і чекав на відповідь.

— Ваше привітання здалося мені нісенітницею з нісенітниць, — сказав Пітер.

— Згода, — мовив баньїп. — Люблю нісенітниці. Кажи далі.

— Це ви стережете прекрасну принцесу? — запитав Пітер.

— Я, ну то й що?

— Я прийшов, щоб визволити її.

— Ага, ось у чому справа! — вигукнув баньїп. — Прикро, надзвичайно прикро. Я не люблю вбивати привітних хлопців, ніколи не любив. Але це моя робота. Я вбиваю рицарів на чорних конях і командорів на білих конях. Я вбиваю найрізноманітніших принців. Мені байдуже, хто вони, я вбиваю їх без будь-якої упередженості. Я мушу захищати прекрасну принцесу від усіх, хто намагається визволити її. Вона невизвольна, якщо можна так висловитися. Доводжу до твого відома, — поквапився він додати, — найнаполегливішим король ставить завдання. Але оскільки їх неможливо виконати, всіх принців і рицарів все одно вбивають. Твоя смерть буде цілковито безболісна. Це я гарантую. Ти нічого не відчуєш. Сподіваюсь, ви мене правильно розумієте. Я вбиваю людей струменем води. Це чисто, не шкодить здоров’ю і не залишає бруду.

— Як це «вбиваю людей»? — запитала Сіра Шкурка. — Що ви маєте на увазі? Ні я, ні Пітер ніколи не погодимося на таку смерть. Вам треба бути обережним, вдаючись до таких погроз. Знаєте, за такі речі можна заробити п’ястуком по носі.

— Отакої… Що вона говорить? — сказав баньїп презирливо. — Я лише раз дмухну із своїх ніздрів, і ти відкотишся по дорозі на сто ярдів. Боже мій, тітко! Я чемпіон світу з видмухування води, а ти наважуєшся говорити, що я зароблю по носі.

Баньїп закинув голову і зайшовся сміхом.

— Я гадала, що ви із своїх ніздрів викидаєте полум’я, — сказала Сіра Шкурка, ніяковіючи від веселощів баньїпа. — Як же ви можете стерегти прекрасну принцесу, якщо ви не дихаєте вогнем?

— Сідайте на хвилинку і відпочиньте, — сказав баньїп. — До обіду я вас не вбиватиму, отож розслабтеся, почувайтеся як удома. А я тим часом оббіжу замок та й віджену людей і тварин, які надто наблизилися до нього. Я довго не затримаюсь, хвилин зо двадцять, не більше. Потім поснідаємо. Я завжди приношу з собою холодний сніданок. Сьогодні на сніданок смажені жаби — смакота! — і він облизнувся. — Коли повернуся, розповім вам про себе, а тоді ви почнете тікати. Я не люблю збивати тих, хто не тікає. Вам я дозволю відбігти на п’ятдесят ярдів, а потім змию вас за межі королівства. Кращої долі для себе не просіть.

Він підвівся і почав підстрибувати, щоб розім’ятися. Баньїп справді був дивовижною істотою. На шиї завдовжки двадцять футів стирчала голова. Вона крутилася в нього, як у качки, він хвацько повертав її назад і бачив усе, що діється за спиною. Він був огрядний і неповороткий. Походжаючи, тримав свій хвіст, схожий на кенгурячий, звислим, а коли доводилось бігти, хитався, як перевантажений корабель під час хитавиці.

Баньїп побіг по широкій дорозі, яка оперізувала замок. Щоразу, коли він підстрибував, його шия висувалася вперед, а коли ноги торкалися землі, вона рухалася назад. Баньїп був схожий на жирафа з короткими, мов у ведмедя, ногами. Біжачи, він голосно ревів. З його ніздрів вилітали струмені води, які блискучими дугами наздоганяли худобу і збивали її з ніг.

Він спрямовував струмені то з однієї, то з другої ніздрі з такою силою, що худоба летіла шкереберть. Тварини, похитуючись, спиналися на ноги й фуркали.

Переслідуючи свої жертви, баньїп міг легко втопити їх у воді, але в худобі й конях він не вбачав небезпечних супротивників, тому лише відкидав їх подалі від дороги. Інакше поводився, коли мав справу з вершниками — рицарями й принцами. Тоді вдихав повні груди повітря й завдавав їм невідпорного удару. Рицарі у важкій амуніції нападали на нього з піками напереваги, вигукуючи войовничі кличі. Струмінь води одразу ж вражав коня й вершника, і вони з гуркотом падали на землю. Коли вода спадала, навкруги валялась розкидана зброя і стирчали поламані ноги. Мало хто виживав після такої водяної атаки. Більшість рицарів гинули, бо їх тягли на дно важкі лати.

Цього чудового дня поблизу не було ні рицарів, ні принців. Важкою ходою баньїп повертався, задоволено посміхаючись. За ним, чмихаючи брели корови.

— Ну, як у мене це вийшло? — закричав він хвалькувато. — Бачили, як я, легенько дмухнувши з правої ніздрі, підкинув тих корів угору?

— Я думав, що ви жорстокий, — сказав Пітер, — але бачу, що корови зовсім не постраждали.

— Кожному, хто наблизиться до замку, добряче перепаде від мене, — заявив баньїп. — Ви не можете собі уявити, скільки рицарів і принців прагнуть одружитися з прекрасною принцесою. Сьогодні ще спокійний день. Оце тільки вас двоє, а більш нікого. Сюди з’їжджаються з усього світу. В наші дні прекрасна принцеса — велика рідкість. Копальники могил, ховаючи убитих, цілодобово працюють у нас, навіть в суботу і неділю. Правда, в неділю їм дозволяється відвідати церкву.

Баньїп сів під деревом і розгорнув свій сніданок.

— Чи немає у вас перцю й солі? — запитав він Сіру Шкурку. — Кухар цього замку — безвідповідальна людина. Терпіти не можу смажених жаб без перцю і солі.

Сіра Шкурка витягла з сумки сільничку й перечницю і простягнула баньїпу.

— Зручна в тебе кишеня, — зауважив той і провадив далі: — Який сенс пропонувати вам їсти, коли через годину я вас уб’ю? Якщо ж у вас є щось смачненьке, віддайте ліпше мені, я з’їм усе те о третій годині, коли п’ю чай. А зараз, аби згаяти час, розповім вам історію свого життя.

Розділ 11

Історія, яку розповів баньїп

— Вас дивує, чому я не викидаю з ніздрів полум’я і дим, — почав баньїп, проковтнувши чергову порцію жаб’ячих лапок. — Мені це не подобається, ось чому.

А історія моя ось яка. Я народився в болоті, всі баньїпи народжуються в болотах. Мої батьки були звичайними баньїпами без особливих талантів. Тато, бувало, так ревів ночами, що лякав усіх довкола. Вдень він рибалив і полював на тварин, що приходили на водопій. Ми жили добре. Але тато страждав від того, що не був поважною особою. Інші баньїпи жили в гарних печерах з підлогами, вистеленими болотною травою. Ми ж мешкали у лігві, де замість підлоги було багно. Мама й тато вирішили, що, коли я зумію обійняти посаду сторожа прекрасної принцеси, вони стануть поважними особами. Це відповідальна посада, і тато міг би пишатися нею. Іншого виходу не було.

Отож він послав мене до школи драконів, де драконенят вчать стерегти прекрасну принцесу. Директором школи був старий рицар на ім’я Святий Георгій. Ви чули про такого? Колись він виграв жорстоку битву з драконом. Святий Георгій навіть стверджує, що вбив його. Не знаю, так це було чи ні. Єдиний правдивий вислів в його устах — це «Добрий день».

— Я чув про нього, — сказав Пітер. — Він справді вбив дракона. Ця історія називається «Святий Георгій і дракон». Він був славний рицар.

— Він теж так каже, — презирливо мовив баньїп.

Пітер вирішив не сперечатися. Не тому, що боявся баньїпа, ні. Хлопець тримав у руці чарівну пелюстку і тому нікого не боявся, просто він не любив сперечатися.

— Усі наші вихователі були рицарями, які колись билися з драконами, — вів далі баньїп. — Їхнім завданням було навчити нас битися з рицарями так, щоб ніхто з них ніколи не зміг визволити прекрасну принцесу. Це була жахлива школа. На світанку вихователі шикували нас, і ми крокували на сніданок. Годували ж нас розплавленою лавою та розжареним вугіллям. Вважалося, що ця їжа необхідна для драконенят, яких вчили дихати на своїх ворогів вогнем і димом.

Після сніданку нас виводили в поле. Верхи на конях рицарі в чудовій амуніції, що сяяла на сонці й сліпила нам очі, ставали навпроти. Їхні коні били копитами, закидали голови й радісно іржали. Рицарі тримали напоготові довгі піки й нападали на нас, вигукуючи: «Таллу-хо! Таллу-хо! Захищайтеся, сер! До ваших послуг! Здавайтеся!» — і тому подібне. Ото була колотнеча! Ми дмухали вогнем, полум’ям, а ще більше — димом. Але ж ми були ще малі й тому викидали вогонь лише на десять футів. Ті, хто добре поснідав, сягали дванадцяти. Я ж не міг перевищити й шести футів. Щоб уникнути ударів вершників, треба було весь час ухилятися. Боже мій! Як ми крутилися! Аби в нас не влучили списами, ми плутались в ногах у коней, хльоскали їх своїми хвостами, рикали, кусалися, вишкіряли зуби, перекидалися. Мені перепадало найбільше, бо я вкритий шерстю, а дракончики — лускою. Списи ковзали по них, не зачіпаючи. До того ж вони могли перекусити спис, якщо їм вдавалося вчепитися в нього зубами. Мені було значно важче. Рицарі здирали з мене шкіру шматками і довбали мої ребра наконечниками списів. Траплялося, я несамовито ревів — це бойовий клич баньїпів, — але мій рев не справляв на вояків, навчених вбивати драконів, ніякого враження.

Якщо ми ламали їхні списи, вони кидалися на нас з мечами. Вогонь, який ми на них викидали, не завдавав їм шкоди, бо відбивався від їхніх панцирів, а оскільки вони ніколи довго не затримувалися на одному місці, нам не вдавалося розжарити панцири так, щоб спекти в них рицарів. Врешті-решт ми тікали з бойовища.

Вони полюбляли після бою чаювати, п’ючи окріп з металевих кухлів і розповідаючи один одному брехні про кількість драконів, яких нібито вбили перед тим, як стали вихователями. Сідали на траві та й точили ляси, а ми слухали їхні розповіді з-за паркану.

Я кипів від обурення. Якось уночі, коли я спочивав у гуртожитку, де ми мешкали, і слухав стогін та зітхання дракончиків, у мене виникла ідея. Наступного ранку, коли нас зібрали на полі, я кинувся до озера, яке було поруч зі школою, і випив з нього стільки, що рівень води впав на два фути. Як у мене тоді страшенно бурчало в животі! Це в шлунку шипіли розжарені шматки лави, які заливала вода. Я нікому нічого не сказав, повернувся і став у стрій з дракончиками. Коли рицарі почали нападати, я вдарив по них сильними струменями води з кожної ніздрі і позбивав їх з коней на купу. Річ у тім, що я міг довго підтримувати сильний напір води і спрямовував її просто на войовничих рицарів. Вони, думаючи, що прорвало греблю, верещали, сипали прокльони і намагалися знову вилізти на коней, але струмінь води збивав їх з ніг, і вони знову падали, гублячи свої списи.

Драконенята раділи. Всі хотіли навчитися викидати воду замість полум’я, але це було неможливо. У драконячих шлунках бушує вогонь, тому вони зсередини оббиті залізом. Якщо дракони вип’ють води, залізо зіржавіє і у них виникнуть виразки шлунку. Дракон, який має виразку шлунку через те, що п’є воду, — нещасне створіння.

Усе ж один з рицарів кинувся до школи і привів Святого Георгія. То був справжній бунт. Школярі кидали виклик навчальному закладу. Якби дракони змінили свої шлунки і почали застосовувати у бійках воду замість вогню та диму, Святий Георгій лишився би без роботи. Він одяг новий шолом, у якому, коли закрити забрало, нічого не чути, вбрався в новісіньку кірасу з підпоркою для списа, сів на бойового коня, який ледве рухався під вагою лат, опустив забрало й заволав: «Розходьтеся по кімнатах і протягом двох годин видмухуйте дим».

Ніхто не поворухнувся.

У мене був ще запас води десь із тисячу галонів, тому я нічого не сказав йому. Я чекав нападу, але Святий Георгій не поспішав. Він повторив свій наказ повернутися до кімнат і дихати димом. Сполохані дракончики обступили мене. Один малий сказав: «У мене не залишилося жодної іскри, я не зможу навіть обпалити його. Він уб’є когось із нас, щоб залякати інших. Ти впевнений, що зможеш зупинити його?»

«Побачиш», — відповів я.

Святий Георгій пішов у наступ. Його величезний кінь повільно набирав швидкість. Він важко гупав підкутими залізом копитами, переходячи у галоп. Зручно сидячи у сідлі, Святий Георгій подався вперед. Він випростав ноги, піднявся в стременах і почав повільно цілитися в мене списом, міцно стискуючи ратище в підпорці, поки взяв мене на мушку. Всі рицарі підтримували його голосними вигуками: «Ось іде Святий Георгій, вбивця драконів!»

Коли його від мене відділяло п’ятдесят ярдів, я спробував свою силу на відстані. Вдарив з обох ніздрів потужними струменями води по його нагомілкових латах. Потім трохи підняв голову і завдав йому кілька ударів по кірасі, забралу і латах, що вкривали його плечі, руки і лікті. Це його приголомшило. І на закінчення своєї атаки я поцілив йому у зерцало сто п’ятдесятьма галонами води. Боже мій! Він полетів шкереберть через хвіст коня, відбиваючись руками й ногами від струменя, і впав на землю з таким гуркотом і брязкотом, неначе то перекинувся віз із порожніми чайниками. Кінь і далі наступав на мене, але ударом водою в його груди з правої ніздрі я зупинив його. Кінь помчав світ за очі.

Побачили б ви Святого Георгія. Він підводився із землі частинами, мов складена двофутова лінійка, і тряс убраним у лати п’ястуком.

«Тебе виключили зі школи!» — закричав він і хотів атакувати мене пішо, але в нього вже не було сили.

«Негайно забирайся геть з території школи!» — волав він.

Я змушений був це зробити; попрямував до паркану і вийшов на дорогу. Я думав про маму й тата. Батьки, які мріють стати поважними особами завдяки кар’єрі своїх дітей, дуже тяжко переживають їхні невдачі. Біда в тому, що батьків не можна підводити. Ця думка весь час непокоїла мене. Коли я хвилююсь, мені стає не по собі.

І справді, баньїп, згадуючи цю історію, дуже хвилювався.

— Це все вже минуло, — втішив його Пітер. — Ми з Сірою Шкуркою поставимо чайник. Хочете чаю?

— Що? Що? — запитав баньїп.

Розділ 12

Бійка Сірої Шкурки з баньїпом

Як тільки закипів чайник, баньїп повів далі:

— Того дня король вирушив на полювання. На дорозі я натрапив на його почет. Це був натовп двірських вельмож, розкішно вдягнених у довгі оксамитові камзоли і вузькі штани. Вони постійно вклонялися і розшаркувалися.

Почет їхав верхи на чудових конях, але найкращий був у короля — чорний жеребець, який весь час ставав дибки, а коли король натягував повід, жеребець починав крутитися, стоячи на задніх ногах.

«Гей, хлопчино! — вигукнув король, коли кінь, гарцюючи, повернув його обличчям до мене. — Що ти за один? Якої породи?»

Кінь і далі крутився, тому я зачекав з відповіддю.

«Я баньїп, ваша величносте».

«Ніколи не чув про таких».

Кінь виробляв кола, тому мені знову довелося чекати, поки король повернеться до мене обличчям.

«Ми живемо в болоті біля палацу».

«Боже мій! — вигукнув король. — Треба буде зробити там дезинфекцію».

Кінь розпочав новий оберт. Напевно, королю це набридло, бо він раптом закричав до почту: «Зупиніть цього клятого коня!» Чоловік, на якого він прогнівався, скочив з коня і схопив королівського жеребця за вуздечку. Видно було, що придворний злякався, і не без підстав. Король нахилився вперед і огрів бідолаху батогом.

«Як ти наважився дати королеві такого коня?» — гаркнув володар.

«Ви ж самі схотіли коня, який вміє ставати дибки», — боязко промовив той.

«Так, ставати дибки, — згодився король, — але я не просив витанцьовувати вальс».

Далі він зіскочив на землю, поправив корону, яка з’їхала вбік, і звернувся до мене: «Отже, кажеш, ти і є баньїп. Бачив, як ти воював з рицарями. Я сперся на шкільний паркан і стежив за тим, як ти оригінальними методами боровся з бандою вихователів школи Святого Георгія, коли вони намагалися закликати тебе до порядку. Ти досить майстерно закинув їх із коней».

