Е. Л. Джеймс

Грей

(книга четвърта от " Петдесет нюанса")

Тези книга е посветена на читателите, които искаха и питаха… и искаха и питаха… и искаха… и продължаваха да искат още.

Благодаря ви за всичко, което направихте за мен. Разтърсвате света ми всеки ден.

В знак на благодарност

Благодаря на:

Ан Месит за напътствията, чудесния хумор и вярата в мен, за това, че щедро ми подаряваше от времето си, и за непрекъснатите усилия да разплете написаното от мен. За всичко това ще ѝ бъда вечно признателна.

Тони Чирико и Ръсъл Перо, задето винаги бдяха над мен, и великолепните издателски и дизайнерски екипи, които помогнаха на книгата да пресече финалната права: Ейми Броузи, Лидия Бючлър, Катрин Хуриган, Анди Хюс, Клодия Мартинес и Меган Уилсън.

Найл Ленард за любовта, подкрепата и напътствията и задето е единственият мъж, който може да ме накара да се разсмея истински.

Валъри Хоскинс, моята агентка, без която щях все още да работя в телевизията. Благодаря ти за всичко.

Катлин Бландино, Рут Клампет и Белинда Уилис: благодаря ви, че прочетохте книгата предварително.

Изгубените момичета за безценното им приятелство и терапията.

Бънкър Бейбс за вечните закачки, мъдрост, подкрепа и приятелство.

На дамите от ЕП, задето ми помогнаха с американизмите.

Питър Бранстън за помощта с ФКРТ.

Брайън Брунети за напътствията как се кара хеликоптер.

Професор Дон Карузи за помощта в преодоляването на всички трудности в американската гимназиална система.

Професор Крис Колинс за насоките в науката за почвата.

Доктор Раина Слъдър за насоките в поведенческото здраве.

И на последно място, но съвсем не най-маловажно, на децата си. Обичам ви повече, отколкото мога да изразя с думи. Вие внасяте огромна радост в живота ми и в живота на всички около вас. Вие сте красиви, забавни, умни, състрадателни млади мъже и аз съм безкрайно горда с вас.

Понеделник, 9 май 2011

Имам си три колички. Направо фучат по пода. Толкова са бързи. Едната е червена. Втората е зелена. Третата жълта. Харесвам зелената. Тя е най-яката. И мама ги харесва. Много ми е приятно, когато мама си играе с количките и с мен. Червената ѝ е любимата. Днес тя седи на канапето и гледа в стената. Зелената кола набира килима. Следва я червената. Накрая идва ред на жълтата. Прас! Мама обаче не вижда. Правя го отново. Прас! Мама обаче не вижда. Насочвам зелената кола към краката ѝ. Зелената обаче се плъзва под канапето. Не мога да я стигна. Ръката ми е прекалено голяма за дупката. Мама не вижда. Искам си зелената кола. Мама обаче седи на канапето и гледа в стената. Мамо. Колата ми. Тя не ме чува. Мамо. Подръпвам ръката ѝ и тя се отпуска назад и затваря очи. Не сега, въшчице. Не сега, казва тя. Зелената ми количка остава под канапето. Винаги се забива под канапето. Виждам я. Само че не мога да я стигна. Зелената ми кола е станала мъхеста. Покрита е със сиви валма прах. Искам си я. Само че не мога да я стигна. Никога не успявам да я стигна. Зелената ми количка е изгубена. Изгубена е. Вече няма да мога да си играя с нея.

Отварям очи и сънят избледнява на светлината на ранното утро. Това пък какво беше? Опитвам се да задържа подробностите, докато се стопяват, но не успявам да опазя нищичко.

Отказвам се, както повечето сутрини, ставам от леглото и намирам в дрешника изпран анцуг. Натежалото оловносиво небе навън вещае дъжд, а днес не съм в настроение да ме вали, докато тичам. Качвам се на горния етаж, в спортния салон, пускам телевизора, за да чуя сутрешните бизнесновини, и се качвам на бягащата пътека.

Мислите ми препускат към предстоящия ден. Очакват ме единствено срещи. Чак по-късно трябва да се видя с личния си треньор, за да се пораздвижа в офиса — винаги очаквам с нетърпение предизвикателството, наречено Бастил.

„Дали пък да не позвъня на Елена?“

Да. Може. Някой ден през седмицата може да отидем на вечеря.

Спирам пътеката — останал съм без дъх — и тръгвам към душа и началото на поредния монотонен ден.

— Утре — мърморя и отпращам Клод Бастил, когато той застава на прага на офиса ми.

— Голф този уикенд, Грей? — хили се Бастил с небрежна арогантност, убеден, че победата му на голф игрището е в кърпа вързана.

Мръщя се и той се врътва и излиза. Прощалните му думи натриват сол в раните ми, защото колкото и да се старах по време на тренировката днес, личният ми треньор успя да ме срита отзад. Бастил е единственият, който успява да ме смачка, а сега иска още на голф игрището. Ненавиждам голфа, но на игрището се върти толкова много бизнес, че се налага да търпя уроците му и там… и макар да ми е безкрайно неприятно да призная, когато Бастил ми е противник, играя по-добре.

Докато се вглеждам през прозореца към небето над Сиатъл, познатата досада се промъква неканена в съзнанието ми. Настроението ми е унило и сиво също като времето. Дните ми се сливат, не се различават по нищо един от друг, а имам нужда от някакво разнообразие. Работил съм през целия уикенд и сега, затворен отново в офиса, ставам неспокоен. Не би трябвало да се чувствам по този начин, не и след тренировка с Бастил. Само че ми е криво.

Мръщя се. Тъжната истината е, че единственото, което привлече интереса ми напоследък, бе решението ми да изпратя два товара до Судан. Това ми напомня — Рос би трябвало да дойде с цифрите и логистиката. „Защо, по дяволите, се бави?“ Проверявам графика си и посягам към телефона.

По дяволите! Трябва да изтърпя интервюто с настоятелната госпожица Кавана за студентския вестник на университета във Ванкувър. Защо, мама му стара, се съгласих? Ненавиждам интервютата — глупави въпроси от зле подготвени злобни хорица, които умират да си врат носа в личния ми живот. А пък тази е и студентка. Телефонът звънва.

— Да — сопвам се на Андреа, сякаш тя е виновна. Мога поне да направя интервюто бързо.

— Госпожица Анастейжа Стийл е тук за срещата, господин Грей.

— Стийл ли? Очаквах Катрин Кавана.

— Тук е госпожица Анастейжа Стийл, господине.

Мразя неочаквани неща.

— Покани я.

Виж ти, виж ти… госпожица Кавана не е могла да дойде. Познавам баща ѝ, Еймън, собственик на „Кавана Мидиа“. Правили сме бизнес заедно, той ми направи впечатление на интелигентен ръководител и рационален човек. Бях се съгласил на това интервю, за да му направя услуга, от която да се възползвам на по-късен етап, когато ми е удобно. Признавам, че бях малко любопитен какво представлява дъщерята, интересно ми беше дали крушата е паднала далече от дървото.

Някаква суматоха пред вратата ме кара да стана и виждам плиснал водопад от кестенява коса, бели ръце и кафяви ботуши, които влитат в офиса ми. Потискам обичайното си раздразнение при тази проява на непохватност и забързвам към момичето, което е на четири крака на пода. Хващам я за раменете и ѝ помагам да се изправи.

Ясни смутени очи срещат моите и ме карат да се закова на място. С необикновен цвят са, бебешко сини, невинни — и в един ужасен миг ми се струва, че може да види вътре в мен и че съм… оголен. Тази мисъл ме стряска, затова я отхвърлям незабавно.

Тя има малко сладко личице, по което плъзва руменина — невинно и бледорозово. Питам се дали кожата ѝ навсякъде е такава — безупречна — и как би изглеждала порозовяла и топла след пляскане с бастун.

По дяволите!