«Скинув», — поправив я його.

Король пильно подивився на мене.

«Інтелектуал, — криво посміхнувся він. — Ми виб’ємо це з тебе».

Король мені не сподобався. Від людей тато чув і розповідав мені, що то гарний бізнесмен. Тато вважає, що це найцінніша риса в людині. Я не міг зрозуміти, як такий чоловік може бути батьком прекрасної принцеси. Всі знали, що він тримає її під стражею в башті.

«Слухай, хлопче, — мовив король. — Скільки б ти хотів заробляти, працюючи на мене?»

«А що треба робити?» — поцікавився я.

«У мене є дочка, прекрасна принцеса, — сказав король. — Я хочу, щоб її добре стерегли від рицарів і чужоземних принців, які приїздять просити її руки. Вона ще надто молода, і я, природно, хочу, щоб усі її залицяльники були спритно знищені. Гадаю, що, маючи значний запас води, ти покінчиш з ними дуже швидко. Водою, звичайно, мої люди забезпечуватимуть тебе безкоштовно. Отже, яка мінімальна заробітна плата тебе влаштовує?»

«Десять доларів на тиждень плюс утримання», — відповів я.

Знаючи, що він гарний бізнесмен і зменшить суму, я запросив більше, ніж сподівався одержати.

«Угу, — мовив король. — А тепер слухай мене. Я дам тобі п’ять доларів на тиждень без утримання».

«Добре, — сказав я. — Згоден».

Мабуть, я поспішив з відповіддю, бо відчув, що король відразу ж пошкодував, що не запропонував мені чотири. Він був досвідченим бізнесменом і не кидав грошей на вітер.

«Це дуже висока платня, — доводив він мені. — А може, ти ненажера?»

«Ні, я мало їм», — запевнив я його.

— Коли цього вимагає справа, я теж стаю непоганим бізнесменом. Так чи інакше, я отримав роботу, і працюю вже багато років, — сказав баньїп і запитав: — Цікава історія, еге ж?

— Так, — сказала Сіра Шкурка. — А тепер хочеш послухати історію мого життя?

— Ні,— відповів баньїп, спинаючись на ноги. — В мене багато справ. Після того, як я вас уб’ю, мені потрібно буде знайти копальників могил, щоб вас поховати, тому не гаятимемо часу.

Він оглянув Сіру Шкурку й Пітера з ніг до голови, потім подивився на Місячне Сяйво, що пасся неподалік, і повів далі свою мову:

— Поні я залишу собі. Він знадобиться прекрасній принцесі для поїздок верхи. Я супроводжую її щодня, коли вона гуляє навколо замку. Ви хочете, щоб я вас убив разом чи поодинці? Буде ефектніше, якщо ви почнете нападати на мене вдвох з відстані сто ярдів. Тобі я дам списа, — звернувся він до Пітера. — Обережно поводься з ним. Він належав знаменитому рицарю, який вельми гідно помер. Йому вдалося перед смертю скинути з себе доспіхи, і я втопив його в білизні. Бідолаха. Я не міг навіть снідати після того.

— Знаєш що, — промовила Сіра Шкурка, — розправся спершу зі мною. Я нападу на тебе без зброї. Мені не потрібен ні спис, ні гарний кінь. Я нападу на тебе заради забави.

Пітер був приголомшений такою пропозицією.

— Ти потонеш! — вигукнув він. — Не роби цього!

Хлопець підбіг до кенгуру й сердито зашепотів їй на вухо:

— Я зараз вручу йому чарівну пелюстку. Зачекай, доки я переведу розмову на подарунки. Поки що нам ніщо не загрожує.

— Я хочу провчити його, — прошепотіла Сіра Шкурка у відповідь, — баньїп — хвалько. Я бачила, як він жбурляв тих бідних корів. Мене йому годі дістати своїми водяними струменями. От побачиш!

Вона пострибала до баньїпа і запитала:

— Де мені стати?

— Стань отам на шляху біля великого дерева, а потім швидко нападай на мене.

— Гаразд, — мовила Сіра Шкурка, — і пострибала до великого дерева, там зупинилася і щільно закрила свою сумку, щоб туди не потрапила вода. Баньїп глибоко дихав.

— Я готова. Якщо хочете, можете давати команду: «Нападай!» — крикнула йому Сіра Шкурка.

— Добре! — вигукнув баньїп. — Нападай! — І він спрямував струмінь води у фут завтовшки в груди кенгуру, але вона швидко стрибнула вбік, і баньїп промахнувся. Поки він повертав голову, щоб змінити напрям удару, Сіра Шкурка перестрибнула через струмінь. Баньїп знову крутнув головою, але на цей раз кенгуру проскочила під струменем. 3 кожним своїм стрибком вона наближалася до баньїпа, який голосно булькав. Уникаючи ударів, кенгуру стрибала з боку в бік, так швидко, що баньїп змушений був випустити в неї ще один струмінь води з другої ніздрі. Тепер Сіра Шкурка стрибала між двома струменями, пролітала над ними, під ними, стрибала вбік.

Баньїпу ніяк не щастило влучити в неї. Він об’єднав два струмені в один завтовшки у два фути, але кенгуру відчайдушними стрибками ухилялася від його ударів.

Баньїпу перехопило подих. Потік води припинився, баньїпу потрібно було набрати в легені повітря, щоб з новою силою випускати воду. Сіра Шкурка скористалася цією нагодою і без перешкод добігла до нього. Вона високо стрибнула й опинилася на спині баньїпа.

Ефект був надзвичайний. Баньїп отетерів, потім закинув голову і заревів з такою силою, що дерева затремтіли від страху, а їхнє листя попадало на землю. Від шаленого пориву вітру вода в рові розхвилювалась, і величезний уламок скелі покотився по схилу гори.

Баньїп клацав здоровенними зубами, як мечами, кусаючи уявних супротивників праворуч і ліворуч. Сіра Шкурка встромила свої гострі пазури йому в боки, баньїп голосно зойкнув і замовк.

Він видерся на гору і, оскільки не вмів брикатися, незграбно стрибав і смикався, намагаючись скинути Сіру Шкурку. Кенгуру міцно стиснула задніми лапами його боки і, піднявши передню лапу, вигукувала:

— Гоп-гоп-гоп!

Це так образило баньїпа, що він ледь не вивернувся навиворіт, намагаючись скинути її на землю. Він повернув шию, подивився на свою спину, де сиділа Сіра Шкурка, і глибоко вдихнув, збираючись змити її звідти. Кенгуру ковзнула вперед і всілася верхи на шию чудовиська, обхопила його голову лапами й закинула її назад так, що струмінь води, що мав вразити Сіру Шкурку, влучив у його власний хвіст, який затріпотів, мов очеретинка під ударом струменя води.

Баньїп розгубився. Тепер його атакували спереду і ззаду. Він заволав у відчаї, знову набрав повітря в груди, але Сіра Шкурка стиснула йому горло, і вода вихлюпнулася назовні.

Баньїп задихався. Він повалився на землю і прохрипів:

— Конаю!

Сіра Шкурка відпустила його і стала поруч з Пітером. Вони чекали, поки баньїп отямиться.

— Ти була немилосердна до нього, — сказав Пітер, якого непокоїло важке дихання баньїпа.

— Але ж він збирався бути немилосердним до нас, — мовила Сіра Шкурка. — Я хотіла провчити його. Люди навіть не уявляють, як кенгуру вміють битися. Не забувай, що він хотів убити нас.

— Те, що він говорив, ще нічого не означає. Ти позбавила його почуття власної гідності. Ти принизила його. Це жахливо. Я дав би йому чарівну пелюстку, і він став би добрим. А тепер подивись на нього.

Баньїп справді виглядав пригніченим, але швидко отямився й почав дорікати Сірій Шкурці за її неспортивну поведінку.

— Ти не повинна була користуватися такими прийомами, нападаючи на мене, — скиглив він. — Рицарям таке не дозволяє виховання, вони нападають відкрито, вигукуючи бойові кличі. Їм ніколи не спаде на думку стрибати мені на спину. Ні рицарі, ні принци такого не роблять.

— А я кенгуру.

— Це правда, — визнав баньїп. — Мене не вчили битися з кенгуру. Гадаю, що якби я бив по тобі вогнем, а не водою, я б подолав тебе.

Сіра Шкурка збиралася посперечатися з ним, але тут утрутився Пітер.

— Перед тим, як ви уб’єте нас, прийміть, будь ласка, від мене подарунок, — звернувся він до баньїпа.

Баньїп завагався, а тоді сказав:

— Розумієте, коли я був маленький, мати казала мені: «Ніколи не бери подарунків від незнайомих чоловіків, що їздять на велосипедах». Так вона казала. Я не знаю, брати чи не брати.

— У мене ж немає велосипеда, — мовив Пітер.

— Правильно. Добре, я візьму, але це, звичайно, не означає, що я не буду вас убивати. Розумієте, мені платять п’ять доларів на тиждень саме за те, що я вбиваю принців і рицарів. Мій обов’язок — не допустити того, щоб визволили прекрасну принцесу. Ну, який же подарунок ти хочеш мені зробити? Я вб’ю тебе після того, як подякую за нього.

— Це лише пелюстка, але вона чарівна, — промовив Пітер. — Вона ощасливить вас.

І хлопець вручив баньїпу пелюстку.

Баньїп узяв пелюстку і почав її здивовано розглядати. Подарунок спочатку видався йому досить нікчемним. Та раптом баньїп замислився. Зник безжалісний вираз його обличчя, жорстокий погляд пом’якшав. Стало помітно, що в цій недоладній голові відбуваються великі зміни. Він озирався, наче навкруги коїлося щось неймовірне.

— Ви відчуваєте себе щасливим? — запитав Пітер.

— Як ніколи в житті.

Вражений, він подивився на Пітера.

— Ти найпрекрасніший принц з усіх, кого я зустрічав. Невже я хотів тебе вбити? Зараз я ні в якому разі не зміг би цього зробити. Я щиро жалкую, що намагався знищити Сіру Шкурку. Я кохаю її.

— Правда? — спитала Сіра Шкурка, витягла люстерко із сумки і зазирнула в нього. А тоді підняла лапку і зачесала хутро за вухо.

— Подумати тільки! Проте це не дивно, я завжди була досить гарненька.

— Знаєш, що зробила з тобою чарівна пелюстка? — запитав Пітер баньїпа, не звертаючи уваги на слова Сірої Шкурки.

— Ні.

— Вона зробила тебе любим і потрібним. Тепер люди не боятимуться тебе, а любитимуть.

— Мене ніколи ніхто не любив, — сумно мовив баньїп.

— Тепер любитимуть.

— Мені теж хочеться тобі щось подарувати, — сказав баньїп. — Що я можу зробити приємного для тебе?

— Ти можеш допомогти мені,— мовив Пітер. — Я маю дізнатися, чому ув’язнена прекрасна принцеса. Мені треба поговорити з нею. Як це влаштувати?

Спершу баньїп злякався, але чарівна пелюстка, яку він тримав у руці, почала діяти на нього — і страх минув.

— Принцеса з радістю зустрінеться з тобою, я в цьому певен. Я нікому не казав, що вона дуже нещасна дівчина. Тебе буде важко провести в замок, а поговорити з принцесою ти зможеш лише в її кімнаті. Я часто супроводжую її під час прогулянок верхи, але нас завжди стережуть солдати. Треба подумати, як тобі пробратися в замок.

Він почухав потилицю й замислився.

— Ось що ми зробимо, — сказав він, звертаючись до Пітера. — Щоранку брама замку відчиняється і з’являються два солдати, які сурмлять підйом. Далі вони опускають міст і стають на варту. Після сніданку я підходжу до воріт заїдку і питаю дозволу пройти до короля (щоранку я звітую йому про кількість рицарів і принців, які намагалися визволити прекрасну принцесу). Обидва солдати йдуть до короля й сповіщають, що я чекаю прийому. Потім вони повертаються й повідомляють, що король прийме мене. Іноді, звичайно, він буває дуже зайнятий, тоді я йду геть. Але це буває рідко. Майже завжди король зустрічається зі мною. Отже, солдатів немає хвилин із десять, за цей час ви маєте пробігти через міст і проскочити у замкову браму. Коли потрапите в замок, пройдете коридорами і підніметеся сходами до кімнати принцеси. Її кімната з голубими фіранками он там, аж на верхівці башти. — Баньїп показав хвостом на вікно, яке Пітер помітив, ще коли вперше побачив замок. — На вашому шляху до кімнати принцеси буде безліч коридорів. Глядіть, щоб вас ніхто не помітив. Якщо король чи королева викриють вас, вам не зносити голови. Негайно ховайтеся, тільки-но почуєте кроки. Назад вибирайтеся самі. Пам’ятайте: в обід браму зачиняють і піднімають міст.

— Якось виберемося, — мовив Пітер. — А зараз підемо в ліс і влаштуємося там на ночівлю. О сьомій ранку будемо тут.

— Чекатиму на вас, — сказав баньїп.

Розділ 13

За брамою замку

Наступного ранку, коли з’явився баньїп, Пітер і Сіра Шкурка вже сиділи під великим деревом. Сонце світило, і верба, що росла біля рову, опустила свої віти у воду. З лісу долинав сміх кукабарри, а в гаю, по той бік дороги, співав лірохвіст.

Баньїп сів поруч з ними.

— Я не спав цілу ніч, хвилювався за вас, — сказав він. — У замку повно солдатів і різного люду, там кухарі і покоївки, фрейліни й придворні. Лише відчайдушний сміливець наважиться пройти до прекрасної принцеси. Два величезних доги стережуть вхід до її кімнати. Чи не краще було б вам відкласти цю справу на день чи два? Мене вжахає думка, що когось із вас можуть вбити.

— Горбань Мик мене вчив: «Ніколи не відкладай справу на завтра». Відкладай, не відкладай, ніщо від цього не зміниться, — сказав Пітер. — Отож піду до замку сьогодні. Не хвилюйся, я беру з собою Громовика, — і він показав баньїпу скручений батіг, що лежав поруч з ним на землі.

— А я швидко бігаю, — мовила Сіра Шкурка. — Ці доги нізащо мене не наздоженуть.

Вони почули скрегіт заіржавілих блоків. Підйомний міст почав повільно опускатися.

— Брама відчиняється, — прошепотів баньїп. — Ховайтеся швиденько за дерево.

Масивні ланцюги, на яких тримався міст, тремтіли під вагою громіздкої споруди, яка повільно опускалася, поки вперлася у берег рову неподалік великого дерева. Почувся грюкіт засувів, і величезна брама відкрилася навстіж.

З’явилися два солдати в коротких шкіряних куртках з мечами на поясі і з сурмами в руках. На мості вони підняли сурми й засурмили. Злякавшись, кукабарри перестали сміятися, а чомги, що плавали у рові під вербою, пірнули у воду, лишивши за собою кола, що повільно розходилися по поверхні води.

— Я йду, — поспішно сказав баньїп. — Рушайте за моїм сигналом.

Великий і огрядний, він попрямував до мосту. Земля стугоніла від його важкої ходи.

— Цікаво, витримає його міст чи ні? — промовила Сіра Шкурка.

Міст таки здригнувся, коли баньїп ступив на нього, але це був міцний міст, і до того ж баньїп ходив по ньому сотні разів. Коли він наблизився до брами, солдати попросили його зачекати, щоб доповісти королю про його появу. Як тільки вони пішли, баньїп махнув хвостом і Пітер та Сіра Шкурка чимдуж побігли до нього через міст. Пітер міцно затис у руці Громовика.

— Тепер мерщій до замку, — квапив їх баньїп. — Ідіть коридором ліворуч. Цим ходом майже ніхто не ходить. Звідти ви знайдете дорогу до кімнати принцеси.

Пітер і Сіра Шкурка кинулися в замок і побігли коридором ліворуч. Їх не помітили, хоча в кінці великого залу, напроти входу, Пітер побачив групу солдатів, які виходили задніми дверима, що вели на подвір’я. Солдати весело сміялися і не помітили двох непроханих гостей.

Друзі потрапили до широкого коридора, в якому було повнісінько людей, які йшли до замкової кухні і несли кошики з городиною і садовиною, туші овець. Очевидно, це був той самий день, коли місцеві фермери, садівники і м’ясники приносили свою продукцію на продаж.

— Якби в мене був кошик із садовиною, я міг би удати з себе садівника, — сказав Пітер.

— Тільки не в цьому одязі,— мовила Сіра Шкурка, — але це ми швидко залагодимо.

Вона витягла з сумки довгу брудну сорочку із грубого рядна, латану-перелатану. Коли Пітер одягнув її, вона цілком закрила його вишукане вбрання. Сіра Шкурка знову занурила лапу в сумку і дістала звідти старий повстяний капелюх, який Пітер надів на себе. Капелюх принца він віддав Сірій Шкурці, яка кинула його собі в сумку.

— Я потім поверну його тобі,— запевнила вона хлопця. — Тепер нам бракує лише кошика із садовиною.

Вона понишпорила в сумці лапою, витягла плетений кошик з помаранчами і спохмурніла.

— Я хотіла, щоб у сумці була всяка садовина, а одержала самі помаранчі.

— Ну то й добре, — сказав Пітер. — Я вирощую помаранчі і більш нічого. Ходімо. Приєднаймося до цих людей.

Вони трохи зачекали, поки якийсь старий, що ніяк не міг впоратися з маленьким візком, навантаженим картоплею, пройшов повз них. Пітер вислизнув з-за рогу й заходився допомагати йому, підштовхуючи візок ззаду. Сіра Шкурка простувала трохи осторонь і несла помаранчі.

— Дякую, друже, — зрадів старий. — У наш час люди вкрай рідко допомагають одне одному.

Вони вийшли на подвір’я, де муштрувалися солдати.

— Уже недалеко, — сказав старий. Він провів їх у широкі двері, які вели до кухні й ринку. Велика кімната була умебльована грубо збитими лавками і громіздкими столами, на яких фермери розкладали для продажу свій товар.

Сіра Шкурка поставила кошик з помаранчами на стіл. Попрощавшись із старим, Пітер став поруч з нею.

— Що нам робити зараз? — запитав він.

Огрядний пихатий чоловік, що робив закупки для замку, почув запитання й підійшов до них.

— Я вам скажу, що робити, — мовив він. — Забирайтеся звідси разом із цією твариною. На цьому тижні ми не будемо готувати суп із хвоста кенгуру, ясно? Геть звідси!

— А мої помаранчі? — затинаючись, прожебонів Пітер, наляканий тим, що чоловік вважає Сіру Шкурку за товар, який продається.

— Помаранчі? Це інша справа. Це саме те, що нам потрібно для прекрасної принцеси. — Покупець витяг одного з кошика й пом’яв його пальцями. — Чудові помаранчі. Беру.

— Якщо можна, ми занесемо їх принцесі,— запропонував Пітер, який побачив у цьому можливість зустрітися з нею.

Покупець оторопів, його обличчя налилося кров’ю від люті.

— Що це за розмови? — вигукнув він, оглядаючись на людей довкола. — Дивіться! Ось людина, яка насмілилася просити зустрічі з прекрасною принцесою! Це якийсь пройдисвіт! Одягнений в лахміття! Він хоче віднести помаранчі прекрасній принцесі. Покличте варту! Повідомте короля! Відрубайте йому голову!

Чоловік розмахував руками і своїми вигуками сам себе розпалював. Люди були страшенно налякані. Вони здивовано поглядали на Пітера, вважаючи його за божевільного.

Сіра Шкурка перелякалась. Вона ніколи не чекала від Пітера такої необачності. Надворі солдати припинили свою муштру й прислухалися до галасу, який лунав з кухні. Один з них кинувся доповідати королю.

— Тікаймо звідси, — сказала кенгуру Пітеру, який уже зрозумів, що зробив дурницю. — Сідай мені на спину, не гай часу!

Пітер скочив на спину кенгуру і вчепився їй у хутро. В правій руці він міцно тримав Громовика. Сіра Шкурка стрибнула вперед і проскочила в двері так швидко, що приголомшений покупець не встиг зупинити їх.

Вона неслася по двору так, як ніколи. Добре, що Пітер був вправним вершником, інакше він не втримався б у неї на спині. На повній швидкості кенгуру звернула в коридор, нахилившись вбік, як завзятий велосипедист. Пітер цупко тримався за її хутро. Вона добігла до вузької драбини й, стрибаючи через чотири сходинки, помчала вгору.

У кінці сходів був майданчик, і Сіра Шкурка зупинилася на ньому, щоб перевести подих. Пітер зірвав з себе сорочку, яка прикривала його вишуканий одяг, кенгуру повернула йому капелюха з пером. Тепер зовні схожий на принца, Пітер тримався з великою гідністю.

Знизу долинав галас і чути було, як сходами бігли люди.

Насолоджуючись погонею, гавкали гончаки. От-от мали з’явитися солдати, що дерлися по сходах, переслідуючи втікачів.

— Напевно, на поверх, де ув’язнена прекрасна принцеса, ведуть інші сходи, — мовив Пітер. — Варта й солдати кинулися туди, але незабаром вони з’являться тут, щоб обшукати це крило замку. Найкращий вихід для нас — підніматися далі, поки дістанемося поверху, що над кімнатою принцеси. Як ти гадаєш?

— Нічого іншого нам і не лишається робити, — відповіла Сіра Шкурка. — На горі замку є вежа. Ходімо туди.

Долаючи поверх за поверхом, вони опинилися в кімнаті, яку, вочевидь, використовували як комору. Вона була захаращена різним мотлохом. Тут у безладді валялися лати, мечі, списи, поламане колесо, стільці без ніжок. Все було вкрите пилюкою, і брудне павутиння звисало із стелі.

— Тут давно нікого не було, — сказала Сіра Шкурка. — Дивись, ми залишили свої сліди на запиленій підлозі.

Пітер підійшов до вікна і глянув униз на територію замку. Прямо під вікном він побачив рів, на його протилежному березі росло велике дерево, під яким мирно спав баньїп. Місячне Сяйво пасся на галявині. Видно було зарості чагарника, в яких Пітер заховав сідло й вуздечку.

— Йди сюди, подивись. Я думаю, що вікно прекрасної принцеси якраз двома поверхами нижче під нами.

Сіра Шкурка визирнула й побачила голубі фіранки в кімнаті прекрасної принцеси, що тріпотіли на вітрі.

— Нам пощастило, — сказала вона. — Це й справді її кімната. Як же нам туди спуститися? Тут, де ми зараз, дуже небезпечно. Незабаром обшукають усі кімнати і нас спіймають. — Вона опустила руку в сумку і витягла жмут мотузки, кінець якої прив’язала до грубої крокви, на якій трималося склепіння вежі.

— Для чого це? — запитав Пітер.

— Я зроблю мотузяний зашморг, у який ти сядеш, і опущу тебе до вікна принцеси. Таким чином ти дістанешся до її покою. Вона розумна й добра. Я певна, що принцеса підкаже тобі, як визволити її. Може, вона придумає, як і мене врятувати.

— Але ж ти будеш зі мною.

— Ні, я лишаюся тут.

— Ні в якому разі, я не кину тебе саму. Хіба ти не розумієш, що незабаром сюди увірвуться солдати. Ти мій друг. Якщо тебе вб’ють, я не знаю, що зі мною буде. Знаю лише, що не зможу бути знову щасливим.

— Це єдиний вихід, — наполягала Сіра Шкурка. — Я зможу спустити тебе на мотузці, але не зможу злізти по ній сама, бо тільки-но ти дістанешся до вікна, мотузку треба забрати назад, інакше її побачать. Коли сюди увірвуться солдати, вони подумають, що мене жалюгідний злидар привів продавати на кухню для супу. Я впевнена, що вони не вб’ють мене. Вони ж не знають, що кенгуру вміють говорити, а я мовчатиму. Якщо ж ми обоє тут залишимося, тоді нас уб’ють. Потрапивши до кімнати принцеси, ти зможеш розповісти їй про нас, і вона знайде спосіб допомогти нам.

Пітер розумів, що Сіра Шкурка має рацію, але вважав зрадою кидати її сам на сам з розлюченими солдатами. Врешті-решт вона таки переконала його опуститися на мотузці до принцесиної кімнати. Хлопець переліз через підвіконня і сів у зашморг, який зав’язала Сіра Шкурка.

— Тримайся добре, — сказала вона. — Відштовхуйся од стінки, щоб не побитися об неї. Хай щастить тобі!

Пітер почав повільно спускатися. Ой, як лячно висіти так високо над деревами й ровом. Мотузка ставала довша. Його гойднуло вздовж стіни замку і вдарило об кам’яний виступ. Тримаючись руками за стінку, хлопець рухався все нижче. Глянувши вгору, він побачив Сіру Шкурку, що виглядала з вікна і стежила за ним. На душі стало легше.

Нараз під своїми ногами він побачив голубі фіранки, що погойдувалися на вітрі. Коли він порівнявся з вікном, мотузка перестала опускатися. Пітер ухопився за кам’яний виступ, підтягнувся і заліз на підвіконня. Тоді вивільнився із зашморгу, відпустив мотузку і ступив у покій.

Коли хлопець зник з очей Сірої Шкурки, вона швидко змотала мотузку, кинула її в сумку, а тоді зачинила двері й заховалася за купою коробок, накиданих у кутку кімнати. Сіра Шкурка переконувала Пітера, що їй ніщо не загрожує, але тепер, залишившись сама, злякалася собак, гавкіт яких долинав з нижніх поверхів. У цій кімнаті вона не могла показати їм, як добре вміє бігати. От якби це було в лісі! Тупіт солдатів, що підіймалися сходами, повернув її до реальності. Вона боязко причаїлася у своєму закутку.

Солдати грюкали в двері й вимагали, щоб їм відчинили. Не отримавши відповіді, висадили їх і увірвалися до кімнати з довгими списами напереваги. Собаківники ледь втримували на прив’язі двох величезних догів, які люто шкрябали по підлозі своїми страхітливими пазурами. Собаки винюхували сміття та мотлох, розкиданий по кімнаті, важко дихали, гавкали, слина текла з їхніх пащ.

— Обшукайте кімнату, — наказав капітан — огрядний чоловік з грубим неголеним обличчям. — Це остання кімната. Він має бути в ній. Скидайте цей мотлох сюди. Він десь тут ховається.

Незабаром солдати підійшли до коробок, накиданих у кутку. Вони перенесли їх туди, куди вказав капітан, і побачили Сіру Шкурку. Вона мовчала й поводилась так, що їм і на думку не спадало, що кенгуру вміють розмовляти з тими, хто розуміє й поважає дух лісу. Вона була така сама, як звичайні кенгуру, з яких готують їжу для свійських тварин і на яких люди полюють задля, як то кажуть, спортивного інтересу.

Солдати схопили Сіру Шкурку, одягли їй на шию зашморг і витягли на середину кімнати, де стояв розлючений капітан.

— Що це таке? — заволав він. — Де фермер, який привів її сюди?

— Схоже на те, що він кинув її,— сказав якийсь солдат. — Його немає в кімнаті.

— Він привів її в замок, щоб продати на кухню, — мовив інший. — Вони тікали разом. Фермер ховається десь у замку. Мабуть, він кинув тварину, яка й забилася сюди з переляку.

— Так воно, певно, й було, — погодився капітан. — Все ж ми поведемо її до короля і послухаємо, що він скаже.

Вони потягли Сіру Шкурку сходами вниз і завели до королівських покоїв. Король сидів на прикрашеному дорогоцінними каменями троні в оточенні рицарів і придворних, які мали на думці одне: чим би його улестити?

— Де фермер, який привів цю істоту до замку? — запитав король.

— Ми не можемо його спіймати, ваша величносте, — промовив капітан. — Він, мабуть, покинув замок разом з іншими фермерами.

— Нам треба остерігатися принців і рицарів, — заявив король і запитав: — А не може той фермер бути замаскованим принцом?

— Ні! Ні! — вигукнув капітан. — То нікчемний злидар у латаному одязі. Він не може бути принцом. Я думаю, він хотів лише побачити прекрасну принцесу. Певно, він дуже бідує, якщо хотів продати це жалюгідне створіння на суп.

— Мабуть, — сказав король, оцінюючи Сіру Шкурку гострим поглядом. — Кенгуру являють собою якусь цінність? — поцікавився він, а відтак прибрав картинної пози і поправив на голові корону. — Чи вартий чогось суп із кенгуру?

— Нічого не вартий, ваша величносте, — відповів капітан. — З кенгуру переважно виготовляють їжу для свійських тварин. Хутро теж має певну вартість.

— Добре, — мовив король. — Збудуйте для неї загін на подвір’ї і тримайте її там, доки я зв’яжуся з надійними агентами фірми «Їжа для свійських тварин».

У своєму нотатнику він зробив запис: «Продати кенгуру і на ці гроші купити кілька кенгуру. Можливий прибуток через шість місяців — сорок доларів».

Ця цифра задовольнила короля. Сіра Шкурка, яка зблідла під хутром на згадку про їжу для тварин, за виразом його обличчя зрозуміла, що протягом кількох діб їй ніщо не загрожуватиме.

Їй було дуже сумно. Вона згадувала дні, коли вони разом з Пітером і Місячним Сяйвом бігали лісом; тепер їй здавалося, що ті дні ніколи не повернуться. Вона опустила лапку в сумку, стиснула чарівну пелюстку й заспокоїлася.

— Заберіть її звідси! — наказав король, скінчивши свої підрахунки. — Зробіть загін і киньте їй сіна.

Сіру Шкурку витягли надвір. Капітан загадав своїм солдатам спорудити невеличкий загін під стіною замку. Вони збудували високу огорожу з колючого дроту, перестрибнути яку без розгону було неможливо, а розігнатися не було де, загін вийшов зовсім малий. До того ж не було ніякого піддашка, де можна було б сховатися від дощу та сонця, не було соломи, щоб лягти, Сіра Шкурка мала спати на голих каменях.

Солдати жбурнули їй купу сухої трави й пішли.

Кенгуру скублилася на своєму хвості і задумалася про те, чи зумів Пітер врятувати прекрасну принцесу.

— Сподіваюсь, вони не забудуть про мене, — прошепотіла вона.

Розділ 14

Прекрасна принцеса

Пітер переліз через підвіконня і опинився у великій кімнаті, розкіш якої приголомшила його. Ніколи раніше йому не доводилося бувати в таких покоях. На стінах висіли дорогоцінні гобелени й картини, підлогу вкривав перський килим. Біля стіни стояв столик, на якому містилася колекція чудових каменів. Там були опал і яшма, димчастий кварц, закам’яніле дерево, болотний агат, бурштин і хризопраз.

На килимі ручні кроленята бавилися. Ластівки спорудили свої вапнисті гнізда прямо під стелею. Пташки приносили комах своїм пташенятам.

У глибині кімнати на книжкових полицях Пітер помітив три томи «Володаря кілець». Там стояли всі «Нарнійські хроніки», «Аліса в Країні Чудес», «Острів скарбів» і багато книжок про коней. На верхній полиці біля вази з польовими квітами спав, згорнувшись, опоссум. Мальтійський тер’єр, кошлатий, як вовняний килим, спочивав на канапі.

За столом у центрі кімнати сиділа дівчина незрівнянної краси. Таких вродливих дівчат Пітер ще ніколи не бачив. Її довге світле волосся сягало майже до пояса і облямовувало обличчя двома золотими хвилями.

Її сині очі, глибокі й променисті, осявали кімнату яскравим світлом, женучи геть похмурі тіні.

Сірий дрізд, що дзьобав крихти на підвіконні, співав про красу принцеси, але хіба міг його заливистий спів передати її чарівність. Ані білі лебеді у вечірньому небі, ані тендітні орхідеї, осяяні місячним світлом, не могли зрівнятися з красою принцеси.

Дивитися на неї було щастям.

Принцеса була приголомшена. Вона саме робила уроки. На столі перед нею лежала розгорнута книга і твір, над яким вона працювала. Ніколи досі незнайомці не заходили до її кімнати без рекомендації, тому вона надзвичайно здивувалася несподіваній появі Пітера, який уліз через вікно. Принцеса підвелася з-за столу й глянула на хлопця широко розкритими очима. Її шовкова сукня, синя, мов крило волового очка, виблискувала коштовними каменями й мерехтіла, мов місячне сяйво на воді. Це було вбрання, гідне принцеси.

Пітер не міг вимовити й слова. Він узагалі не вмів розмовляти з дівчатами, а звертатися до прекрасної принцеси йому було ще важче. Хлопець просто не знав, що й сказати.

Вона усміхнулася до нього й промовила:

— Ви, напевно, принц, який пробрався крізь ліси й гори, щоб визволити мене?

Її голос бринів, як музика. Горбань Мик так і казав Пітеру: «У принцеси, яку ти знайдеш, буде чудовий голос. У всіх принцес такі голоси».

— Я не справжній принц, — відповів Пітер, — але я скоро ним стану.

— У вас вбрання принца.

— Так, мій одяг стає вишуканішим з кожним днем. Вам подобається мій капелюх? Він прикрашений страусячим пером.

— Чудовий капелюх, і добре, що саме із страусячим пером. У деяких принців на капелюхах пера білої чаплі. Каміла — моя покоївка — казала, що вони вбивають чапель, щоб добути собі ті пера, тому я не хочу знатися з принцами, які мають на капелюхах пера білої чаплі. А тепер розкажіть про себе.