Спирам разпътните си мисли, стреснат от посоката, в която са поели. „Какви мисли ти минават през ума, Грей, дяволите да те вземат?“ Това момиче е прекалено младо. Зяпнала ме е и аз едва се сдържам да не извъртя очи. „Да, да, сладурче, това е просто лице и нищо повече“. Трябва да прогоня от тези очи пълния с възхищение поглед, но нека междувременно да се позабавляваме!

— Госпожица Кавана? Аз съм Крисчън Грей. Ударихте ли се? Елате да седнете.

Тя отново се изчервява. Вече овладял се, я оглеждам внимателно. Доста привлекателна е — дребничка, с бяла кожа и грива от тъмна коса, която ластикът едва удържа.

Брюнетка.

Да, привлекателна е. Протягам ръка, докато тя се опитва със заекване да изрече някакво подобие на извинение и отпуска ръката си в моята. Кожата ѝ е хладна, мека; но умее да стиска изненадващо стегнато.

— Госпожица Кавана е болна и изпрати мен. Надявам се, нямате нищо против, господин Грей. — Гласът ѝ е тих, музикален и колеблив, тя не спира да мига и дългите ѝ мигли трепкат безспир.

Не мога да скрия веселите нотки, които се прокрадват в гласа ми, когато си припомням как влетя с главата напред, и я питам коя е.

— Анастейжа Стийл. Уча английска литература с Кейт… с Катрин… така де… с госпожица Кавана в университета във Ванкувър.

Срамежливка, а? Има вид на срамежлива: зле облечена, слабото ѝ тяло е потънало под безформен пуловер, права кафява пола и практични ботуши. Тя има ли някакъв усет за елегантното? Оглежда нервно офиса ми — готова е да погледне накъдето и да е, стига да не гледа мен, забелязвам и отново се развеселявам.

Как е възможно тази млада жена да е журналистка? Та тя не знае какво е пробивност. Притеснителна е, мекушава… покорна. Потънал в тези непристойни мисли, клатя глава и се питам дали може да се вярва на първите впечатления. Измърморвам някаква банална забележка и я каня да седне, но забелязвам, че опипващият ѝ поглед преценява картините в офиса ми. Преди да успея да се спра, започвам да обяснявам.

— Местен художник. Тротън.

— Прекрасни са. Извисяване на обикновеното до необикновено — заявява замечтано тя, потопена в изящните, прекрасни образи на творбите на Тротън. Профилът ѝ е нежен — вирнато носле, меки пълни устни — и с думите си е уловила съвсем точно онова, което чувствам. „Извисяване на обикновеното до необикновеното“. Добро попадение. Госпожица Стийл е умна.

Съгласявам се и наблюдавам как руменината отново плъзва по кожата ѝ. Докато седя срещу нея, се опитвам да овладея мислите си. Тя вади от огромната си чанта смачкани листа и дигитален касетофон. Пръстите не я слушат и тя изпуска проклетията два пъти върху масичката ми „Баухаус“. Очевидно никога досега не е правила подобно нещо, но поради някаква напълно необяснима причина ми е забавно. При нормални обстоятелства непохватността ѝ щеше да ме подразни нетърпимо, но сега успявам да прикрия усмивката зад показалеца си и едва устоявам на желанието да посегна и да го наглася лично.

Докато тя се тутка и се притеснява все повече и повече, ми хрумва, че мога да усъвършенствам моториката ѝ с помощта на камшик за езда. Ако се използва умело, може да накара дори най-плашливите да се стегнат. Тази блудна мисъл ме кара да се наместя на стола. Тя вдига поглед към мен и прехапва плътната си долна устна.

Мама му стара! Как не съм забелязал досега колко примамлива е устата ѝ?

— Съ-съжалявам. Не съм свикнала с тези неща.

„Веднага си личи, сладурано, но в момента не давам пет пари, защото не мога да откъсна очи от устата ти“.

— Не се тревожете. Имаме цялото време на света, госпожице Стийл. — Трябва ми още малко време, за да озаптя разпътните си мисли.

„Престани веднага, Грей“.

— Имате ли нещо против да запиша отговорите ви? — пита тя и ме поглежда непринудено, изпълнена с очакване.

Иска ми се да се изсмея.

— Питате ме сега, след толкова усилия да си нагласите касетофона?

Тя мига, очите ѝ са огромни, стреснати за момент, и аз усещам как ме бодва непознато чувство на вина.

„Престани да се държиш като гадняр, Грей“.

— Не, нямам нищо против. — Не искам да съм отговорен за този поглед.

— Кейт, тоест госпожица Кавана, обясни ли ви каква е целта на това интервю?

— Да. Това интервю ще влезе в броя на вестника, посветен на завършващите тази година, понеже аз ще връчвам дипломите на церемонията. — Не разбирам защо, за бога, се съгласих с тази работа. Сам от Връзки с обществеността ми каза, че катедрата по науки за околната среда към университета имала нужда от популяризация, за да привлече допълнително финансиране към дарението, което им направих, така че трябвало да има възможно повече медийни изяви.

Госпожица Стийл примигва отново, сякаш чува нещо съвсем ново — и ме поглежда неодобрително. Не се ли е подготвила предварително за това интервю? Това би трябвало да ѝ е известно. Мисълта вледенява кръвта ми. Неприятно е, не очаквах подобно нещо от човек, който ми отнема от времето.

— Добре. Имам няколко въпроса към вас, господин Грей. — Тя мушна зад ухото си един изнизал се кичур коса и разпиля раздразнението ми.

— Така си и мислех — отвръщам съвсем безучастно. Нека се погърчи малко. Очевидно се получава, но след това тя изправя тесните си рамене. Опитва се да изглежда професионално, докато натиска копчето за запис, и се мръщи, докато преглежда смачканите листове с нахвърляни бележки.

— Вие сте толкова млад, а зад гърба си имате огромна империя. На какво дължите успеха си?

Сигурен съм, че може да се справи по-добре от това. Що за посредствен въпрос. Никаква оригиналност. Голямо разочарование. Започвам с обичайния си отговор, че разчитам на изключителния екип, който работи за мен, хора, на които имам пълно доверие, на които плащам добре и ала-бала и дрън-дрън… Само че, госпожице Стийл, неоспорим факт е, че съм великолепен в онова, което върша. За мен това е като да се отсече дърво. Купувам болни, зле управлявани фирми и ги оправям, някои задържам, ако са наникъде, вземам активите и ги продавам на онзи, който дава най-много. Съвсем просто е, трябва да знаеш разликата между двете, а накрая всичко опира до отговорните хора. За да успееш в бизнеса, ти трябват свестни хора, а аз умея да преценявам хората по-добре от останалите.

— Може би просто имате повечко късмет — прошепва тя.

Късмет ли? Обзема ме раздразнение. Късмет значи, а? Как смее тази? Изглежда непретенциозна и скромна, откъде се взе този въпрос! Никой досега не е споменавал, че може да е късмет. Упорит труд, подходящите хора, които да не изпускаш от поглед и да предвидиш как ще действат; да прецениш дали са в състояние да си изпълнят задачата и ако не — да ги разкараш. Това правя аз, при това го правя добре. Късметът няма нищо общо с тази работа! Майната му на всичко! За да се изперча с ерудицията си, цитирах Андрю Карнеги, любимия ми индустриалист. „Най-голямото предизвикателство за един ръководител е израстването и развитието на хората“.

— Говорите като човек, който е обсебен от мисълта да контролира всичко и всички — заявява тя съвсем сериозно.

Мама му стара! Може пък наистина да вижда вътре в мен.

„Контрол е второто ми аз, сладурано“

Поглеждам я с надеждата да я стресна.

— О, аз упражнявам контрол върху всяко нещо, с което се заема, госпожице Стийл. — „Включително и с теб, точно тук, в момента“.

Привлекателната руменина отново плъзва по лицето ѝ и тя прехапва устна. Продължавам да говоря, за да се разсея от устата ѝ.

— Освен това власт и сила се постигат, когато си убеден, че имаш дарба да контролираш нещата.

— Имате ли усещането, че притежавате изключителна власт? — пита тя с тих, успокояващ гласец, но извива елегантната си вежда с изражение, което разкрива неодобрението ѝ. Нарочно ли се опитва да ме предизвика? Заради въпросите, които задава, ли се дразня, заради отношението ѝ, или заради факта, че я намирам за привлекателна? Раздразнението ми расте.

— За мен работят над четирийсет хиляди души, госпожице Стийл. Това ми налага известна отговорност, или ако ви е по-удобно, може да го наречете власт. Например ако в един момент реша, че ми е писнало да се занимавам с бизнеса си, и взема, че го продам, най-малко двайсет хиляди души ще се чудят как да платят ипотеките си само след месец, и вероятно няма да успеят.

Ченето ѝ увисва. Така вече е по-добре. „Начуках ли ти го, малката?“ Сега вече нещата си дойдоха на мястото.

— Нямате ли борд на директорите, пред който да отговаряте?

— Аз съм собственик на тази компания. Не е нужно да отговарям пред никакъв борд. — Това би трябвало да ѝ е известно.

— Имате ли интереси извън работата си? — бърза да продължи тя, преценила много правилно реакцията ми. Знае, че съм се вкиснал, и поради някаква необяснима причина това ми доставя удоволствие.

— Имам много и разнообразни интереси, госпожице Стийл. Наистина разнообразни. — Представих си я в различни пози в стаята с играчките: прикована на кръста, разкрачена на леглото с балдахин, просната на пейката за бой с камшици. Я, ето я отново руменината. Та тя е нещо като защитен механизъм.

— Но след като работите толкова много, как разпускате?

— Как разпускам? — Тези думи от изваяната ѝ уста ми се струват странни, но забавни. А и откъде да намеря време, за да разпускам? Тя няма никаква представа какво правя. Поглежда ме отново с искрените си големи очи и с изненада откривам, че мисля над въпроса ѝ. Как разпускам, а? Плавам, летя, чукам се… пробвам докъде могат да стигнат привлекателни брюнетки като нея и ги принуждавам да се държат неприлично… Тази мисъл ме кара да се размърдам на стола, но ѝ отговарям спокойно, като пропускам някои от любимите си хобита.

— Инвестирате в производство. Защо?

— Обичам да градя. Обичам да съм наясно как стават нещата, какво предизвиква движението, как да надграждам и разграждам. И обичам кораби. Какво повече мога да кажа? — Те пренасят храна на разни места на планетата.

— Това прозвуча съвсем сърдечно, не беше гласът на логиката и фактите.

„Сърдечно ли? Аз? Нещо се обърка, малката“.

Сърцето ми беше стъпкано преди много време.

— Вероятно е така. Макар че много хора биха казали, че нямам сърце.

— Защо някой би казал такова нещо?

— Защото ме познават добре. — Отправям ѝ суха горчива усмивка. Всъщност никой не ме познава чак толкова добре, освен Елена. Интересно какво ли би казала за малката госпожица Стийл? Това момиче е изтъкано от противоречия: срамежливо, очевидно умно и адски възбуждащо.

Добре де, намирам я за привлекателна.

Тя изрецитира следващия си въпрос:

— Мислите ли, че вашите приятели биха ви преценили като човек, който можеш лесно да опознаеш?

— Аз съм доста затворен човек, госпожице Стийл. Мога да направя дори невъзможното, за да запазя своето лично пространство. Не давам интервюта доста често. — Правя каквото искам, живея живота, който съм си избрал, и имам нужда от усамотение.

— Защо се съгласихте на това тогава?

— Защото съм спонсор на университета и понеже в крайна сметка не успях да откажа на госпожица Кавана. Тя изтормози хората ми във Връзки с обществеността, а аз уважавам такава упоритост. — „Радвам се обаче, че се появи ти, а не тя“.

— Инвестирате и в селскостопански технологии. Откъде този интерес в тази сфера?

— Не можем да се храним с пари, госпожице Стийл, а на този свят има прекалено много недохранени хора. — Наблюдавам я напълно безизразно.

— Звучи доста филантропски. Да разбирам ли, че това е нещо като ваш сантиментален ангажимент? Да нахраните бедните? — Тя ме наблюдава недоумяващо, сякаш съм някаква загадка, но няма начин да я допусна да надникне в тъмната ми душа. Това дори не подлежи на коментар. „Давай нататък, Грей“.

— Този бизнес изисква голяма находчивост — казвам и се правя на отегчен, докато си представям как чукам тази уста, за да се разсея от жадните мисли. Да, устата ѝ има нужда от обучение и аз си я представям на колене пред мен. На това му се казва кеф.

— Имате ли ваша собствена философия? Ако е така, каква е тя?

— Не мога да кажа, че е точно философия. По-скоро е нещо като ръководен принцип, думите са на Карнеги: „Ако един човек успее да усъвършенства изкуството да контролира и напълно владее съзнанието си, тогава той може да овладее и притежава всичко, което справедливо му се предлага“. Аз действам самостоятелно, по свои вътрешни мотиви. Обичам да контролирам както себе си, така и тези около мен.

— Един вид искате да притежавате нещата?

„Да, малката, като започна с теб“. Мръщя се, стреснат от тази мисъл.

— Искам да заслужа правото да притежавам каквото пожелая. Но, да, в крайна сметка — да.

— Говорите като краен консуматор.

Гласът ѝ е зареден с неодобрение и аз отново се вкисвам.

— Та аз съм точно такъв.

Тя говори като богато хлапе, което е получавало всичко, което е искало, но когато оглеждам дрехите ѝ по-внимателно — та тя е облечена в дрехи от някой евтин магазин като „Олд Нейви“ или „Ейч енд Ем“, — разбирам, че не е вярно. Не е расла в богато семейство.

„Наистина мога да се погрижа за теб“.

Тази пък мисъл откъде дойде?

Макар да не съм се замислял, наистина имам нужда от нова подчинена. Колко време мина? Два месеца, откакто Сузана я няма. А пък на мен ми текат лигите по тази жена. Старая се да се усмихна приятелски. Няма нищо лошо в потреблението — все пак тъкмо то тласка напред онова, което е останало от американската икономика.

— Вие сте осиновен. До каква степен това се е отразило според вас на оформянето ви като личност и на успеха ви сега?

Това пък какво общо има с цената на петрола? Що за нелеп въпрос? Ако бях останал с наркоманката, сега сигурно щях да съм мъртъв. Не благоволявам да ѝ отговоря и се опитвам да запазя гласа си спокоен, но тя настоява, продължава да пита на колко съм бил, когато са ме осиновили.

„Накарай я да млъкне, Грей!“

Гласът ми става леденостуден.

— Това е обществена тайна, госпожице Стийл.

Би трябвало да го знае. Изглежда доста разкаяна, докато приглажда избягалия кичур зад ухото си. „Точно така“.

— Налагало ви се е да пожертвате семейните си задължения заради работата си.

— Това не е въпрос — отсичам аз.

Тя трепва, очевидно смутена, но поне проявява достатъчно възпитание, за да се извини и да перифразира въпроса.

— Налагало ли ви се е да пренебрегвате семейните си задължения заради работата си?

Какво семейство?

— Имам семейство. Имам брат и сестра и любящи родители. Не възнамерявам да разширявам кръга на семейството си повече от това.

— Гей ли сте, господин Грей?

„Какви ги дрънка тази?“

Не мога да повярвам, че го каза на глас! Каква ирония, та това е въпросът, който дори семейството ми не смее да зададе. Как смее! Неочаквано у мен пламва желание да я дръпна, да я просна на коляното си, да я нашляпам, а след това да я изчукам върху бюрото със завързани зад гърба ръце. Това би било достатъчен отговор на идиотския ѝ въпрос. Поемам си дълбоко дъх, за да се успокоя. За мое злобарско удоволствие тя ми се струва шокирана от собствения си въпрос.

— Не, Анастейжа, не съм. — Извивам вежди, но запазвам изражение на безразличие. Анастейжа. Прекрасно име. Харесва ми как се плъзва по езика.

— Извинявам се. Просто… м-м… така е написано тук. — Отново напъхва нервно падналите кичури зад ухото си. Очевидно е нервен тик.