Пітер розповів їй про своє життя з горбанем Миком, про свої пригоди з того часу, як він вирушив визволяти прекрасну принцесу. Хлопець повідав їй про Сіру Шкурку і її чарівну сумку. Він говорив і говорив, а принцеса слухала, спершись ліктями на стіл, бо хотіла дізнатися все про нього і його друзів. Розповідь Пітера вразила принцесу, а коли вона почула, що хлопець був змушений покинути кенгуру, щоб зустрітися з нею, вона підвелася й промовила:

— Ми повинні врятувати її!

А далі трохи замислилась і докинула:

— Прикро, що я ув’язнена в цій кімнаті. Як тільки виходжу з неї, мене оточує варта. Заждіть трохи, я знайду вихід.

— Я згоджуся на це, якщо Сірій Шкурці нічого не загрожує,— мовив Пітер.

— З нею нічого поганого не станеться, — пообіцяла принцеса.

— Чому ви ув’язнені? — запитав Пітер. — Як вас звати? Я прийшов, щоб визволити вас. Я маю знати ваше ім’я і все про вас.

— Мене звати Лованою. Гарне ім’я?

— Мені подобається.

— Це ім’я аборигенів. Воно означає «перша донька».

— Розкажіть мені ще щось.

— Мені є що розповісти вам. Як це чудово, коли є кому розповідати про все. Спочатку — про свої відчуття.

Принцеса розказала йому, що світ за вікном її кімнати здавався їй повним чудес і краси.

— Я розуміла, що лише в дитинстві зовнішній світ можна назавжди зробити частиною свого життя, — вела вона далі,— мені хотілося обійняти все живе, як щось рідне й дороге. Але діти повинні вчитися. Мене ув’язнили і заборонили дивитися на те, як розквітають в лісі орхідеї. Я мала сісти за книжки і вчитися, але не бачила літер перед очима, подумки я танцювала серед дерев у лісі й підкидала в повітря квіти. Мої батьки — король і королева — дуже суворі. Вони вирішили тримати мене під замком у цій кімнаті, поки я складу випускні іспити й отримаю атестата. Кожного ранку вони читають мені нотації. А горбань Мик читає вам нотації?

— Ні,— відповів Пітер. — Він любить мене і тому ніколи не читає мені нотацій. Коли я був маленький, він познайомив мене з усіма лісовими пташками, квітами й тваринами. Я знаю в лісі геть усе. Коли я підріс, він читав мені книжки, які розповідали про все на світі, потім я прочитав їх сам. Ось так я вчився.

— Мій батько поводиться інакше, — сказала Лована. — Я стою перед ним, а він мене відчитує: «Не хочу, щоб моя донька була дурнішою за інших дівчат. Всі діти, які мешкають у замку, вже склали випускні іспити й отримали атестати. Я хочу пишатися тобою, а мені стає соромно, коли я чую, що інші дівчата вже склали іспити. Я теж хочу заявити, що моя донька одержала атестат. Як ти можеш вийти в світ, якщо в тебе менше знань, ніж в інших дівчат? А все тому, що ти ледача і не хочеш учитися. Мені й матері соромно дивитися людям у вічі через те, що в нас дурна донька. Складеш іспити, отримаєш атестата — і я звільню тебе. Принцам і рицарям нема чого їздити сюди й просити твоєї руки. Я дам їм такі завдання, які вони ніколи не зможуть виконати, а потім відрубаю їм голови».

«Правильно, — погодилася на це королева. — Ось дочка сера Реджинальда Мальтраверса вже склала іспити, а їй лише п’ятнадцять років. Тепер багатий і вельможний принц хоче одружитися з нею».

«Ганьба!» — зробив висновок король.

— Я часто плачу, — оповідала Лована, — бо знаю, що не складу іспитів і буду ув’язнена усе своє життя, якщо ви не врятуєте мене.

— На мою думку, ви дуже розумна дівчина, — сказав Пітер. — Досить подивитися на вас, щоб зрозуміти це. Я заберу вас звідси, а коли ви підростете, ми одружимося і будемо жити разом з горбанем Миком. Ви допомагатимете нам готувати сніданок, годувати тварин і птахів. Ми прибиратимемо в хижі, стелитимемо ліжка і пригощатимемо гостей чаєм. Ми дістанемо вам поні, такого, як Місячне Сяйво, і щодня будемо їздити лісом. Я навчу вас рубати дрова для вогнища і смажити на вугіллях м’ясо. Ми прочитаємо сотні книжок.

— Чудово, — вигукнула Лована. — Мені ніколи не дозволяли робити такі речі, а я страшенно хочу їх робити. Я з радістю рубатиму дрова і смажитиму м’ясо на вугіллі. Зараз, коли я хочу їсти, то дзеленчу в дзвіночок. Бачите, он ті дзвіночки.

На полиці поруч із ліжком принцеси Пітер побачив низку дзвіночків, схожих на тронки.

— Кожний призначається для окремої особи, — пояснила Лована. — Найбільший — для кухаря, оцей — для покоївки, найменший — для мого вихователя. Сьогодні я маю подзвонити йому, коли вивчу всіх дослідників Австралії. Вранці я маю перелічити їх своєму батькові. Скажіть, якщо нам дозволять одружитися, я справді зможу готувати вам і горбаневі Мику їжу, доглядати вас, коли заслабнете, їздити верхи на Місячному Сяйві, годувати пташок і тварин?

— Ви все це робитимете, а ми вдвох будемо допомагати вам. Ми завжди допомагаємо один одному. Лише тоді, коли хворітиму, я не зможу допомагати вам, будете поратися самі.

— Яке у вас чудове життя! — мовила Лована. — Які ви щасливі!

— Так, ми щасливі, — сказав Пітер. — Але зараз я дуже хвилююся за долю Сірої Шкурки. Я б хотів, щоб ви чимскоріше склали іспити і були вільною. Тоді ми зможемо піти й розшукати її.

— Складність у тому, що я не дуже кмітлива, — сумно зауважила Лована. — Я ніколи не складу іспитів.

— Складете, — запевнив її Пітер. — Послухайте, в мене є для вас подарунок.

Він витяг з торбинки, що висіла в нього на шиї, чарівну пелюстку і простягнув її Ловані.

— Візьміть. Затисніть її в руці. Прошу вас. Це надзвичайно гарний подарунок. От побачите.

Лована взяла пелюстку і міцно затиснула її в руці. Поступово вона стала перетворюватися на справжню принцесу. Її очі радісно блищали, на вустах грала зворушлива усмішка, яка до сліз розчулила Пітера.

Ледве-но хлопець дав принцесі пелюстку, як сам він теж змінився — став сильним, шляхетним і відважним.

— Ви стали зовсім іншим, — сказала Лована.

— Здається, що так. Як ви себе почуваєте?

— Казково. Я хочу негайно скласти іспити й отримати атестат. Цікаво, що це зі мною сталося?

— Вас відтепер люблять, і ви потрібні,— сказав Пітер. — Ви складете всі іспити. Покличте вихователя.

— Зараз. Заховайтеся в моїй спальні, а я подзвоню йому.

Вона зачинила за ним двері спальні й задзеленчала у маленький дзвіночок.

Вихователь не змусив себе чекати. Лована ще тримала дзвіночок, а він вже стукав у двері.

— Заходьте, — запросила його принцеса.

До кімнати увійшов згорблений чоловік у чорному забрудненому крейдою сюртуку. Окуляри в металевій оправі сиділи в нього на самому кінчику носа, так, щоб він міг дивитися поверх них.

— Ваша високість скінчили заняття? — запитав він.

— Я скінчила їх назавжди, — відповіла Лована. — І хочу зараз скласти випускні іспити. Дайте мені, будь ласка, контрольні роботи.

— Але ж, ваша високість, — заперечив вихователь, — ви самі добре знаєте, що вже тричі провалювали іспити. Ви, безперечно, ще не готові до складання іспитів. Розумієте, сидіти перед розкритою книгою ще не означає вчитися. Треба вміти зосереджуватися. Крім того, я певен, ви не знаєте, коли було страчено Карла І. А хто такий Вот Тайлер? А яка різниця між мисом і півостровом?

— Я чітко знаю, коли його стратили, і я також знаю, що не можна страчувати людей. До того ж я пам’ятаю все, що читала про миси і Вота Тайлера. Давайте мені негайно контрольні роботи.

Лована вірила в силу чарівної пелюстки.

— Гаразд, гаразд, — бурчав вихователь. — Але король знову розгнівається, якщо ви не складете іспитів.

Він пішов по контрольні і незабаром повернувся з купою аркушів.

— Ось ваші контрольні роботи на право одержання атестата, — урочисто проголосив він. — Сідайте за стіл і дайте відповідь на всі поставлені в них запитання. Розмовляти заборонено. Я сидітиму тут і стежитиму за вами.

Цього разу вона була цілком спокійна і не боялася читати запитання, бо була певна, що зможе відповісти на них.

Вихователь витяг з кишені жилета величезний годинник і подивився на нього.

— Я даю вам дві години для відповідей на всі запитання. Почнете за моєю командою.

Він мовчки дивився на годинник, потім вигукнув:

— Починайте!

Ніколи в житті Лована так швидко не писала. Її ручка без упину ковзала по паперу. Для неї не існувало складних запитань. Час від часу вона дивилася на пелюстку, затиснуту в лівій руці, потім писала ще швидше. Аркуш за аркушем лягали на купу поруч із нею, і, коли вихователь попередив: «Час вийшов!», Лована вже дала відповідь на всі запитання.

Вихователь зібрав роботи і сів їх перевіряти. Він читав аркуш за аркушем і не знайшов жодної помилки. Ловані, яка стежила за виразом його обличчя, було приємно чути його схвальні вигуки.

— О! А! О!

Вихователь скінчив читати, склав аркуші на столі й сказав:

— Я просто не вірю своїм очам. Ви склали випускні іспити на відмінно з відзнакою. Це неймовірно. А то ж було як об стіну горохом. Я вважав, ваша високосте, що природа нагородила вас красою, але обділила розумом. Що сталося? Я маю розповісти про все королю. Думаю, мене підвищать у посаді.

Він побіг розшукувати короля, а Лована пішла в спальню, щоб розповісти Пітеру, як склала іспити.

— Якщо це називається освіта, я її отримала, — сказала вона. — Не було жодного запитання про добро або безкорисливість. Мені не потрібно було доводити, що я чуйна й добра. Не було запитань про дикі квіти й птахів. І нічого про життя. Цього навчите мене ви і горбань Мик.

— Ви вже навчилися, — запевнив її Пітер і запитав: — Тепер ви вільні? — Він прагнув урятувати Сіру Шкурку.

— Так. Усі знають, чому мене тримали в ув’язненні, нині король має виконати свою обіцянку. Незабаром він прийде сюди з вихователем. Станьте поруч, щоб я не боялася. Батько зробить усе, щоб позбутися вас, і дасть вам три завдання, які ви не зможете виконати.

— Нас не залякати, — мовив Пітер. — Ми маємо чарівну пелюстку — вона нам допоможе.

Розділ 15

Три завдання

Почулися голосні команди і тупотіння чобіт. Двері відчинилися, і з’явилися король з королевою в супроводі варти. Королева, сповнена гордості, кинулася обіймати Ловану.

— Моя люба! — сказала вона. — Я така щаслива. Леді Мальтраверс помре від заздрощів, почувши про твої високі оцінки. Ти склала іспити набагато краще, ніж її доньки.

Король, який побачив поруч з Лованою Пітера, його розкішне вбрання та гордовиту поставу, розгнівався.

— Хто цей непроханий гість? — вигукнув він. — Схопіть його.

Він зробив знак варті, і солдати кинулися до Пітера, але Лована ступили вперед і владним жестом зупинила солдатів.

— Я хочу нагадати вам вашу обіцянку, — звернулася вона до короля. — Ви сказали, що коли я складу випускні іспити й отримаю атестат, то буду вільна і зможу сама вибирати собі друзів.

— Яка прикрість! — вигукнув король. — Невже я таке обіцяв? Певно, я з’їхав з глузду.

— Король ніколи не порушує свого слова, — нагадала йому Лована.

— Це зрозуміло, — відрізав король. — Але взагалі від королів багато вимагають. Прошу вас більше ніколи про такі речі мені не нагадувати. Хоч ви й отримали атестат, але вам бракує такту. Як бізнесмен, я зацікавлений у тому, щоб переговори скінчилися на мою користь. Не турбуйтеся, я зараз не скривджу цього принца, чи хто він там є, але ніколи не погоджусь віддати вас заміж за людину, яка не зможе виконати три моїх завдання.

— Я виконаю ці завдання, хоч би які складні вони були, — заявив Пітер. — Назвіть їх.

— Добре, — сказав король. — По-перше, ви повинні знайти людину, яка вміє брехати краще за мене.

— Боже мій, — прошепотіла Лована, — мій батько найвидатніший в світі брехун. Ви ніколи не знайдете людини, яка б його перебрехала.

— Я знаю таку людину, — пошепки відповів їй Пітер, а вголос мовив: — Я приведу вам таку людину за умови, що суддею у цьому змаганні буде баньїп.

Королю сподобалася ця пропозиція. Баньїп завжди був надійним сторожем принцеси, отож не було сумніву, що той віддасть йому перевагу у цьому двобої.

— Добре, нехай баньїп буде суддею, — охоче погодився він.

— Які ще завдання? — поцікавився Пітер.

— Якщо ваша людина переможе мене, наступним завданням буде знайти і приборкати Вогнекса — дикого коня, що живе у Глибоких горах. Ви маєте об’їздити його, загнуздати, осідлати і привести сюди.

— Ніколи не чув про такого коня, — сказав Пітер.

Король розсміявся.

— Почуєте, — мовив він, потираючи руки. — Він страшніший за дракона, швидший за блискавку і стрибає аж до неба. Нікому не вдавалося загнуздати його. Навіть якщо він вас не вб’є, то закине так високо, що ваші друзі встигнуть відправити молебень за упокій вашої душі, перш ніж ви впадете на землю.

Пітер не міг уявити собі такого коня, але твердо знав, що разом з горбанем Миком зуміє приборкати його.

— А яке третє завдання? — запитав хлопець.

— Третє завдання найважливіше, — мовив король. — Корону, в якій Лована має іти під вінець, відьма, яка підмітає Місяць, кинула в сусіднє озеро. Вона вкрала її, тільки-но я відвернувся. Зараз нікому не можна довіряти.

— Чи був у цієї відьми фотоапарат? — запитав Пітер.

— Так, надзвичайно коштовний.

— Це останнє завдання, котре я маю виконати, аби здобути руку Ловани? — спитав Пітер. Він здогадався, що корону в озеро вкинула відьма, яку він зустрів на шляху до замку.

— Так, це останнє завдання, але боюсь, що вам ніколи в житті не вдасться дістати золотої корони із дна озера, навіть якщо ви виконаєте два перших завдання. Виконаєте всі три — принцеса ваша.

Король здмухнув порошинку з камзола і мовив:

— Тепер ви обоє вільні і можете гуляти по замку, поки настане час виконувати перше завдання.

Він багатозначно кахикнув, прикривши рота рукою, і дав знак варті рушити за ним.

— Ходімо, — звернувся він до королеви. — Я хочу обговорити з баньїпом правила змагання з брехні,— а Пітеру сказав: — Змагання відбудуться завтра вдень у Великому залі. Поки що вам не дозволяється виходити із замку.

— Треба мерщій розшукати Сіру Шкурку, — сказала Лована, коли вони з Пітером залишилися наодинці.

Вони побігли в кімнату, де Пітер і Сіра Шкурка ховалися від солдатів, але кенгуру там не було. Спустилися сходами і пішли по коридорах. Варта не звертала на них уваги, бо солдати мали наказ не чіпати їх на території замку. Сіру Шкурку вони знайшли на подвір’ї у загоні з колючого дроту. Кенгуру ані на хвилину не сумнівалася в тому, що Пітер і принцеса врятують її, тому не занепала духом.

— Я знала, що ви прийдете, вірила, що це буде скоро, — сказала Сіра Шкурка. — Вони мене тут жахливо годують — дають гниле сіно. Відтоді, як мене схопили, я не вимовила жодного слова. За день-два вони б мене вбили і переробили на їжу для свійських тварин. Я намагалася не думати про це. Але розкажи, як це тобі вдалося залишитися на свободі та ще й бути разом з прекрасною принцесою.

— Її звуть Лованою, — познайомив їх Пітер.

— Це ім’я шепотів вітру дуб, — мовила Сіра Шкурка. — Чудове ім’я.

— Я рада, що воно тобі сподобалося, — сказала Лована.

Пітер розповів Сірій Шкурці про всі пригоди, що трапилися з ними, про три завдання, які він має виконати, про те, як викличе на допомогу горбаня Мика, хльоснувши Громовиком.

— Не можна зволікати, — промовила Сіра Шкурка. — Якщо змагання з брехні відбудуться завтра, нам треба дати горбаню Мику час вигадати якусь неймовірну історію, аби вщент розбити короля.

Вони вийшли на середину подвір’я. Пітер дістав Громовика і розмотав його. Хлопець напружився і почав виписувати батогом над головою кола, які злилися в одне. Раптом він різко опустив руку, і тоді пролунав звук, схожий на гарматний постріл. Солдати й рицарі, що сиділи в невимушених позах під стінами замку, схопилися з переляку на ноги й почали озиратися навколо, але нікого, крім зморшкуватого погонича, який стояв, усміхаючись, перед Лованою та її другом, вони не побачили.

Горбань Мик був також ошелешений цим несподіваним ударом батога. Він лагодив сідло, аж раптом опинився на подвір’ї замку. І все це в одну мить. Пітер пояснив йому, в чому річ, і горбань Мик сів на лавку під стіною замку, обмірковувати ситуацію.

— Мене не хвилює змагання з брехні. Я, безумовно, виграю у короля, — запевнив він. — Мене турбує лише цей Вогнекс. Як нам з ним упоратися?

— Верхи на Місячному Сяйві я зажену його в загін, — сказав Пітер. — Він не може бути баскішим за Місячне Сяйво. В загоні я об’їжджу його.

— Де його знайти?

— Він живе в Глибоких горах, — повідомив Пітер. — Його неважко буде відшукати.

— Може так статися, що нам якраз буде дуже нелегко його відшукати, — мовив горбань Мик. — Але не треба зараз про це говорити. Як бути з третім завданням? Очевидно, озеро дуже глибоке, а я не вмію пірнати.

— Щодо цього не хвилюйся, — заспокоїв його Пітер. — Я знаю одну особу, яка мені дістане корону. Я побоююсь перших двох завдань.

— Вважай, що змагання з брехні вже виграно, — заспокоїв його горбань Мик. — Я не дам королю жодного шансу на перемогу. Хльосни батогом завтра, коли треба буде йти до Великого залу, і я з’явлюся. А зараз мені треба йти лагодити сідло.

Він підвівся й зник у куряві.

Розділ 16

Змагання з брехні

Наступного дня до Великого залу з усіх куточків королівства почав з’їжджатися народ: фермери й садівники, скотарі й золотошукачі. Прибув навіть сам генеральний директор компанії «Олово, мідь, цинк, свинець, золото, нафта» з дружиною й дітьми. Король підлещувався до впливового прибульця, бо покладав на нього великі надії, сподіваючись, що той знайде нафту в його володіннях. Тому й запросив генерального директора сісти з родиною в першому ряді.

Генеральний директор і сам був непоганим брехуном.

— Я маю намір запозичити кілька ідей з ваших оповідей, ваша величносте, — заявив він королю.

— Хіба я можу вас чогось навчити? — скромно промовив король. — Я лише аматор, у мене немає вашого досвіду. Але запевняю вас, хоч кого б вони виставили проти мене, — він кивнув у бік Пітера і Сірої Шкурки, які разом із горбанем Миком заходили до залу, — я все одно виграю.

Лована в цей час сиділа поруч з королевою на одному з тронів, розставлених по залу спеціально для членів королівської родини.

Король розмовляв з баньїпом, який був страшенно задоволений тим, що його хитрість зіграла свою роль і друзі пройшли до замку. Баньїп умостився на величезній колоді посередині спеціально збудованого подіуму. Поруч був трон, призначений для короля і прикрашений такою кількістю діамантів, що їхнє сяяння сліпило очі. Горбань Мик піднявся на подіум і сів на колоду поряд із банкіром, який переглядав якісь папери. Пітер улаштувався на стільці ліворуч від королівського трону.

Незабаром з’явився король і сів на троні. Він розправив своє вбрання, щільніше насунув корону на голову і прибрав урочистого вигляду.

— Вам зручно, ваша величносте? — запитав горбань Мик.

— Дуже, — мовив король. — У мене завжди краще працює фантазія, коли я сиджу на підвищенні, тому під час змагань я волію сидіти на троні.

Баньїп розгорнув пергаментний документ у палітурці з червоної шкіри й урочисто проголосив, відкриваючи турнір:

— Згідно з правилами, ви можете розповідати побрехеньки, сидячи на троні або на звичайному стільці. Ви можете брехати, сидячи верхи на коні чи якійсь іншій тварині. Можна брехати, наближаючись до судді, тобто до мене, але не віддаляючись від нього, бо я сприйматиму це як образу. Ви можете брехати…

— Досить, — роздратовано урвав його король. — Прейдімо до змагання. Я чудово знаю правила, адже сам їх писав.

— Це ви вже брешете, ваша величносте? — запитав горбань Мик, який вважав короля за дуже слабкого супротивника. Він не сумнівався в тому, що виграє в нього з першої спроби, не вдаючись навіть до хитромудрої брехні, а відбувшись лише простенькою небилицею чи звичайною нісенітницею.

— Ні, я ще не починав, — відказав король.

— Тихо! — заревів баньїп.

Публіка розсілася по місцях. Усі вболівали за горбаня Мика, сподіваючись, що він виграє в короля, бо любили Ловану й хотіли, щоб вона одружилася з Пітером.

— Отже, розпочинаємо. Король оповість свою першу брехливу історію. За побрехеньку я даватиму одне очко, потім додаватиму по одному за кожну мовлену неправду і, нарешті, десять очок — за особливо вдалу брехню.

Король відкашлявся й почав.

— Замолоду я добре заробляв тим, що збував на півдні стволи покинутих шахт для будівництва колодязів.

— Давно це було? — запитав баньїп.

— Багато років до мого народження, — відповів король.

— Чудовий вступ до брехливої оповіді. Такого я ще не чув, — сказав баньїп. — Брешіть далі.

— Ця робота потребувала великої спритності,— повів далі король. — Я мав бути гранично чесний і мати глибокі знання з математики.

— Чому?

— Треба було додавати, множити, віднімати.

— Розумію, але я хочу знати, скільки ви брали за колодязь.

— Сто доларів, — сказав король.

— Лише одне очко, — мовив баньїп.

— Чотириста доларів.

— Це краще, ще одне очко.

— Колодязі я вантажив на фургони, запряжені волами, — проводив далі король. — Вони тягли їх до Мельбурна, їм було дуже важко.

— Скільки у вас було волів?

— Двісті двадцять.

— Багато, — мовив баньїп.

— Так. Крізь ланцюг, що зв’язував волів, я просмикнув телефонний дріт від фургона до візника, якого спеціально найняв. Коли треба було зупинитися, я дзвонив візникові по телефону з фургона і він зупиняв першу зв’язку. Інші воли, коли відпускався ланцюг, теж зупинялись. Задні воли зупинялися лише через півгодини після передніх. Зупинитися негайно було неможливо. Ця система спрацьовувала досить добре, але одного разу я не зміг додзвонитися до візника, а коли, нарешті, додзвонився, воли встигли пройти десять миль.

— На мою думку, за таких умов подорожі це значна відстань, — сказав баньїп. — Кажіть далі.

— Щоранку, коли ми вирушали в путь, виникало безліч проблем, — розповідав король. — Спочатку рушали передні воли, через півгодини, коли натягувався ланцюг, стартували задні. Ми втрачали так багато часу на старти й зупинки, що я дістався Мельбурна тільки через шість місяців. Мені пощастило продати один шахтний ствол чоловікові, який хотів мати на своєму подвір’ї колодязь. І колодязь вийшов дуже гарний. Але я кинув цю справу, бо вона себе не виправдовувала.

— Це все? — запитав баньїп.

— Так.

— Чудова брехня, і найнеймовірнішим є те, що ви везли стволи на фургонах, тимчасом як могли відправити їх залізницею.

— Тоді ще не було поїздів.

— Зрозуміло. А тепер послухаймо горбаня Мика.

Старий підвівся й почав свою розповідь:

— Якось на фургоні, запряженому волами, я віз з Бурка п’ять тонн олов’яних свищиків.

— Добрий початок, — мовив баньїп, записуючи щось у своєму нотатнику.

— А куди ви їх везли? — запитав Пітер.

— Нікуди, — сказав горбань Мик.

— Але ж ви повинні були їх кудись везти, — вставив король.

— Я нікуди їх не віз, — мовив горбань Мик. — Якби я їх куди-небудь віз, я врешті-решт їх привіз би і тоді вони перестали б мені належати. А оскільки я нікуди їх не віз, то вони завжди були зі мною.

— А яка з них користь? — запитав Пітер.

— Жодної,— відповів горбань Мик. — Хоча їх можна було б використовувати як дарунки.

— Здається, ви брешете, — сказав баньїп.

— Саме цього від мене й чекають, еге ж? — запитав старий.

Баньїп розгубився.

— Звичайно, — поквапився відповісти він. — Я забув. Поки що у вашій розповіді не було ані слова правди. Кажіть далі.

— Налетів вітер, — вів далі горбань Мик. — Дерева гнулися, знялася курява.

— Це схоже на правду, — перервав його баньїп. — Свіжий вітер завжди хитає дерева і здіймає куряву. Боюсь, що я змушений буду зняти десять очок. Не забувайте, що ви повинні брехати весь час.

— Мені слід було сказати, що налетів вітер, але не здійняв куряви і жоден листочок не ворухнувся на деревах, — вніс поправку горбань Мик. — В імлі годі було щось побачити на відстані витягнутої руки. Вітер віяв у протилежних напрямках, і його потоки, зіткнувшись, застигли у смертельному двобої. Ви розумієте, що я маю на увазі?

— Ні,— відповів баньїп.

— На це я й сподівався, — мовив горбань Мик.

— Уявіть собі двох биків, що уперлися головами один в одного і стоять нерухомо, — пояснив Пітер.

— Правильно, — сказав старий.

Баньїп розгнівався. Він суворо глянув на Пітера.

— Я суддя цього змагання. До чого тут бики? В його історії про це не йдеться. Говоріть, прошу! — звернувся він до горбаня Мика.

— Я вибився із сил, підганяючи волів, які вгрузли в пісок, коли видирались на пагорб, — вів далі старий. — Це була важка робота. Воли торкалися головою колін, я зігнувся двічі, хльоскав батогом і кричав: «Гей-но, гей!» І раптом почув гарну музику. Я сперся на батіг і прислухався. Лунала п’ята симфонія Бетховена. Річ у тім, що олов’яні свищики були в пачках. Мотуззя, яким вони були зв’язані, перекрило деякі отвори, решта отворів залишалася відкритою. Від кожного струсу фургона одні отвори на свищиках відкривалися, інші закривалися. І трапилося так, що вони закривалися й відкривалися у такому порядку, що шалений вітер, дмухаючи в свищики, викликав звучання музичного шедевра. Скажу чесно, мене це вразило.

— Мене це теж дивує,— мовив король похмуро.

Баньїп заглибився у підрахунки, які робив у своєму записнику, подивився на стелю, постукав олівцем по зубах. На одній із сторінок записника він намалював кінську голову, закреслив її й промовив:

— Враховуючи правила змагань, зазначені в третьому Розділі меморандуму, і зміст подальших посилань, я оголошую переможцем горбаня Мика.

Люди зааплодували і закричали: «Ура!»

Якась фрейліна знепритомніла, не тому, що в цьому була потреба, просто їй подобалося непритомніти на таких змаганнях. Її шляхетна вдача не переносила брехні.

Король лютував. Він скочив з трону, поли його плаща розлетілися, мов крила. Він затримався на сходах, що вели до трону, і сердито вигукнув:

— Я обурений результатом змагань! Тепер ніхто не віритиме видатним брехунам. Я змушений буду вибачатись перед директором компанії «Олово, мідь, цинк, свинець, золото» за те, що ми не виправдали його сподівань на інтелектуальну гру.

— Дуже прошу вас, не робіть сцен, — сказав генеральний директор, написав щось на клаптику паперу й віддав його королю. «Завжди будемо раді прийняти вас членом нашої Ради директорів». Настрій короля після того, як він прочитав цю записку, значно поліпшився, але лють його не вгамувалась.

— Нічого, залишилося ще два завдання і є можливість перевірити, на що здатний цей самозванець, який удає із себе принца. Нехай приведе сюди Вогнекса, дикого коня з Глибоких гір, осідланого, загнузданого і об’їждженого. Лише тоді він зможе взятися за виконання останнього завдання, — сказав король і попрямував до виходу.

За ним рушила королева. Надворі трапилася прикра подія — королева наступила підбором на свій шлейф і одірвала облямівку. Якась фрейліна кинулася закріпляти її шпилькою. Королю довелося стояти й чекати на королеву, зберігаючи почуття власної гідності, що насилу вдавалося йому після поразки в змаганні з брехні.

Пітер провів принцесу Ловану до її покою. Вони йшли під руку довгими коридорами замку й віталися з людьми, яких зустрічали по дорозі. Обоє привітно вклонялися. Пітер піднімав свого капелюха з пером, а принцеса ласкаво всміхалася. Потім ті, до кого вона всміхалася, говорили:

— Це було так прекрасно, як спів лісових пташок.

Розділ 17

Повернення чоловіка на ім’я Віллі-Віллі

Залишивши Ловану в її покої, Пітер побіг через підйомний міст до великого дерева, де на нього чекали горбань Мик і баньїп. Сіра Шкурка пішла по Місячне Сяйво, який пасся досить далеко від дороги.

Баньїп лежав горілиць у затінку, склавши руки на череві, і роздумував над тим, як виконати друге завдання.

Пітер сів біля нього.

— Я багато думав над тим, як знайти Вогнекса, — мовив він. — У горах сотні долин, і він може пастися у будь-якій з них. Ми можемо шукати місяцями і не знайти його. Я знаю чоловіка, який скаже нам, де пасеться Вогнекс.

— Це позбавить нас зайвого клопоту, — сказав горбань Мик. — Як його звати?

— Віллі-Віллі. Сіра Шкурка і я зустріли його в пустелі Самотності. В нього є телескоп, у який він бачить на сотні миль.

— Як з ним зустрітися? — запитав горбань Мик.

— Це важко, — мовив Пітер. — Він живе далеко звідси.

— У пустелі Самотності?

— Так.

— У нас гарні коні. На них ми дістанемося туди досить швидко.

— Як ви збираєтесь приборкати Вогнекса, коли спіймаєте його? — запитав баньїп. — Це величезний кінь із жахливим норовом.

— Коли ми спіймаємо Вогнекса, Пітер об’їздить його, — сказав горбань Мик. — Я сам вчив хлопця їздити верхи.

— Безумовно, я приборкаю його, — промовив Пітер не досить упевнено.

— Я вірю, що ти зумієш це зробити, — сказав горбань Мик. — Ти відважний хлопець і маєш добре серце. Звичайно, тобі доведеться переодягтися. Перо на капелюсі тріпотітиме, мов комишина, коли твоя голова буде тіпатися. Об’їжджаючи Вогнекса, бережи голову. Пропадеш, якщо забудеш про це. Я дам тобі штани для їзди верхи і мою стару червону сорочку. Сідло і вуздечку візьми свої. Об’їжджати коня треба довго. Всю вагу тіла перенеси на ноги, міцно тримай їх у стременах. Рухайся разом з конем. Дивись уперед. Коли він стрибатиме до неба, випереджай його. Позбудься скутості. Розслабся. Роби все легко й гарно. Не смикай коня з боку в бік. Нехай це роблять учасники родео. Запам’ятай, він басує, доки в нього вистачає повітря в грудях. Потім він форкне і знов береться за своє. Тієї ж миті переводь дух і ти, отак і приборкаєш його.

Горбань Мик поплескав хлопця по спині:

— Тепер рушаймо. Попереду в нас важкий шлях до пустелі Самотності. Коли Віллі-Віллі скаже нам, де перебуває Вогнекс, ми поїдемо туди і знайдемо його.

— А твій кінь? — запитав Пітер.

— Справді, де мені взяти коня? — звернувся до баньїпа горбань Мик.

— Якщо ви підете вздовж рову, то побачите стайню, в якій тримають коней тих рицарів і принців, яких я вбив, ще коли в мене не було чарівної пелюстки, — відповів баньїп. — Візьміть гнідого з білою зірочкою на лобі. Мені здається, що це гарний кінь.

Коли горбань Мик повернувся з конем, на нього вже чекали Сіра Шкурка й осідланий та загнузданий Місячне Сяйво. Кінь, якого вибрав собі горбань Мик, поступався Місячному Сяйву щодо грації і сили. Не було в нього ні гордовитої посадки голови, ні сміливого погляду, притаманних поні. Цей гнідий не звик до звуків сурм і брязкоту зброї.

Місячне Сяйво подужчав. Здавалося, кінь з такими міцними ногами й мускулястим крупом не знає втоми. Він не басував, а летів, ледь торкаючись землі. Тоді, коли Пітер, даруючи людям щастя з допомогою чарівної пелюстки, дедалі більше набував рис шляхетного принца, Місячне Сяйво поступово перетворювався на бойового коня, гідного свого господаря.

Горбань Мик підправив стремена і скочив у сідло. Гнідий закрутився на місці.