Въпросите не били нейни, така ли, питам я и тя пребледнява. По дяволите, много е привлекателна, по един ненатрапчив начин.

— Ъ-ъ… не… Кейт… госпожица Кавана де… тя ги е написала.

— Заедно ли работите във вестника?

— Не, съквартирантки сме.

Нищо чудно, че е толкова притеснена. Почесвам се по брадичката и се колебая дали да не я измъча както трябва.

— По свое желание ли дойдохте тук? — питам я и тя ми отправя стреснатия си поглед — нервна е как ще реагирам. Много ми е приятно, че имам такова въздействие върху нея.

— Тя ме помоли да дойда. Болна е.

— Това вече обяснява много.

На вратата се чука и се показва Андреа.

— Извинете, че ви прекъсвам, господин Грей, но следващата ви среща е след две минути.

— Не сме свършили, Андреа. Моля, отложете следващата ми среща.

Андреа ме зяпва объркано. Не откъсвам очи от нея. „Вън! Незабавно! Зает съм с малката госпожица Стийл“.

— Както разпоредите, господин Грей — отвръща тя, бързо възвръща самообладанието си, врътва се на токчета и ни оставя.

Насочвам вниманието си към интересното дразнещо създание на канапето.

— Та докъде бяхме стигнали с вас, госпожице Стийл?

— Моля ви, не искам да отнемам от времето ви.

„А, не, миличка. Сега е мой ред“. Искам да разбера дали зад това прелестно личице не се крият тайни.

— Искам да знам повече за вас. Мисля, че е справедливо, нали? — Облягам се назад и притискам пръсти към устните си, а очите ѝ се стрелват към устата ми и тя преглъща. „Точно така, обичайният ефект“. Много ми е приятно, че не е напълно сляпа за чара ми.

— Няма кой знае какво за разказване.

Плаша я.

— Какво мислите да правите след дипломирането?

— Не съм планирала нищо, господин Грей. Засега искам само да си взема последните изпити.

— Имаме много добра програма за стажанти.

Какво ме накара да го кажа? Това е против правилата, Грей. Никога не чукай хора от персонала… Само че ти не чукаш това момиче.

Тя е изненадана и отново впива зъби в долната си устна. Защо ли това ме възбужда толкова много?

— О, ще го имам предвид — измънква тя. — Но не съм сигурна, че това място е за мен.

— Защо мислите така? — питам. „Какво ѝ е на компанията ми?“

— Очевидно е. Не е ли?

Отговорът ѝ ме обърква. Тя започва да се притеснява отново, когато посяга към касетофона.

Мама му стара, тръгва си! Прехвърлям наум програмата си за този следобед. Няма нещо належащо.

— Искате ли да ви разведа и да ви покажа наоколо? — питам.

— Сигурна съм, че сте прекалено зает, господин Грей, а и имам доста път с колата.

— Ще карате обратно до Ванкувър? — Поглеждам през прозореца. Безкрайно пътуване, освен това вали. Не трябва да шофира в това време, само че не мога да ѝ забраня. Тази мисъл ме ядосва. — Карайте внимателно. — Гласът ми звучи по-наставнически, отколкото възнамерявам. Тя продължава да се тутка с касетофона. Иска да се махне от офиса ми, а аз съм изненадан, че не искам да я пусна. — Записахте ли всичко, което ви трябваше? — питам в прозрачен опит да удължа престоя ѝ поне малко.

— Да, господине — отвръща тя тихо. Отговорът ѝ направо ме разбива — начинът, по който звучат думите, как излизат от красивата ѝ уста — и за миг си представям как тази уста е изцяло на мое разположение.

— Благодаря за интервюто, господин Грей.

— Удоволствието беше изцяло мое — отвръщам и това е самата истина, защото отдавна не съм бил така очарован от жена. Тази мисъл ми се струва притеснителна. Тя се изправя и аз протягам ръка, нетърпелив да я докосна.

— До нови срещи, госпожице Стийл. — Гласът ми прозвучава приглушено, когато тя пъхва ръка в моята. Да, искам да нашибам това момиче с камшици и да я изчукам в стаята с играчки. Ще я вържа и ще събудя желанието ѝ… тя ще ме желае, ще ми има доверие. Преглъщам.

„Няма да стане, Грей“.

— Довиждане, господин Грей. — Тя кимва и отдръпва бързо ръка, прекалено бързо, бих казал.

Не мога да я пусна да си тръгне просто така. Очевидно е, че отчаяно иска да се махне. Дразнещо е, но вдъхновението връхлита, когато отварям вратата на офиса.

— Искам да съм сигурен, че ще успеете да минете през вратата без проблем — шегувам се.

Устните ѝ се свиват.

— Много мило, наистина, господин Грей — озъбва се тя.

Госпожица Стийл отвръща на удара! Ухилвам се зад нея, докато тя излиза, и я следвам навън. И Андреа, и Оливия ни гледат с почуда.

— Имате ли палто? — питам.

— Сако.

Поглеждам многозначително Оливия и тя незабавно скача, за да донесе тъмносиньото ѝ сако, и ми го подава, превзето, както винаги. Господи, тази Оливия ме дразни, не спира да въздиша по мен.

Хм. Сакото е износено и евтино. Госпожица Анастейжа Стийл би трябвало да е по-добре облечена. Държа ѝ го и когато го вдигам на слабите ѝ рамене, докосвам кожата на врата ѝ. При допира ми тя замръзва и пребледнява.

Да! Не е безразлична. Това вече ме радва. Тръгваме към асансьора и аз натискам копчето, докато тя пристъпва притеснено до мен.

„Да знаеш, че мога да укротя тези нерви, малката“.

Вратите се отварят и тя се шмугва вътре, след това се обръща към мен. Невероятно привлекателна е. Дори бих казал, че е истинска красавица.

— Довиждане, Анастейжа — сбогувам се аз.

— Довиждане, Крисчън — отвръща тихо тя. Вратите се затварят и оставят името ми да виси между нас: прозвучало е странно, непознато и невероятно сексапилно.

Трябва да разбера повече за това момиче.

— Андреа — излайвам, когато се връщам в офиса. — Свържи ме с Уелч. Веднага.

Докато седя в офиса и чакам обаждането, поглеждам картините на стената на офиса и думите на госпожица Стийл се връщат. „Извисяване на обикновеното до необикновено“. Все едно описваше себе си.

Телефонът ми звънва.

— Свързвам ви с господин Уелч.

— Давай.

— Да, господине.

— Уелч, искам една проверка.

Събота, 14 май 2011

АНАСТЕЙЖА РОУЗ СТИЙЛ

Дата на раждане: 10 септември 1989, Монтесано, Вашингтон

Адрес: Глен Стрийт 1114 SW, апартамент 7, Хейвън Хайтс, Ванкувър, Вашингтон 98888

Мобилен телефон: 360–959–4352

Номер на социална осигуровка: 978–65–4320

Банка: Уелс Фарго, Ванкувър, Вашингтон

Номер на сметка: 309361:

Баланс: 638 $

Занимание: дипломант Университет на Ванкувър, колеж по изкуства и науки, английска филология

Среден успех: 4

Досегашно образование: гимназия „Монтесано“

Успех на САТ: 2150

Работа: железарски магазин „Клейтън“, NW Ванкувър Драйв, Портланд, Орегон (на непълен работен ден)

Баща: Франклин А. Ламбърт, роден 1 септември 1969 г., починал 11 септември 1990 г.

Майка: Карла Мей Уилкс Адамс, родена 18 юли 1970 г., сключила брак с Франк Ламбърт на 1 март 1989 г., вдовица от 11 септември 1989 г., омъжена за Реймънд Стийл на 6 юни 1990 г., разведена от 12 юли 2006 г., омъжена за Стивън М. Мортън на 16 август 2006 г., разведена от 31 януари 2007 г., омъжена за Боб Адамс на 6 април 2009 г.

Политически предпочитания: не са открити

Религиозни предпочитания: не са открити

Сексуална ориентация: неизвестна

Връзки: в момента няма

Навел съм се поне за стотен път над доклада, откакто го получих преди два дена, и се опитвам да намеря нещо, което да ми помогне да разбера тайнствената госпожица Анастейжа Роуз Стийл. Не мога да избия тази проклета жена от главата си и това започва страшно да ме вбесява. През миналата седмица, по време на най-скучните срещи, не спирах да преповтарям интервюто. Нервните ѝ пръсти се опитват да се справят с касетофона, тя пъхва косата зад ухото си, прехапва долната си устна. Да. Тази работа с устата направо ме побърква.

Сега пък съм паркирал пред „Клейтън“, железарски магазин за мамита и татковци в покрайнините на Портланд, където тя работи.

„Ти си кръгъл глупак, Грей. Какво търсиш тук?“

Знаех си аз, че ще се стигне дотук. Цяла седмица… Знаех си, че трябва да я видя отново. Знаех го още откакто произнесе името ми преди да се качи в асансьора. Опитах се да устоя. Чаках цели пет дни, пет безкрайно досадни дни, за да разбера дали няма да забравя за нея.

Не мога да чакам. Мразя да чакам… за каквото и да било.

Никога не съм преследвал жена. Жените, които съм имал, много добре разбираха какво очаквам от тях. Страхувам се единствено, че госпожица Стийл е прекалено млада и няма да прояви интерес към предложението ми. Дали? Дали от нея ще излезе добра подчинена? Клатя глава. Ето ме тук, кръгъл глупак, седя на провинциален паркинг в най-тъпата част на Портланд.

Проверката за нея не разкри нищо забележително — освен последния факт, за който не спирам да мисля. Тъкмо затова съм тук. Защо нямате гадже, госпожице Стийл? Неизвестна сексуална ориентация — може да е лесбийка. Сумтя и си казвам, че това е много малко вероятно. Спомням си въпроса, който ми зададе по време на интервюто, неприкритото ѝ смущение, как кожата ѝ стана бледорозова… Тези похотливи мисли така и не ме оставят на мира, откакто се запознахме.

„Затова си тук“.

Нямам търпение да я видя отново — тези сини очи ме преследват дори в сънищата. Не съм споменал за нея пред Флин и се радвам, че не го направих, защото сега се държа като преследвач. Дали пък да не си призная? Не. Не искам да започне да ми досажда с поредните терапевтични дивотии. Просто имам нужда да се поразсея, а в момента единственото, което може да ме разсее, работи като продавачка в железарски магазин.

„Дойде чак дотук. Да видим сега дали малката госпожица Стийл е толкова апетитна, колкото я помниш.

Време за шоу, Грей“.

Когато влизам в магазина, дрънва звънче, всъщност се разнася монотонен електронен звук. Магазинът е доста по-голям, отколкото изглежда отвън, и макар че е почти обяд, вътре е тихо за събота. Има безкрайни гондоли с обичайните боклуци, които се продават по тези магазини. Бях забравил какви възможности има за човек като мен в такъв железарски магазин. Пазарувам основно онлайн, но докато съм тук, мога да взема някои неща: велкро, халки — точно така. Ще открия очарователната госпожица Стийл и ще се позабавлявам.

Трябват ми точно три секунди, за да я забележа. Навела се е над щанда и се вглежда напрегнато в екрана на компютъра, докато похапва като мишка от обяда си — геврек. Разсеяно перва трошица от ъгълчето на устата си и си близва пръста. Членът ми реагира на мига.

Аз да не съм на четиринайсет?

Дразня се от реакцията на тялото си. Може би това ще престане, ако я окова, изчукам и нашибам с камшици… не е задължително да стане точно в този ред. Точно така! От това имам нужда!

Тя е напълно погълната от задачата си и това ми дава възможност да я огледам. Похотливите мисли настрани, но тя е привлекателна, много привлекателна. Добре съм я запомнил.

Тя вдига поглед и застива. Смущаващо е, също като първия път, когато я видях. Тя ме зяпва, вече се е сетила кой съм и ми се струва, че е шокирана, а аз не мога да преценя това добре ли е, или е зле.

— Госпожице Стийл. Каква приятна изненада.

— Господин Грей — отвръща тя задъхано, притеснено. Добър отговор.

— Минавах оттук. Трябват ми някои неща. Радвам се да ви видя отново, госпожице Стийл! — За мен е огромно удоволствие. Облечена е в тясна тениска и дънки, а не в безформените дрипи, с които се беше докарала за интервюто с мен. Има дълги крака, тънка талия и съвършени цици. Устните ѝ са все още разтворени от изненада и трябва да устоя на желанието да вдигна брадичката ѝ и да ѝ затворя устата с моята. „Долетях чак от Сиатъл само за да те видя, а начинът, по който изглеждаш сега, си струваше пътуването“.

— Ана. Казвайте ми Ана. С какво мога да ви помогна, господин Грей? — Поема дълбоко дъх и изпъва рамене както на интервюто, след това ми отправя фалшива усмивка, която съм сигурен, че е запазена за клиентите. Е играта започва, госпожице Стийл.

— Имам нужда от няколко неща. Първо кабелни връзки.

Молбата ми я хваща неподготвена; тя ми се струва слисана.

„Ще стане много забавно. Не е за вярване какво мога да направя с кабелните връзки, сладурче“.

— Имаме различни дължини. Да ви покажа ли? — пита тя, след като се опомня.

— Благодаря. Покажете ми къде са.

Тя заобикаля плота и посочва една от гондолите. С кецове е. Разсеяно се питам как ли ще изглежда на супер високи токчета. Обувки на „Любутен“… да, единствено на „Любутен“.

— При електрическите стоки са, осми отдел. — Гласът ѝ потреперва и тя се изчервява…

Не е безразлична към мен. Надеждата избуява в гърдите ми.

Значи не е лесбийка. Подсмихвам се.

— Вие водите. — Протягам ръка, за да ѝ подскажа да върви. Като върви пред мен, имам възможност да се насладя на фантастичния ѝ задник. Дългата дебела опашка отмерва стъпките като метроном при всяко леко поклащане на бедрата. Тя наистина е бонбон: мила, любезна и красива, с всички физически атрибути, които ценя у една подчинена. Само че най-важният въпрос е ще ми стане ли подчинена? Сигурно не знае нищичко за този начин на живот — моя начин на живот, — но на мен много ми се иска да я запозная. „Много избързваш, Грей“.

— По работа ли сте в Портланд? — пита тя и прекъсва мислите ми. Гласът ѝ е висок; преструва се, че не ѝ е интересно. Иска ми се да се разсмея. Жените рядко ме карат да се смея.

— Имах среща в университета. В специалността Селско стопанство. Намира се във Ванкувър — лъжа аз. „Всъщност дойдох, за да ви видя, госпожице Стийл“.

Тя посърва и аз се чувствам отвратително.

— Финансирам едно изследване върху ротацията на почвите. — Това поне е истина.

— Част от програмата ви да нахраните света ли? — Тя извива насмешливо вежда.

— Нещо такова — отвръщам. Тя да не би да ми се присмива? Как само ми се иска да сложа край на тази работа, ако наистина е така. Как обаче да започна? Може би с вечеря вместо с обикновено интервю… това би било ново двайсет: да водя кандидатка на вечеря.

Заставаме пред кабелните връзки, които са с различни дължини и цветове. Разсеяно прокарвам пръсти по пакетите. Мога просто да я поканя на вечеря. Все едно на среща ли? Тя дали ще приеме? Когато я поглеждам, тя оглежда преплетените си пръсти. Не е възможно да ме наблюдава… това е обещаващо. Избирам по-дълги връзки. Те са по-гъвкави, а и могат да обхванат два глезена и две китки едновременно.

— Тези ще ми свършат работа.

— Нещо друго? — пита тя бързо. Или е изключително внимателна, или иска да ме разкара от магазина. Не мога да преценя кое от двете.

— Ще ми трябва и залепваща лента.

— Ремонт ли правите?

— Не, не е ремонт. — „Само ако знаеше…“

— Елате с мен — подканва ме тя. — Лентите са при декоративните материали.