— Цього коня погано об’їздили;— пробубонів старий і натягнув повід. Кінь став.

Горбань Мик пришпорив гнідого і той помчав уперед.

— До скорої зустрічі! — гукнув вершник баньїпу. Пітер рушив слідом за ним. Вони поскакали пліч-о-пліч до лісу, за яким простягалася пустеля Самотності.

— Отже, знову в путь, — закричала Сіра Шкурка і наздогнала вершників. Її стрибки нагадували ритмічний рух морських хвиль. Коли друзі заглибилися в чагарник, голова кенгуру то з’являлася над чайними деревами, то зникала у зеленій хащі.

Цілий день вони були в дорозі, а надвечір дісталися місцини, порослої високою травою, по якій зеленими хвилями пробігав вітер. Горбань Мик дуже зрадів, побачивши таке чудове пасовисько для коней.

— Зупинімося тут, — сказав він. — За цим пагорбом має бути лагуна. Напувай коней, а ми з Сірою Шкуркою розіб’ємо табір.

Коли Пітер повернувся, попід скелею палало вогнище, а горбань Мик смажив м’ясо. Хлопець розсідлав коней, пустив їх пастися, а сам сів біля вогню.

Наступного дня ще задовго до світанку друзі вирушили в путь, розраховуючи до обіду дістатися пустелі Самотності. Нарешті за високими дюнами вони побачили пустелю, що тяглася далеко за обрій: вона здалась їм надзвичайно безлюдною і гнітючою.

Друзі зупинили коней. У цьому безводному просторі не було жодного сліду Віллі-Віллі.

— Давайте пошлемо йому димові сигнали, як це роблять аборигени, — запропонувала Сіра Шкурка. — Коли Віллі-Віллі побачить клуби диму в небі, він, безумовно, примчить сюди, аби з’ясувати, в чому справа.

Пітер і горбань Мик скочили на землю, назбирали багато зеленого листя і поклали купою на землі. Сіра Шкурка відломила гілку гумового деревця, щоб з її допомогою утворювати сигнали з клубів диму.

Старий піднімав листя, і густий дим шугнув угору. Сіра Шкурка час від часу накривала вогнище гілкою. І кожного разу, коли вона забирала її, дим бухав угору густими клубами.

Незабаром ціла низка димових хмар здійнялася високо в небо й попливла над пустелею.

— Тепер він прийде, — мовила Сіра Шкурка, одірвавшись від роботи коло вогнища.

Вона пильно вдивлялася вдалину, мружачи очі від сліпучого сонця.

— Ось він іде! — нарешті вигукнула Сіра Шкурка. — Мчить сюди!

— І я бачу його! — вигукнув Пітер і показав горбаню Мику, який уже не так добре бачив, як колись, на стовп пилу вдалині.

Віллі-Віллі наближався і ріс на очах. Нарешті він уповільнив свій рух, зупинився і розсипався. Чоловік на ім’я Віллі-Віллі і Том вийшли з куряви, що повільно осідала на землю, і підійшли до друзів.

— Я так і думав, що це Сіра Шкурка посилає мені сигнали, — мовив він. — Як справи, Пітере? Я вже не той, що був, коли ми востаннє бачилися. Том зробив мені капітальний ремонт, і тепер все працює ідеально. А завдяки пелюстці, яку ти мені дав, життя здається мені надзвичайно цікавим.

Вони сіли погомоніти. Том розповів про те, як добре йому живеться разом з Віллі-Віллі. Пітер повідомив їх про свої пригоди і про те, що зараз вони шукають Вогнекса.

— Я знаю, що лише ви можете сказати нам, де його знайти, — промовив він.

— Так, ви правильно зробили, що звернулися саме до мене, — сказав Віллі-Віллі. — Том, піди до того місця, де ми приземлилися, і принеси мені телескоп.

Том приніс телескоп, чоловік витягнув його на повну довжину і поклав на плече Пітеру.

— Тепер подивимося. Стій, не ворушися. Що це таке? Годинник на міській ратуші в Мельбурні показує рівно дванадцяту. Це не годиться. Повертай в інший бік, туди, де гори. Так, добре. Підніми трохи плече. Чудово. Так тримай. Я бачу Вогнекса. Він пасеться разом з лошицями в Долині Джерел. Зараз я розкажу вам, як туди дістатися.

Він склав телескоп і показав на гірське пасмо, що височіло на обрії.

— Бачите он ті дві вершини? Одна трохи вища за другу.

— Бачу, — сказав Пітер.

— Долина Джерел лежить якраз між ними. Їдьте в цьому напрямку, поки дістанетеся річки. Тримайтеся її течії, і вона приведе вас у Долину Джерел. А тепер мені треба йти. Хай вам щастить. Заведи мене, Томе!

Том намотав йому на поперек стартовий шнур і смикнув. Віллі-Віллі вмить завівся. Том стрибнув у вир куряви, і Віллі-Віллі зник у безкраїй пустелі.

— Гарний чолов’яга, — мовив горбань Мик, скочив на коня і попрямував у бік гір. Сіра Шкурка і Пітер рушили за ним.

За два дні вони досягли річки, про яку говорив їм Віллі-Віллі, і поїхали її берегом, аж поки перед ними відкрилася Долина Джерел.

Горбань Мик звернув убік, і гнідий вивіз його на пагорб, звідки долина була як на долоні. Стежку, яка вела до вершини пагорба, певно, протоптали коні. Під деревами, що росли на вершині пагорба, друзі зупинили коней і глянули вниз. По долині текла річка із заплавиною, порослою соковитою травою та польовими квітами.

Унизу, просто під ними, на лузі паслися табун коней і трохи віддалік — здоровенний дикий жеребець. То був Вогнекс, каштанова шкіра якого сяяла у промінні вечірнього сонця. Він бив копитами об землю і гарцював навколо кобил, неначе захищаючи їх від когось.

Горбань Мик зазначив, що Вогнекс поводиться вкрай обережно, навіть тоді, коли йому ніщо не загрожує, і дав знак Пітеру та Сірій Шкурці непомітно спускатися по той бік пагорба. Друзі рушили стежкою вниз і незабаром на березі річки побачили скелю, яка могла стати для них чудовим сховком. Тут вони й заночували.

Розділ 18

Вогнекс

Наступного ранку друзі знову піднялися на вершину пагорба й, зупинившись у зеленій гущавині, заходилися планувати, як краще приборкати Вогнекса. Унизу пласкою рівниною текла річка і зникала вдалині у вузькій ущелині. Звиваючись серед луків, вона де-не-де губилася в затінку дерев, що стояли, мов сторожа, по її берегах.

На значній відстані від них паслися коні. Горбаня Мика зацікавила дорога, що вела від пасовиська до входу в ущелину. Очевидно, її проклали табуни, спускаючися з гір у долину. Горбань Мик вирішив скористатися тією дорогою, щоб захопити Вогнекса. Він виклав свій план Пітеру і Сірій Шкурці. Друзі рушили в об’їзд до гірської ущелини, туди, куди вела дорога, якою старий мав намір погнати табун. Тільки сюди могли кинутися коні в разі небезпеки.

Друзі заглибилися в ущелину і незабаром опинилися у вузькому міжгір’ї. Дно каньйону, побите кінськими копитами, було всіяне величезними кам’яними брилами — уламками стрімких скель.

Тут вони й зупинилися. Горбань Мик вирішив побудувати між стінами каньйону високий бар’єр, який мав зупинити коней, коли вони тікатимуть з долини. Річка в цьому місці була мілка, з кам’янистим дном, перегородити її було неважко.

— Насамперед потрібно зробити паркан, — сказав горбань Мик. — Сіра Шкурка забезпечить нас потрібним знаряддям.

Сіра Шкурка виправдала довір’я горбаня Мика й витягла із своєї сумки машину для копання ям. Її тішило, що успіх усієї справи залежить від неї. Усміхаючись, вона витягла два мотки колючого дроту і пристрій для його натягування, лом, лопату, пилку, свердло.

— Це саме те, що нам потрібно, — промовив горбань Мик, не помітивши задоволеної усмішки кенгуру. — Спиляємо оті високі деревця. Пітере, бери пилку і роби стовпи. Сіра Шкурка викопає шість ям для стовпів поперек дороги і на мілині. Я видерусь на скелі і закріплю там кінці колючого дроту.

Друзі працювали цілий день, а ввечері, добре повечерявши смаженим м’ясом, залізли у спальні мішки й поснули.

Наступного ранку вони в глибині ущелини далі будували два паркани, які сходилися посередині каньйону. Там з міцних колод друзі зробили широкі ворота, які горбань Мик тримав відчиненими, аби коні, тікаючи з долини, потрапили в загін.

— А тепер, — звернувся старий до Пітера та Сірої Шкурки, — тримаючись дороги, яка привела нас сюди, повертайтеся на вершину пагорба, де починається спуск у долину. Змішайтеся з кіньми, женіть табун в ущелину. Хльоскай Громовиком, Пітере. Як тільки коні забіжать у загін, я зачиню ворота й заарканю Вогнекса. А зараз уперед!

До пагорба було недалеко. Пітер припав до шиї Місячного Сяйва, який помчав, огинаючи пагорб. Поруч стрибала Сіра Шкурка.

Вогнекс, побачивши вершника, що мчав на нього, підняв голову й зафоркав. Сіра Шкурка, яка стрибала поруч із вершником, не злякала коня. Кенгуру смирна істота, інша річ — вершник, що розмахує батогом.

Вогнекс кинувся назустріч Пітерові. Кінь басував високими стрибками, вибиваючи копитами землю. Він вигинав шию, закидав голову, його ніздрі роздувалися від гніву. Вогнекс іржав, кидаючи виклик чужинцеві. Його каштанова шкіра виблискувала на сонці. Пітер не міг стримати свого захоплення. Кінь наближався.

Хлопець розкрутив над головою Громовика і хльоснув ним об землю з такою силою, що цей удар відлунився по долині, мов гарматний постріл. Жахнувшись, Вогнекс зупинився, повернув назад і помчав у бік наляканих лошиць, що збилися докупи. Він врізався в табун, кусав кобил за боки, змушуючи їх тікати, стрибав навколо них, підганяючи вперед. Табун рушив, і тільки-но коні витяглися в одну лінію, Вогнекс вискочив поперед них і повів за собою до ущелини. Його грива тріпотіла, мов полум’я, а довгий хвіст розвівався на вітрі хвилястим шлейфом.

Пітер стримував Місячне Сяйво, що міг легко обігнати лошиць, але, усвідомлюючи свою роль у цій справі, тримався позаду, не докладаючи зусиль, аби наздогнати їх.

Щойно табун увірвався в ущелину, Пітер почав тіснити його, хльоскаючи Громовиком ліворуч і праворуч. Кобили знавісніли. Коли Вогнекс добіг до воріт, вони, напираючії ззаду, штовхнули його в загін і, наче ріка, ринули слідом. Горбань Мик, що ховався за деревом, кинувся до воріт і зачинив їх.

У цей час Вогнекс добіг до заднього паркану, ткнувся у нього, хотів повернути назад, але перелякані кобили тиснули ззаду. Він не міг розбігтися і високим стрибком через паркан вирватися на волю.

Горбань Мик зачекав, поки Вогнекс пробився врешті-решт до воріт, тоді кинув аркан і затягнув зашморг на його шиї.

Величезний кінь люто заіржав, став дибки і почав сукати передніми ногами в повітрі. Щоб втримати Вогнекса, горбань Мик прив’язав кінець аркана до стовпа. Зашморг затягнувся, і кінь, мало не задушившись, упав під копита знавіснілих кобил, які шарахнулись від нього.

— Відчиняйте ворота! — заволав горбань Мик.

Пітер, який, сидячи верхи на Місячному Сяйві, чекав цього сигналу біля воріт, спішився і відчинив ворота. Кобили побачили отвір і, проштовхнувшись крізь нього, помчали в долину.

Жеребець, задихаючись, лежав біля ніг горбаня Мика, який залишився в загоні. Старий швидко розпустив зашморг на його шиї, надів на морду недоуздок і прив’язав повід до стовпа. Вогнекс спромігся стати на ноги. Відчувши пута, він затремтів і забився, як риба на гачку, але натягнутий, мов струна, повід міцно тримав його на прив’язі.

Горбань Мик натягнув йому на голову мішок. Опинившись у темряві, Вогнекс угамувався.

Пітер і Сіра Шкурка підійшли до жеребця. Разом вони прилаштували на ньому важке сідло, підтягли попругу і підхвістя. Не знімаючи мішка, загнуздали коня. Коли все було готове, горбань Мик промовив:

— А тепер сідай на нього, Пітер.

Хлопець скочив у сідло, перш ніж Вогнекс зрозумів, що з ним трапилося.

Горбань Мик зірвав мішок з голови коня. Якусь секунду той стояв непорушно, а тоді відірвався од землі й одним стрибком майже долетів до відчинених воріт. Пітер неначе вріс у сідло, на його обличчі сяяла усмішка, він розмахував рукою й кричав:

— Гоп! Гоп!

Вогнекс стрибнув ще раз, вигнув шию, низько нахилив голову і приземлився на прямі, зведені разом ноги. Струс від удару об землю відбився в кожній клітині тіла і в кожній кісточці Пітера.

Тепер Пітер знав, як гарцює Вогнекс. Він відчував під собою його могутній круп, передбачав кожний наступний могутній рух коня, який, хлопець був твердо впевнений, кидатиме вершника в різні боки, аби позбутися його.

І от що сталося. Вогнекс у відчайдушному стрибку злетів вгору і раптом став дибки так швидко й несподівано, що Пітер вилетів би з сідла, якби не стиснув щосили ногами коня, аби витримати цю раптову зміну напрямку.

Вогнекс дико заіржав, коли зрозумів, що зазнав невдачі. Він помчав уперед, далі перейшов на галоп і побіг ущелиною так швидко, що дерева край шляху злилися для Пітера в суцільну стіну.

Горбань Мик скочив на Місячне Сяйво і разом із Сірою Шкуркою кинувся за Вогнексом. Вони стали свідками єдиноборства між Вогнексом та Пітером. Вогнекс вирішив будь-що скинути свого вершника і так гарцював, що Пітер згадував про це протягом багатьох років. Кінь стрибав вище дерев, крутився мов дзига, трусив крупом, несамовито форкав, а Пітер відповідав на те голосними вигуками.

Вогнекс спробував збити Пітера, б’ючись об стовбури дерев, але хлопець висмикував ноги із стремен і відкидав їх убік так швидко, що кінь ранив лише самого себе. Потім Вогнекс побасував від дерев на галявину, де міг вільно гарцювати. Сили покидали коня, і його гордо піднята голова похилилася. Вогнекс пішов ще на одну хитрість: вирішив, задкуючи, впасти на спину і розчавити Пітера вагою свого тіла. Це була його остання відчайдушна спроба уникнути поразки.

Пітер відчув це, увесь зібрався і, коли кінь-велетень став дибки, на мить припав до нього. Вогнекс задкував, колотячи передніми ногами повітря. Увесь в піні, він ревів, розкривши пащу, потім на хвильку застиг, високий, мов дерево, і тоді повалився спиною на землю. В цей момент Пітер вискочив із сідла, висмикнув ноги зі стремен і, відштовхнувшись від Вогнекса, легко приземлився поруч із ним. Хлопець не випускав з рук повід і, тільки-но Вогнекс звівся на ноги, знову скочив у сідло, готовий боротися далі.

Але у Вогнекса вже не було сили. Пітер крізь сідло відчував, як тремтить кінь. Хлопець стримав його, поплескав по змиленій шиї й лагідно заговорив до Вогнекса. Вони йшли кроком долиною, поки кінь не перестав боятися. Зупинившись біля горбаня Мика, Пітер сказав:

— Я приборкав його і шкодую, що зробив це. Таких чудових коней не можна приборкувати.

— Знаю, — мовив старий, спішився і підійшов до Пітера. — Ти об’їздив його, і тепер він буде тобі відданим другом. Він не тужитиме за своєю свободою.

— Я радий цьому! — вигукнув Пітер.

Він скочив на землю, тримаючи вуздечку, а горбань Мик тим часом сів у сідло.

— Я поскачу у долину, хочу відчути, що це за кінь.

Вогнекс рушив з місця легким галопом. Коли вони повернулися, горбань Мик усміхався.

— Тепер я поїду на Місячному Сяйві і поведу гнідого. Ти візьмеш Вогнекса і на ньому в’їдеш у замок.

Пітер сів на Вогнекса, і друзі рушили в зворотну путь. Як страшенно вони втомилися!

Розділ 19

Повернення до замку

На зворотному шляху Сіра Шкурка поскакала вперед. Вона хотіла повідомити короля про приїзд друзів і розповісти принцесі Ловані про те, що Пітер спіймав і приборкав Вогнекса, дикого коня Глибоких гір. Пітеру дуже хотілося, щоб Лована першою почула цю новину. Тому, тільки-но Сіра Шкурка дісталася до замку, вона розбудила баньїпа, що мирно хропів, і попросила провести її до принцеси.

Баньїп позіхнув і сонно мовив:

— Мені наказано безболісно вбивати всіх, хто виявляє бажання побачити прекрасну принцесу. Підготуйтеся до смерті, поки я закип’ячу чайник.

— Не кажи дурниць! — розсердилася Сіра Шкурка. — Ти ще спиш. Прокидайся!

Баньїп аж підскочив.

— Це ти! — вигукнув він. — А де Пітер? Ви спіймали дикого коня?

— Про всі наші пригоди я розповім лише прекрасній принцесі,— твердо сказала Сіра Шкурка. — Веди мене до неї.

Баньїп повільно звівся на ноги і поплентався до замку, буркочучи щось собі під ніс. На березі каналу він подзвонив у дзвін, підйомний міст опустився і з грюкотом вдарився об берег.

Баньїп рушив по мосту, коротко перемовився з вартою, яка віддала йому честь, і разом із Сірою Шкуркою пішов коридорами до покою Ловани. Вони постукали в двері й прислухались.

Лована, всміхаючись, відчинила їм. Вона чула, як Сіра Шкурка стрибала по коридору, і зрозуміла, що та несе їй звістку від Пітера. Вони обійнялися.

Баньїп спостерігав за цією сценою мало не з огидою. Він не вірив поцілункам та обіймам.

— Жіночі ніжності! Жінки, коли зустрічаються, дуріють. У мене від них шия розболілася, — пробурмотів він.

У нього справді боліла шия, і він розтирав її, заходячи до покою Ловани.

Вони сіли, і Сіра Шкурка розповіла, як приборкали Вогнекса. Вона скінчила свою оповідь такими словами:

— З хвилини на хвилину наші друзі будуть тут. Клич короля, Ловано. Нехай побачить, як Пітер в’їжджає до замку, і стане свідком його тріумфу. Уявляю, як король лютуватиме.

Принцеса викликала варту і наказала повідомити про приїзд Пітера короля. Вона звеліла баньїпу прокричати наказ — усім негайно зібратися під великйм деревом.

— Нехай твій голос почують в усіх куточках королівства, — попросила вона баньїпа.

Той розчулився. Він поспішив до підйомного мосту, де прочистив горло, зробивши кілька пробних вигуків такої сили, що налякав усіх мешканців замку.

Принцеса вдягла свою найкращу сукню і разом із Сірою Шкуркою спустилася вниз.

— Напевно, то ваша найгарніша сукня? — запитала Сіра Шкурка.

— Як ти гадаєш, вона сподобається Пітерові?

— Так, — запевнила її Сіра Шкурка.

Коли вони вийшли на міст, народ уже зібрався під деревом. Для короля й королеви були приготовані трони, Лована й Сіра Шкурка вмостилися поруч з ними на траві.

Короля й королеву, що вийшли із замку, зустріли оплесками, а коли прибули горбань Мик і Пітер, народ довго вітав їх радісними вигуками.

Горбань Мик притримав Місячне Сяйво на околиці лісу, щоб дати можливість Пітеру верхи на Вогнексі самому проїхати останні сто ярдів. Вогненно руда шкіра красеня-жеребця, яку Пітер старанно вичистив перед приїздом у замок, сяяла, мов ясна мідь. Вогнекс гарцював, як на манежі,— широким кроком, гордовито вигнувши шию. Коли Пітер зупинив його перед королем, кінь став дибки.

Краса Вогнекса приголомшила короля, який пошепки запитав у придворного:

— Скільки він може коштувати на чорному ринку?

— Тисячу доларів, — відповів той кутиком рота.

Король потер руки від задоволення.

— Отже, ви привели мені дикого коня з Глибоких гір, якого приборкали й об’їздили.

— Так, я приборкав його, ваша величносте, — сказав Пітер. — Саме це я й мав зробити, але я не маю наміру віддавати Вам цього коня. Він належить горбаню Мику, який його спіймав.

— За яким правом кінь належить горбаню Мику?

— Він належить йому за правом ловця. Якби не горбань Мик, ми ніколи б не спіймали Вогнекса. Ви дали слово короля, що друге завдання буде вважатися виконаним, якщо я приведу вам Вогнекса осідланого, приборканого і об’їждженого. Однак нічого не говорилося про те, що він належатиме вам.

— О, господи! — пробурмотів король. — Промовляють оце «слово короля» так, наче я не така ж людина, як решта. В усякому разі, трете завдання буде йому не під силу. Хлопцеві відрубають голову, і кінь буде мій. — А вголос промовив: — Ви задовільно виконали друге завдання, але одружитися з принцесою зможете лише тоді, коли виконаєте трете, останнє завдання. А не зумієте, страчу вас. Не я, так баньїп, — додав він самовпевнено.

— Ну гаразд… Звичайно, — погодився, затинаючись, баньїп, який почувався незручно. — Безумовно… Так… Так. Один струмінь з правої ніздрі і два з лівої прикінчать його, — мовив він і підморгнув Пітерові.

— Отже, ви маєте виконати останнє завдання, — вів далі король, — і принести мені золоту корону з діамантами, яку відьма, що підмітає Місяць, закинула в озеро неподалік замку. А закинула через те, що принцеса Лована образила її.

— Я лише скинула відьму з підвіконня, — сказала Лована. — Вона шкрябала вікно й налякала мене.

— Знаю, знаю, — мовив король нетерпляче. — Але вона здерла з твоєї голови дорогоцінну корону і, перед тим, як кинути її в озеро, зачарувала тебе.

Лована стурбовано подивилася на Пітера.

— Як зачарувала? — запитав Пітер.

— Тепер принцеса Лована зможе вийти заміж лише тоді, як матиме на голові цю дорогоцінну корону з діамантами, — промовив король і додав трагічно: — Той клейнод коштував щонайменше півмільйона доларів. — Він зітхнув і, нахилившись до придворного, запитав: — Скільки корона може коштувати сьогодні?

— Мільйон доларів, — відповів той.

— Боже мій! — застогнав король.

Він підвівся з трону і, хитаючись, пішов до замку, оплакуючи цю втрату.

Розділ 20

Останнє завдання

Уранці друзі сіли під великим деревом, щоб вирішити, яким чином видобути золоту корону принцеси Ловани з дна озера.

Баньїп хотів випити озеро і у такий спосіб відвести воду з нього в річку. Горбань Мик зауважив, що це може викликати повінь, і вони відмовилися від цієї ідеї.

У Пітера весь час з голови не виходила відьма, яку образила Лована. Безперечно, це та сама відьма, яка брала його з собою на Місяць. Якби якось зв’язатися з нею, вона показала б місце, куди закинула корону. Знаючи це, можна було б попросити велетня Джарру зайти у воду, обмацати довгими руками дно і знайти там корону.

Він виклав свою думку Сірій Шкурці й горбаневі Мику, яким сподобався його план. Лишалося знайти спосіб повідомити велетня й відьму.

— Верхи на Вогнексі я зможу домчати до хижі, в якій мешкає відьма, і до замку велетня, — запропонував горбань Мик. — Вогнекс відпочивав усю ніч і зараз може бігти куди завгодно. Якщо їхати галопом, я впораюсь за день і вже ввечері повернуся сюди.

— А встигнеш? — запитав Пітер. Він добре знав, яку відстань треба подолати старому.

— Встигну. Якщо б я навіть трохи запізнився, велетень і відьма прибудуть до вас вчасно. У відьми баска мітла, вона може випередити мене, ну а велетень долає шлях семимильними кроками. Безперечно, обоє прибудуть вчасно, але чому це має бути саме тоді, як засутеніє?

— Я хочу, щоб вони працювали вночі,— пояснив Пітер. — Велетень своїм виглядом може налякати людей, та й відьма здатна настрахати будь кого.

— Зрозуміло. Тоді краще рушати негайно.

Горбань Мик швидко осідлав Вогнекса і вирушив у путь. Кінь помчав уперед довгими стрибками, кусав вудила, закидав голову. Старий ледь стримував його, натягуючи віжки. Незабаром вони зникли вдалині.

Цілий день Пітер чистив Місячне Сяйво і лагодив його збрую. Баньїп спав під деревом. Увечері, коли в ярах та попід деревами почало сутеніти, Сіра Шкурка пішла до замку по Ловану. Пітер хотів разом з нею зустріти відьму й велетня.

Лована все ще жахалася відьми. Вона не повірила, що чарівна пелюстка перетворила ту на стару добру жінку.

Принцеса добре пам’ятала, як відьма шкрябала шибку й хотіла залізти у покій. Ловану важко було переконати в тому, що відьма докорінно змінилася.

Коли Сіра Шкурка привела принцесу до дерева, та сіла поруч з Пітером і запитала:

— А що мені сказати відьмі, коли ми зустрінемося? Вона ж напевно пам’ятає, як я скинула її з підвіконня?

— Не здивуюсь, якщо відьма розцілує вас. Тепер вона вірить, що ви її любите. Так діють чари пелюстки.

Пітер узяв Ловану за руку. Вона забула про відьму й усміхнулася до нього.

— Мені приємно, коли ви тримаєте мою руку в своїй.

— Мені теж приємно тримати вас за руку. Ви вийдете за мене заміж, коли я виконаю останнє завдання?

— Так. Ми житимемо разом: ви, я і горбань Мик. Я готуватиму вам сніданки і прибиратиму в хаті. Я хочу робити те, що мені досі не дозволяли. Це буде чудово. — Лована поклала голову на плече Пітеру.

Баньїпу майже бридко було дивитися на це.

— Ніколи нічого подібного не бачив, — пробуркотів він. — Баньїпи ніколи не беруть дівчат за руки. Такого в нас не заведено. — Раптом він глянув угору: — Що це?

У небі спалахнула яскрава дуга й осяйнула ліс синім примарним світлом. Сліпуча вогниста цятка закружляла над великим деревом, зробила мертву петлю й пірнула вниз просто на баньїпа, який від жаху впав навзнаки.

— Як поживаєте? — запитала відьма, приземлившись.

— Ми дуже раді бачити вас, — сказав Пітер.

— Вам пощастило, що ви мене бачите живою, — мовила відьма. — Мене все більше захоплює швидкість, і вхід в атмосферні шари завдає мені багато клопоту. Я так поспішала, що, коли увійшла в атмосферу, за мною тягнувся довжелезний хвіст, як за кометою. Цього разу мене лише трохи підсмажило.

— Ви пам’ятаєте Ловану? — запитав Пітер. — Це принцеса, в якої ви вкрали корону.

— Звичайно, я пам’ятаю її,— відповіла відьма, підійшла до Ловани і обійняла її.— Я завжди хотіла знову зустрітися з вами і вибачитися за те, що дерлася у ваше вікно і вкрала у вас корону. Горбань Мик сказав, що вона вам зараз потрібна. Я розумію вас. І покажу те місце, куди я її кинула.

— Коли дістанемо корону з дна озера, ми з Лованою одружимося, — сказав Пітер.

— Чудово! — вигукнула відьма. — Я добре пам’ятаю, яке приємне враження ти справив на мене, коли ми вперше зустрілися. Я тоді подумала, що з тебе вийде гарна печеня. — Раптом вона знітилася і замовкла. — Боже мій! Що я кажу! Я хотіла сказати, що подумала, яким чудовим чоловіком ти можеш стати для прекрасної принцеси.

— Ви не сердитеся на мене за те, що я скинула вас з підвіконня? — запитала Лована.

— Ну що ви, моя люба! Падіння з підвіконня мені нічим не загрожує, адже зі мною завжди моя мітла, на якій я літаю. А зараз спустімося до озера, я покажу, де лежить корона. В мене обмаль часу. Я ще маю потрапити на Місяць, поки він не зник за обрієм. На ньому з’явився новий супутник, я зможу зняти з нього фотоапаратів для своєї колекції. Ходімо.

Відьма повела їх звивистою стежкою до озера. Осяяне місячним світлом, воно виблискувало, мов срібний диск. Друзі підійшли ближче і побачили на воді, там, де було найглибше, зграї качок.

Тільки-но відьма зібралася вказати місце біля однієї із зграй, як земля задвигтіла у них під ногами. Друзі почули глухий тупіт велетенських ніг. Лісом ішов Джарра. Дерева ламалися під ногами велетня, мов тріски.

І ось уже затріщало зовсім близько. У темній височині з’явилася нога велетня й опустилася зовсім поруч. Величезна кругла тінь затулила місяць.

— Треба щось робити, інакше він розчавить нас, — вигукнула відьма, вдивляючись у темряву. — Я злечу вгору і поговорю з ним.

Вона скочила на мітлу і щезла в мороці. За мить високо в небі почувся її сердитий голос.

— Дивись, куди йдеш, бевзню! Ти ледве не наступив на мене.

— Пробачте, пані,— мовив велетень Джарра. — Я поспішаю на допомогу друзям.

— Вони у вас під ногами, якщо ви маєте на увазі Пітера з прекрасною принцесою.

— Справді? Я добре його пам’ятаю. Радий, що він знайшов принцесу. Я поговорю з ним і дізнаюсь, чи можу допомогти йому.

Джарра нахилився. Його могутнє тіло нависло над Пітером величезною хмарою і заслало нічне небо. Хлопець вийшов на відкрите місце, і велетень обережно взяв його пальцями. Пітер відчув, що піднімається вгору, і раптом помітив, що сидить на долоні велетня прямо перед його обличчям. Джарра розкрив рота, і Пітер побачив його здоровенний язик, що тріпотів, мов крила дракона в печері. Хлопець злякався, йому дуже захотілося бути зараз на землі поруч з Лованою. Велетень привітно звернувся до Пітера:

— Відтоді, як ти дав мені пелюстку, я став найщасливішим велетнем у світі. Після нашої зустрічі я допоміг вже багатьом людям.

— У тебе добре серце, але ти був вихований лихим і жорстоким. Пелюстка зробила тебе самим собою. Горбань Мик попросив, щоб ти прибув сюди, бо я вірив, що допоможеш мені.

— Що я повинен зробити?

Відьма, яка зависла на мітлі над Пітером, втрутилася у розмову.

— Пітере, можна, я розповім йому всю історію? Я теж хочу допомогти тобі.

— Коли ви оце говорили зі мною, то не справили на мене враження особи, яка хоче комусь допомогти, — пробурмотів велетень.

— Іноді на мене щось находить і я знову стаю злою відьмою, — зітхнула вона. — Забудь те, що я тобі наговорила. Так от, в ті часи, коли я була злою відьмою, я вкрала у Ловани корону і вкинула її в озеро. Я зачарувала принцесу. Без цієї корони вона не зможе вийти заміж. Отже, як бачиш, вона не зможе одружитися з Пітером, поки ми не дістанемо корону з дна озера, а воно глибоке. Пітер хоче, щоб я показала вам точне місце, куди кинула корону, а ви зайшли у воду, та й відшукали її на дні озера.

— Завиграшки! — сказав велетень. — Коли починати?

— Насамперед опустіть мене на землю, — попросив Пітер.

Йому зовсім не хотілося потрапити на середину озера, сидячи на долоні велетня, особливо коли ця рука зануриться у воду, щоб дістати корону.

Джарра нахилився й опустив Пітера на землю. Величезні пальці тримали хлопця як у клітці, поки він нарешті торкнувся ногами землі. Лише тоді пальці розтулилися й звільнили Пітера.

— Я дістану корону для Ловани, — мовив велетень. Він випростався і розправив плечі. Його голова опинилася над лісом. Тут угорі на нього чекала відьма, аби дати свої вказівки.

— Бачиш, он в центрі озера зграя качок на срібній поверхні? — запитала вона.

— Бачу, — мовив велетень.

— Там і лежить корона, — сказала відьма. — Якраз під ними. Добре запам’ятай це місце, бо коли підійдеш ближче до качок, вони злетять у небо. Обмацай добряче дно, корона має бути на мулі.

— Яка глибина озера в цьому місці? — запитав Джарра.

— Вода ледве сягатиме тобі до пояса, але боюсь, що ти загрузнеш у мулі. Може, візьмеш стовбур дерева, щоб спиратися на нього?

— Ні, мені не потрібна палиця.

Велетень зробив широкий крок уперед, і його величезний черевик хлюпнув у воді. Джарра просувався по озеру, поки вода сягнула йому до пояса. Зграя качок знялася в повітря, перелякано крякчучи.

На мить велетень застиг. Його силует викарбувався на тлі зоряного неба, залитого місячним світлом. Потім нахилився і занурив руку у воду, та дна не дістав. Він набрав у груди повітря, занурився з головою і щез із виду. За хвилину велетень випірнув на поверхню, хапнув ротом повітря і розсіяв бризки води по всьому озеру.

Пітер і Лована навіть подумали, що пішов дощ. Сіра Шкурка кинула їм ковдру, яку витягла зі своєї сумки, і вони загорнулися в неї.