„Хайде, Грей. Не разполагаш с безкрайно много време. Поведи някакъв разговор“.

— Отдавна ли работите тук? — Разбира се, знам отговора. За разлика от някои хора, аз си подготвям домашното. Кой знае защо, тя се чувства неловко. Господи, колко срамежливо е това момиче. Нямам никаква надежда. Тя се обръща бързо и тръгва по пътеката към отдела с надпис „Украса“. Следвам я нетърпеливо, като кутре.

— Четири години — измънква тя, когато стигаме до залепващата лента. Тя се навежда и грабва две ролки, всяка с различна широчина.

— Ще взема тази. — Широката е много по-ефективна, когато искаш да запушиш устата на някого. Когато ми я подава, върховете на пръстите ни за миг се докосват. Тръпката се стрелва до слабините ми. По дяволите!

Тя пребледнява.

— Ще има ли друго? — Гласът ѝ звучи тихо, дрезгаво.

Господи, имам върху нея същия ефект, който и тя върху мен. Може би…

— Въже.

— Насам. — Тя забързва по пътеката и ми дава нова възможност да оценя готиното ѝ дупе.

— Какъв вид въже търсите? Имаме синтетично и от естествени влакна… усукано… обикновено…

„Мама му стара — престани!“ Пъшкам вътрешно и се опитвам да пропъдя образа, в който тя виси от тавана на стаята с играчки.

— Пет метра от естественото, ако обичате. — То е по-грубо и прежулва повече, ако се съпротивляваш… предпочитам го.

Пръстите ѝ потръпват, но тя премерва пет метра като професионалистка. Вади сгъваем нож от десния си джоб и с едно чевръсто движение реже въжето, навива го стегнато, а после го връзва на хлабав възел. Много впечатляващо.

— Да не сте била скаут?

— Организираните групови мероприятия не са точно моята голяма страст, господин Грей.

— А каква е вашата страст, Анастейжа? — Зениците ѝ се разширяват, докато я наблюдавам.

Точно така!

— Книгите — отвръща тя.

— Какви книги?

— О, нищо особено. Класическа литература. Предимно английска.

Английска литература ли? Обзалагам се, че говори за сестрите Бронте и за Остин. Романтични писания за цветя и рози.

Това не вещае нищо добро.

— Имате ли нужда от нещо друго?

— Знам ли? Ще ми препоръчате ли нещо? — Искам да видя реакцията ѝ.

— Нещо „направи си сам“ ли?

Имам желание да прихна. О, миличка, „направи си сам“ изобщо не ми е по вкуса. Кимам, за да прикрия смеха. Очите ѝ пробягват по тялото ми и аз се напрягам. Тя ме оглежда!

— Работен комбинезон? — изтърсва тя.

Това са най-неочакваните думи, които чувам след въпроса „Гей ли сте?“.

— Не искате да си развалите дрехите, нали? — Тя посочва дънките ми.

Не мога да се сдържа.

— Винаги мога да ги сваля.

— Ъ-ъ-ъ. — Тя става червена като цвекло и свежда поглед.

Решавам да я спася.

— Ще взема и работно облекло. Не дай си боже да разваля някоя дреха.

Без да каже и дума, тя се обръща и тръгва с бърза крачка по пътеката, а аз следвам примамливото ѝ дупе.

— Имате ли нужда от нещо друго? — пита задъхано, когато ми подава син гащеризон. Засрамена е, продължава да стои навела очи. Господи, как само ми действа!

— Как върви статията? — питам с надеждата тя да се поотпусне малко.

Тя вдига поглед и ми се усмихва с известно облекчение.

Най-сетне!

— Не я пиша аз, Катрин я пише. Госпожица Кавана, съквартирантката ми. Тя е писателката. Много е доволна от интервюто. Тя е и главен редактор на вестника и беше много разочарована, че не можа да дойде да се види с вас и да вземе интервюто лично.

Това е най-дългото, което е изрекла от първата ни среща насам, а говори за друг човек, не за себе си. Интересно.

Преди да успея да продължа, тя добавя:

— Само дето ѝ се искаше да има снимки от интервюто.

Упоритата госпожица Кавана иска снимки. По-голям отзвук, така ли? Може. Ще си позволя да прекарам известно време с прелестната госпожица Стийл.

— Какви снимки ѝ трябват?

Тя ме поглежда за момент, след това клати глава озадачена, не знае какво да каже.

— Ще съм тук и утре може би… — Мога да остана в Портланд. Ще работя от някой хотел. Може да си взема стая в „Хийтман“. Тейлър ще трябва да дойде да ми донесе лаптопа и дрехи. Или пък Елиът — освен ако не чука като луд, което е обичайното му занимание през уикенда.

— И ще се съгласите да ви направим снимки? — Тя не може да сдържи изненадата си.

Кимам рязко. „Да, искам да прекарам повече време с теб…

Спокойно, Грей“.

— Кейт ще се радва, стига да успеем да намерим фотограф. — Тя се усмихва и лицето ѝ грейва като безоблачно утро. Възхитителна е.

— Кажете ми, ако решите за утре. — Вадя портфейла си от дънките. — Ето визитката ми. Моля, обадете ми се на мобилния преди десет.

Ако не се обади, се връщам в Сиатъл и забравям за цялата тази глупост.

Мисълта ме потиска.

— Добре. — Тя продължава да се усмихва.

— Ана!

И двамата се обръщаме. Млад мъж, облечен в небрежни маркови дрехи, се показва в далечния край на пътеката. Не може да откъсне очи от госпожица Анастейжа Стийл. Кой, по дяволите, е този изрод?

— Бихте ли ме извинили за секунда, господин Грей? — Тя тръгва към него и гаднярът я награбва като някоя горила. Целият изтръпвам. Това е първичен отклик.

„Разкарай си скапаните лапи от нея!“

Свивам юмруци и усещам леко удовлетворение, тъй като тя не отвръща на прегръдката.

Двамата заговарят шепнешком. Може пък информацията на Уелч да не е точна. Може този тип да е гаджето ѝ. На подходяща възраст е, не може да откъсне ненаситните си малки очички от нея. За кратко я задържа на една ръка разстояние, оглежда я, след това остава срещу нея, отпуснал едната си ръка на рамото ѝ. Жестът е съвсем небрежен, но на мен ми е ясно, че маркира територия и ми подсказва да се отдръпна. Тя ми се струва смутена и пристъпва от крак на крак.

Мама му стара! Трябва да вървя. Вече прекалих. Тя е с този тип. Казва му нещо и той се отдръпва, а тя свива рамо, за да отблъсне ръката му. Очевидно е, че двамата не са близки.

Така вече е по-добре.

— Ъ-ъ-ъ… Пол, това е Крисчън Грей. Господин Грей, това е Пол Клейтън. Брат му е собственик на магазина. — Тя ме поглежда странно, но не разбирам защо. После продължава: — Познавам Пол, откакто работя тук, макар че не се виждаме често. Той учи бизнес администрация в Принстън. — Не спира да дрънка, дава ми дълго обяснение и ми подсказва, че не са заедно, поне така ми се струва. Братът на шефа, не гадже. Облекчен съм, но облекчението е толкова завладяващо и неочаквано, че се мръщя. Тази жена наистина ми е влязла под кожата!

— Приятно ми е, господин Клейтън. — Нарочно говоря остро.

— Приятно ми е, господин Грей. — Ръката му е отпусната, вяла. „Дръвник“. — Чакай, чакай! Крисчън Грей? От „Грей Ентърпрайзис“?

„Да, скапаняко, същият“.

За частица от секундата Пол се преобразява и собственическото му отношение е заменено с раболепно.

— Леле… Какво мога да направя за вас?

— Анастейжа вече се погрижи, господин Клейтън. Беше много внимателна и отзивчива. — „Хайде сега да се разкараш“.

— Добре — примирява се той, оголил бели зъби, готов да се подмазва. — Ще се видим после, Ана.

— Да, Пол — отвръща тя и той тръгва към задната част на магазина. Наблюдавам го, докато не се скрива от поглед. — Мога ли да направя нещо друго за вас, господин Грей?