— Ого! — вигукнула Сіра Шкурка, стежачи за велетнем. — Це наш друг Джарра пирхає. Він знову пішов під воду.

Цього разу велетень перебував під водою біля двох хвилин і, коли нарешті вискочив на поверхню, видихнув повітря з такою силою, що дерева на березі затріпотіли так, неначе над лісом пронісся ураган.

Велетень просувався вглиб, обмацував дно рукою і нарешті знайшов корону. Він випростався й підняв її над собою. Корона виблискувала в його руці, як сузір’я. Джарра вийшов на берег і вручив її Ловані. Принцеса так розхвилювалася, що корона вислизнула в неї з рук і їй ніяк не вдавалося надіти її на голову. Пітер допоміг принцесі і відступив на кілька кроків, щоб помилуватися нею.

Корона випромінювала сяйво, яке освітлювало все навколо. Внутрішнє світло осявало миле личко Ловани. Дерева застигли в мовчанні, все завмерло, щоб зайвим рухом не розвіяти її чарівності.

У медальйоні, що висів на шиї прекрасної принцеси, зберігалася чарівна пелюстка, яка сповнила її гідністю й шляхетністю. Оце вже була справжня, доросла принцеса Лована.

У сяйві корони Пітер теж змінився. Він повищав на два дюйми, його плечі поширшали. Тепер це був стрункий і сильний принц.

— Лована і я дякуємо вам. Незабаром ми зможемо відвідати вас. Я хочу показати Ловані вашу кухню, — звернувся він до велетня, дивлячись угору.

— Завжди радий бачити вас у своєму замку. Тільки виберіть день, коли на кухні гарна погода. Зараз я маю попрощатися з вами. Мені до світанку треба пройти досить довгий шлях.

Він рушив, і ще довго з лісу долинали звуки його руйнівних кроків, які затихли, коли велетень переступив через перше пасмо гір.

Відьма теж поривалася піти. На неї чекала робота — треба було підмітати аж до ранку.

— Пітере, коли ваше весілля? — запитала вона.

— Післязавтра, — відповів Пітер. — Ви прийдете?

— Так, неодмінно. Але ось що я хочу знати: чи домовилися ви вже з фотографом? Я б хотіла бути вашим офіційним фотографом, якщо ви не проти. В мене найкраща в світі колекція фотокамер. Деякі з них пристосовані лише для зйомок зірок або чогось подібного, але я можу полетіти на Місяць і зробити довгофокусний знімок тебе з Лованою, коли ви проходитимете підйомним мостом. Це буде надзвичайно оригінальне фото.

— Просимо вас бути нашим офіційним фотографом! — вигукнула Лована. — Я дуже хочу, щоб нас сфотографували з Місяця.

— Отже, домовилися, — сказала відьма і майнула на Місяць, залишивши за собою вогняний хвіст.

— Ну й швидкість у цієї мітли! Ніколи таких не бачив, — промовив баньїп, який мирно спав собі біля озера. — Це справжня спортивна модель з величезним прискоренням.

Він огледівся і побачив, що розмовляє сам із собою. Пітер і Лована поверталися до замку. Баньїп рушив за ними, бурмочучи щось собі під ніс.

Друзі дійшли до великого дерева, коли раптом побачили горбаня Мика, який мчав галопом їм назустріч. Вогнекс, весь змилений, високо тримав голову.

Передусім горбань Мик поцікавився, чи прибули вже велетень і відьма. Поки він порався біля Вогнекса, Пітер розповів йому про все, що з ним трапилося, і про те, як знайшли корону.

— Отже, тепер ти виконав усі завдання, — сказав старий. — Залишилося тільки відгуляти весілля. Перед цим я маю добре виспатися.

Він поставив Вогнекса у стайню, загорнувся в ковдру й заснув просто неба. Навіть хропіння баньїпа не завадило йому. Пітер провів Ловану до її покою, потім зручно вмостився у спальному мішку, який йому видобула Сіра Шкурка, і незабаром теж поринув у сон.

Розділ 21

Пітер одружується з прекрасною принцесою

У день весілля Ловани й Пітера народ з усієї округи йшов і їхав до замку, святково прикрашеного стягами. Пурпурові з золотом, помаранчеві з блакиттю, вони майоріли на вітрі, мов язики, що співали пісню радості принцесі Ловані.

У своїй кімнаті вона готувалася до весілля. Її оточили фрейліни, які щось обсмикували, щось розправляли. Сукня принцеси з коштовного шовку кольору слонової кості виблискувала дорогоцінним камінням. На Ловані був золотий медальйон, прикрашений діамантами, — схованка чарівної пелюстки. Краса принцеси викликала загальне захоплення.

Це вже було не сумне створіння, що тремтіло від думки про іспити і покірно вислуховувало повчання короля й королеви. Щаслива і вільна, дівчина виходила заміж за того, кого любила. Не буде більше в’їдливих зауважень королеви, егоїстичних наказів короля.

Король сидів у кабінеті, підраховуючи свої скарби, які оцінювались у сорок мільйонів доларів. І ось настала жахлива мить: він мав відрахувати від усіх тих скарбів вартість Вогнекса і золотої корони з діамантами. Король завжди включав їх до загальної суми багатств, а зараз вони пливли з рук, і йому було боляче думати про це.

Коли Пітер з’явився перед ним з короною, здивуванню короля не було меж, адже він був переконаний, що та корона навічно похована на дні озера. Після того, як Лована почистила й помила корону, її діаманти випромінювали таке яскраве світло, що король мусив надіти сонцезахисні окуляри, щоб не сліпило очі. Королю страшенно кортіло відібрати в Пітера корону. Він щось бурмотів, намагаючись вигадати ще якесь завдання, яке вже напевно не буде виконане.

Але Пітер суворо сказав:

— Я заручився словом короля, що маю виконати лише три завдання, аби одружитися з принцесою Лованою.

— Боже мій! — вигукнув король. — Ви мені коштуєте стільки грошей, скільки не коштував жоден інший претендент.

— Оскільки всіх моїх попередників ви вбили, — зауважив Пітер, — я, безумовно, коштую вам дорожче, ніж вони. До того ж, ви привласнили їхні гроші, коли розправилися з бідолахами. Баньїп мені все розповів.

— Баньїп — відомий брехун! — заревів король. — Я вб’ю його.

— Гадаю, ви цього не зумієте зробити, — мовив Пітер. — Він наш друг.

Король не знайшов слів у відповідь. Він кинув останній заздрісний погляд на корону і пішов до королеви, щоб розповісти їй про все.

Королева в цей час підглядала у замочну щілину. Пітер справив на неї чудове враження. Його поведінка свідчила про добре виховання. Він, безумовно, сподобається сусідам. Королева відсахнулася від дверей, коли король відчинив їх, а потім кинулася до Пітера.

— Любий, — мовила вона, — у вас казковий вигляд. Цікаво, у що вбереться моя люба донечка? Піду подивлюся на неї. Бувайте.

Королева зникла, перш ніж король устиг нагримати на неї за те, що вона підглядала в замочну щілину.

Одержавши батьківське благословення, Пітер і Лована вирушили у своїх весільних справах.

У день весілля Пітер, лаштуючись у дорогу додому, вичистив і осідлав Місячне Сяйво. Лована вибрала для себе в королівській стайні найкращу кобилицю — білу і таку за розміром, як і Місячне Сяйво. Сідло, зроблене зі шкіри найвищого гатунку, було інкрустоване дорогоцінним камінням.

Горбань Мик готувався їхати на Вогнексі. Він закріпив на ньому звичайне сідло об’їжджувача і сказав, що не має часу вишукувати якісь «особливі» обладунки.

Цих трьох коней прив’язали до великого дерева. На шиях у них висіли мішки з подрібненим сіном, яке вони мирно жували. Народ сунув мостом до замку, де мало відбутися весілля. Найбільший зал замку не здатен був умістити всіх прибулих. В усьому королівстві ферми дуже бідували. Тому народ, що зібрався в замку, був нужденно вбраний. Проте в натовпі траплялися рицарі та принци з інших королівств, що їх привела на весілля заздрість до Пітера, який спромігся виконати всі завдання батька Ловани. Вони в’їхали на подвір’я замку верхи на гарних конях зі знаменами в руках.

Ніхто з них не звертав уваги на баньїпа, який виступав у ролі церемоніймейстера і давав накази:

— Не штовхайтеся, будь ласка. Не поспішайте. Зачекайте. Сюди, будь ласка. — Баньїпу кортіло показати свою майстерність і скинути пихатих рицарів з коней струменями води з обох ніздрів, але відтоді, як Пітер дав йому чарівну пелюстку, він нікому не завдавав шкоди.

У кутку двору збудували подіум, на якому височіло кілька тронів, повернутих до вівтаря. Єпископи у довгих білих шатах, з митрами на головах стояли окремою групою, обговорюючи бідність своєї пастви та жалюгідні пожертви, що надійшли від неї минулої неділі.

По обидва боки подіуму вишикувалися сурмачі. Коли всі зійшлися, вони так голосно засурмили, що дехто натягнув капелюхи на вуха.

Сурмачі засурмили вдруге, і баньїп оголосив:

— Король і королева.

Рицар, який колись зумів утекти від нищівних струменів баньїпа, з переляку впав з коня.

Король і королева вийшли з бокових дверей і сіли на найліпші трони. Народ стримано привітав їх. У відповідь король підніс руки вгору й зімкнув їх у привітанні — по-діловому, але з гідністю.

І тут баньїп урочисто проскандував:

— Принцеса Лована і принц Пітер!

Усі почали кричати і не змовкали, поки молодята сіли на трони, які значно поступалися оздобленням королівським.

— Сіра Шкурка і горбань Мик! — вигукнув баньїп.

Увійшли друзі Пітера. Сіра Шкурка, маючи за вухом рожеву мальву, справляла враження вельми гречної особи. Горбань Мик у штанях для верхової їзди і зі шпорами на чоботях хоч і не був схожий на вельможного пана, виглядав як найкращий у світі вершник. Вони сіли на трони, які вже давно треба було вижбурнути на смітник. Лована й Пітер не були в цьому винні. Як організатор весілля за вигляд тронів відповідав король.

Баньїп тільки-но збирався оголосити церемонію весілля відкритою, коли спалахнула блискавка. В крутому віражі, із свистом розтинаючи повітря, перед подіумом приземлилася відьма. Її волосся зайнялося полум’ям. Вона була така переобтяжена фотоапаратами, що мітла ледь витримувала цю вагу. Відьма вже зробила дистанційний знімок подвір’я замку з Місяця і тепер поривалася зробити кілька фото зблизька. Вона прилаштувала перед подіумом два чи три апарати на триніжки і почала неймовірно швидко знімати зі спалахом. Спалахи були надзвичайно гучними і такими яскравими, що сонце виглядало тьмяним у порівнянні з ними. Люди скаржилися, що після кожного спалаху ще п’ять хвилин нічого не бачать. Це означало, що вони взагалі нічого не бачили, бо відьма клацала апаратами без упину.

Єпископи не звертали на неї ніякої уваги. Вони молитовно здійняли руки і походжали туди-сюди подіумом. Лована й Пітер стояли пліч-о-пліч перед вівтарем. Кожному з єпископів кортіло самому здійснити обряд одруження, адже весілля принца й принцеси трапляються не часто. Вони метушилися один в одного під ногами, штовхалися, і дехто стверджував, що через цю плутанину Пітера й Ловану повінчали двічі.

Коли вінчальна церемонія скінчилася, Пітер виступив з промовою. Він сказав:

— Я хочу зробити кожному з вас подарунок. Прошу всіх пройти повз подіум. Але спершу я вручу подарунки королю й королеві.

Він підійшов до тронів і дав королю й королеві по чарівній пелюстці. Спочатку королева з огидою відштовхнула подарунок і сердито мовила:

— Не робіть з весілля фарсу.

Але, коли Пітер усе ж таки зумів утиснути чарівну пелюстку їй у руку, вона раптом змінила свій тон:

— О, ви найдобріша людина в усьому світі! Я дуже вдячна вам.

Вона всміхнулася, почала посилати рукою поцілунки всім присутнім і стала дуже милою.

Інакше подіяла чарівна пелюстка на короля. Він по-справжньому страждав. Раніше йому подобалося накопичувати гроші. Тепер же, коли він став улюбленим і потрібним, йому хотілося допомагати людям, поділитися з ними своїм багатством. Тоді, коли гримаса внутрішньої боротьби відобразилася на його обличчі, Пітер і Лована роздавали всім присутнім чарівні пелюстки. Незабаром уже всі мали по пелюстці й обличчя людей випромінювали щастя.

Біля подіуму стояло кілька жінок з малятами на руках.

Король раптом спустився до них і почав цілувати дітей. Матерів це надзвичайно зворушило.

Відтак король знову піднявся на подіум і покликав свою варту.

— Візьміть ці ключі і відімкніть мою комору. Принесіть сюди дві скрині з золотом. Я хочу усім присутнім подарувати по п’ятсот доларів.

Варта кинулася виконувати наказ короля, а він сів на трон і пробубонів:

— Що це, до біса, трапилося зі мною? Напевно, я з’їхав з глузду!

Коли варта повернулася і принесла скрині, король відімкнув їх ключем, якого тримав у кишені, і вручив кожному з тих, хто був на подвір’ї замку, по п’ятсот доларів.

Бідні люди були приголомшені. Дехто плакав від радості, бо тепер їм можна було не хвилюватися щодо цін на садовину та городину. За ці гроші вони могли купити все, чого потребували.

А король ставав дедалі щасливішим. Свою наступну промову він адресував своїм кухарям:

— Ідіть на кухню й відріжте кожному по шматку яловичини на недільний обід.

Навіть подобрілій королеві здалося, що це вже занадто.

— Нарізайте по половинці,— прошепотіла вона крадькома.

— Роздайте по два шматки кожному, — крикнув король, ігноруючи поправку королеви.

Кухарі побігли на кухню і незабаром уже роздавали людям м’ясо.

Деякий час Лована спостерігала це, а потім нахилилася до Сірої Шкурки і стиха мовила:

— Чи не можеш і ти піти й узяти два фунти ковбасок на вечерю для Пітера й горбаня Мика. А я їх пізніше підсмажу.

— Не турбуйся про це, — заспокоїла її Сіра Шкурка. — Нам не треба думати про те, де дістати їжу. Я можу взяти все що завгодно із своєї сумки.

— О! Я зовсім забула! — радісно вигукнула Лована.

— Час рушати, — сказав Пітер і потиснув людям руки на прощання.

Коли люди побачили, що друзі от-от залишать їх, усі попрямували до великого дерева, де стояли на прив’язі коні. І король та королева, і баньїп та обслуга Ловани прийшли проводжати їх. Принцеса всіх розцілувала. Король і королева дуже сумували, що донька їде від них.

— Я відвідуватиму вас раз на місяць, — запевнила принцеса батьків.

Пітер допоміг їй сісти на білу кобилицю, потім скочив на Місячне Сяйво. Горбань Мик на Вогнексі першим поїхав по дорозі до лісу. Баский, вогненно-рудий Вогнекс форкав, закидав голову і вигинав дугою шию. За ним верхи на білих як сніг конях мчали красень і красуня. Поруч стрибала Сіра Шкурка.

І от нарешті друзі дісталися лісової хижі горбаня Мика. Корови промукали їм своєї вітання, кози замекали, кури закудкудакали, собаки вибігли назустріч і почали гавкати. Лована відчула таке щастя, як ще ніколи в житті.

Вона готувала чоловікам їжу, прибирала в хаті і часто їздила верхи разом з Пітером по лісі. Двоє білих коней мчали мов вітер, довге волосся Ловани струмилося золотим струменем.

Так вони й жили вкупі з горбанем Миком і Сірою Шкуркою і вважали себе найщасливішими в світі людьми.

Content

Алан Маршалл
Шепіт на вітрі

Розділ 1 Початок пошуків

Розділ 2 Пітер зустрічає Сіру Шкурку

Розділ З Трава-пастка

Розділ 4 Сіра Шкурка бореться з велетнем

Розділ 5 Буря в замку велетня

Розділ 6 Пітер і Сіра Шкурка потрапляють у полон до блідої відьми

Розділ 7 Пітер і відьма летять на Місяць

Розділ 8 Чоловік на ім’я Віллі-Віллі

Розділ 9 Битва з велетенськими котами

Розділ 10 Зустріч з баньїпом

Розділ 11 Історія, яку розповів баньїп

Розділ 12 Бійка Сірої Шкурки з баньїпом

Розділ 13 За брамою замку

Розділ 14 Прекрасна принцеса

Розділ 15 Три завдання

Розділ 16 Змагання з брехні

Розділ 17 Повернення чоловіка на ім’я Віллі-Віллі

Розділ 18 Вогнекс

Розділ 19 Повернення до замку

Розділ 20 Останнє завдання

Розділ 21 Пітер одружується з прекрасною принцесою