— Това е всичко — измърморвам. Мама му стара, нямам време, а все още не знам дали ще я видя отново. Трябва да разбера дали има надежда тя да се замисли над онова, което ми се иска. Как да я попитам? На нея ще ѝ трябва доста обучение. Затварям очи и си представям интересните възможности… да се добера дотам ще е половината от забавлението. Дали изобщо ще се навие? Да не би да съм разбрал погрешно?

Тя минава зад касата и маркира покупките ми, без да откъсва поглед от касата.

„Погледни ме, дяволите да те вземат!“ Искам да видя лицето ѝ отново и да преценя какво мисли.

Най-сетне тя вдига глава.

— Четирийсет и три долара.

Само толкова?

— Искате ли торбичка? — пита тя, когато ѝ подавам кредитната си карта.

— Да, Анастейжа. Искам. — Името ѝ — красиво име на красиво момиче — гали езика ми. Тя бързо прибира покупките в плика. Това е. Трябва да вървя.

— Ще ми се обадите, ако искате да направим снимките утре, нали?

Тя кимва и ми подава картата.

— Добре. До утре тогава. Евентуално. — Не мога да си тръгна просто така. Трябва да ѝ кажа, че се интересувам от нея. — И… Анастейжа, радвам се, че госпожица Кавана не успя да дойде за интервюто. — Тя ме поглежда изненадано и същевременно поласкана.

Това е добре.

Прехвърлям торбичката през рамо и излизам от магазина.

Макар да знам, че не трябва, я желая. Сега се налага да чакам, мама му стара… отново. Елена ще се зарадва, че успявам да впрегна волята си. Гледам право напред, докато вадя мобилния от джоба и се качвам във взетата под наем кола. Нарочно не поглеждам назад. Няма да погледна. Няма. Очите ми се стрелват към огледалото за обратно виждане, където се вижда входът на магазина, но мярвам единствено странната витрина. Тя не е на прозореца, не гледа след мен.

Жалко.

Натискам 1 на бързо набиране и Тейлър отговаря още преди телефонът да е иззвънял.

— Господин Грей?

— Направи резервации за „Хийтман“. Този уикенд ще остана в Портланд, а ти можеш да докараш джипа, да ми донесеш компютъра и документите под него и два комплекта дрехи.

— Добре, господине. Ами Чарли Танго?

— Джо да го премести на летището в Портланд.

— Веднага, господине. Ще бъда при вас след три часа и половина.

Затварям и паля автомобила. Значи разполагам с няколко часа в Портланд, докато чакам да разбера дали това момиче се интересува от мен. Какво да правя? Време е да се поразходя, струва ми се. Може би разходката ще прогони този странен глад от тялото ми.

Минаха цели пет часа, а възхитителната госпожица Стийл все още не се е обадила. Къде, по дяволите, ми беше акълът? Наблюдавам улицата от апартамента си в „Хийтман“. Мразя да чакам. Открай време е така. Времето, сега вече облачно, се задържа хубаво и ми позволи да се разходя из Форест Парк, но разходката така и не уталожи безпокойството ми. Ядосан съм, че не ми се обажда, но най-вече съм ядосан на себе си. Какъв глупак съм, че останах. Каква загуба на време да преследвам тази жена. Случвало ли се е някога да преследвам жена?

„Стегни се, Грей“.

Въздишам и проверявам отново телефона си с надеждата да съм пропуснал обаждането ѝ, но на екрана няма нищо. Тейлър пристигна и най-сетне нещата ми са при мен. Тук е докладът на Барни за графемните тестове на отдела му, тъкмо ще го прочета и ще поработя на спокойствие.

Спокойствие ли? Забравил съм какво е това спокойствие, откакто госпожица Стийл падна в офиса ми.

Когато вдигам поглед, сумракът е обгърнал апартамента, настанили са се сиви сенки. Мисълта, че трябва да прекарам нощта сам, ме потиска. Докато се чудя какво да правя, телефонът ми започва да вибрира върху лъскавото дърво на бюрото и на екрана се изписва непознат, същевременно смътно познат номер с код от района на Вашингтон. Неочаквано сърцето ми започва да блъска, сякаш съм тичал петнайсет километра.

Тя ли е?

Отговарям.

— Ъ-ъ-ъ… господин Грей? Аз съм Анастейжа Стийл.

По лицето ми се разлива блажена усмивка. Виж ти, виж ти! Задъхана, нервна, кротнала госпожица Стийл. Вечерта ми се озарява.

— Госпожице Стийл! Толкова е приятно да ви чуя. — Чувам я как си поема рязко дъх и звукът отеква право в слабините ми.

Браво, имам ефект върху нея. Също както тя върху мен.

— Решихме да направим снимката за статията. Утре, ако е възможно. Къде ще ви е удобно да се видим?

„В моята стая. Само ние двамата и кабелните връзки“.

— Отседнал съм в „Хийтман“ в Портланд. Да кажем девет и трийсет утре сутринта?

— Добре, ще се видим направо там — заявява задъхано тя, неспособна да скрие облекчението и удоволствието си.

— Ще ви очаквам с нетърпение, госпожице Стийл.

Затварям преди тя да е усетила въодушевлението и радостта ми. Отпускам се назад на стола и поглеждам към притъмнелия хоризонт, след това прокарвам ръце през косата си.

Как, за бога, ще успея да сключа тази сделка?

Неделя, 15 май 2011

Моби дъни в ушите ми. Тичам по Саутуест Салмън Стрийт към река Уиламет. Шест и половина сутринта е и се опитвам да си проясня мислите. Снощи я сънувах. Сини очи, задъхан глас… завършва изреченията с „господине“, докато е коленичила пред мен. Откакто се запознах с нея, сънищата ми претърпяха великолепна промяна след кошмарите, които ме спохождаха. Питам се какво ли ще каже Флин по този въпрос. Мисълта ме обърква, затова я отблъсквам и се съсредоточавам да напрегна тялото си до крайност по брега на Уиламет. Докато стъпалата ми отмерват крачките по тротоара, слънцето наднича иззад облаците и ми дава надежда.

След два часа, докато тичам обратно към хотела, минавам покрай кафене. Дали да не я заведа да пием кафе?

Като на среща ли?

А, не. Никакви срещи. Прихвам при тази нелепа мисъл. Само ще си поговорим — нещо като интервю. Така ще успея да открия още малко за тази тайнствена жена и дали тя се интересува — за да не се окаже, че гоня вятъра. Сам съм в асансьора и се разтягам. Приключвам с упражненията за разтягане в апартамента на хотела и вече съм съсредоточен и спокоен за пръв път след пристигането си в Портланд. Донесли са ми закуската, а аз съм гладен като вълк. Не търпя подобно чувство, абсолютно никога. Сядам да закусвам по анцуг. Решавам да закуся преди да се изкъпя.

Някой чука на вратата. Отварям и Тейлър застава на прага.

— Добро утро, господин Грей.

— Добро утро. Готови ли са?

— Да, господине. Чакат ви в апартамент 601.

— Идвам веднага. — Затварям вратата и натъпквам ризата в сивите панталони. Косата ми е мокра след душа, но аз не давам пет пари. Поглеждам известния гадняр в огледалото и тръгвам след Тейлър към асансьора.

Апартамент 601 е пълен с хора, светлини и кутии за камери. Въпреки това я забелязвам на мига. Застанала е отстрани. Косата ѝ е пусната: гъста лъскава грива, която покрива гърдите. Облечена е в тесни дънки, кецове, къс тъмносив жакет и бяла тениска отдолу. Да не би дънки и кецове да са запазената ѝ марка? Макар да не са кой знае колко удобни, добре подчертават изваяните ѝ крака. Очите ѝ, обезоръжаващи както винаги, се ококорват, когато приближавам.

— Госпожице Стийл, ето че се виждаме отново. — Тя поема протегнатата ми ръка и за момент ми се приисква да стисна нейната и да я поднеса към устните си.

„Стига глупости, Грей“.

Тя се изчервява по познатия ми очарователен начин и махва с ръка към приятелката си, застанала наблизо в очакване да насоча вниманието си към нея.

— Господин Грей, това е Катрин Кавана.

С нежелание пускам ръката ѝ и се обръщам към настоятелната госпожица Кавана. Тя е висока, поразителна и добре поддържана, също като баща си, но има очите на майка си, освен това трябва да ѝ благодаря, че ме запозна с очарователната госпожица Стийл. Тази мисъл ме кара да се почувствам малко по-благосклонен към нея.

— Упоритата госпожица Кавана. Приятно ми е да се запознаем. Надявам се, че вече сте по-добре. Анастейжа каза, че сте били болна миналата седмица.

— Добре съм, благодаря.

Ръкостискането ѝ е стегнато, издава увереността ѝ и аз се съмнявам, че някога през привилегирования си живот е разбрала какво означават трудности. Питам се дали тези две жени са приятелки. Нямат нищо общо.

— Благодаря ви, че ни отделихте време — казва Катрин.

— За мен е удоволствие — отвръщам и поглеждам Анастейжа, която ме дарява с издайническа руменина.

Единствено аз ли я карам да се изчервява? Тази мисъл ми доставя удоволствие.

— Това е Хосе Родригес, нашият фотограф — продължава Анастейжа и лицето ѝ разцъфтява, докато го представя.

Мамка му. Да не би този да е гаджето?

Родригес грейва, щом вижда сладката усмивка на Ана.

Дали се чукат?

— Приятно ми е, господин Грей. — Родригес ме поглежда мрачно, докато си стискаме ръцете. Това е предупреждение. Казва ми да се отдръпна. Той я харесва. Харесва я, при това много.

„Е, малкият, играта започва“.

— Къде да застана, господин Родригес? — Гласът ми прозвучава предизвикателно и той се усеща, но Катрин се намесва и ми маха да седна на един стол. Така. Значи обича да командва. Мисълта ми се струва доста забавна, докато сядам. Друг младеж, който, изглежда, работи с Родригес, включва прожекторите и аз оставам сляп.

По дяволите!

Щом блясъкът понамалява, се опитвам да зърна прелестната госпожица Стийл. Застанала е в дъното на стаята и наблюдава какво става. Винаги ли е толкова срамежлива? Може би тъкмо затова двете с Кавана са приятелки — тя няма нищо против да е на заден план и оставя Катрин да е в центъра на сцената.

Хм… покорна по природа.

Фотографът ми се струва добър професионалист и се потапя в работата, която му е възложена. Наблюдавам госпожица Стийл, докато тя наблюдава и двама ни. Погледите ни се срещат; нейният е честен и невинен и в този момент аз премислям плана си. След това обаче тя прехапва устни и аз усещам как притаявам дъх.

„Отстъпи, Анастейжа“. Опитвам се да ѝ наложа със силата на волята си да отклони поглед и тя, изглежда, ме разбира, защото първа извръща очи.

„Браво, моето момиче“.

Катрин ме моли да се изправя. Родригес щрака. След това приключваме и аз знам, че това е шансът ми.

— Искрено ви благодаря, господин Грей! — Катрин се втурва напред и разтърсва ръката ми, последвана от фотографа, който ме оглежда с неприкрито неодобрение. Враждебното му отношение ме кара да се усмихна.

„Мой човек… представа нямаш“.

— С нетърпение очаквам статията, госпожице Кавана — казвам и кимам любезно. Искам да говоря с Ана. — Ще ми отделите ли минутка, госпожице Стийл?

— Разбира се — отвръща тя изненадано.

„Възползвай се, Грей“.

Измърморвам нещо банално към хората в апартамента и я повеждам навън, за да я отдалеча максимално от Родригес. В коридора тя се заиграва с косата си, след това преплита пръсти, а Тейлър тръгва след мен.

— Ще ти се обадя после, Тейлър — уведомявам го и когато той е далече, така че почти не може да ни чуе, каня Ана да пие кафе с мен и притаявам дъх в очакване на отговора ѝ.

Дългите ѝ мигли трепкат.

— Май се налага да закарам обратно всички — извинява се смутено тя.

— Тейлър — провиквам се след него и тя трепва. Просто я стряскам и не мога да преценя дали това е добре, или зле. А тя не спира да нервничи. Като се замислям над всички начини да престане, се разсейвам.

— Всички ли отиват към университета? — Тя кима и аз моля Тейлър да закара приятелите ѝ.

— Така. Сега вече можете ли да ми направите компания за кафе?

— Ами… господин Грей… това наистина… — Млъква. Поглежда ме право в очите, нейните блестят. — Вижте… Не е нужно Тейлър да ги кара у дома. Ще си сменим колите с Кейт. Дайте ми само минутка.

Облекчението ми е огромно и аз се усмихвам широко.

Чукнах си среща!

Отварям вратата, за да влезе отново в апартамента, а Тейлър прикрива изумлението си.

— Би ли ми донесъл сакото, Тейлър?

— Разбира се, господине.

Той се врътва на пети и свива устни, докато се отдалечава по коридора. Наблюдавам го с присвити очи чак докато не хлътва в асансьора, а аз се облягам на стената, за да изчакам госпожица Стийл.

Какво, за бога, ще ѝ кажа?

„Искаш ли да ми станеш любовница?“

„Не, успокой топката, Грей. Давай стъпка по стъпка“.

Тейлър се връща след две минути. Носи ми сакото.

— Това ли е всичко, господине?

— Да, благодаря.

Той ми го подава и ме оставя да вися като глупак в коридора.

Колко ли време ще се бави Анастейжа? Поглеждам си часовника. Сигурно се разправя с Катрин за колата. Или пък говори с Родригес и обяснява, че отива да пие кафе, за да ме успокои и да ми замаже очите за статията. Мислите ми стават мрачни. Сигурно го целува за довиждане.

По дяволите!

След минутка тя излиза и аз съм доволен. Не прилича на момиче, което току-що са целували.

— Добре — започва решително тя. — Да вървим на кафе. — Само че поруменелите бузи издават какво усилие ѝ струва тази самоувереност.

— След вас, госпожице Стийл. — Едва прикривам удоволствието си, докато тя върви на крачка пред мен. Когато я настигам, любопитството ми към връзката ѝ с Катрин е запалено, особено по отношение на съвместимостта им. Питам я откога се познават.

— От първата година в университета. Тя е добра приятелка. — Гласът ѝ е пълен с топлота. Ана ѝ е предана. Нали дойде чак до Сиатъл, за да ме интервюира, когато Катрин беше болна. Надявам се, че госпожица Кавана се отнася към нея със същата преданост и респект.

Когато натискам копчето, вратите на почти всички асансьори се отварят веднага. Двама, страстно прегърнати, се отдръпват един от друг, смутени, че са ги хванали. Без да им обръщаме внимание, влизаме в асансьора, но аз забелязвам хитрата усмивка на Анастейжа.

Докато пътуваме към първия етаж, атмосферата се нажежава от неудовлетворена страст. Не знам дали се излъчва от двойката зад нас, или от мен.

Да. Желая я. Тя дали ще иска онова, което мога да ѝ предложа?

Изпитвам облекчение, когато вратата се отваря отново и поемам ръката ѝ, хладна и съвсем не влажна, както очаквах. Може пък да не ѝ въздействам колкото ми се иска. Тази мисъл ме обезсърчава.

Зад нас се чува кикотът на двойката.

— Какво толкова намират хората в тези асансьори? — мърморя. Трябва да призная, че има нещо симпатично и наивно в този кикот, нещо, което ми се струва очарователно. Госпожица Стийл ми се струва невинна също като тях и докато вървим по улицата, аз отново поставям под въпрос мотивите си.

Тя е твърде млада. Тя е твърде неопитна, но, по дяволите, много ми е приятно да усещам ръката ѝ в моята.

Щом влизаме в кафенето, я изпращам да намери маса и я питам какво ще пие. Тя започва да заеква — английски чай, торбичката отделно. Това е нещо ново за мен.

— Не искаш кафе, така ли?

— Не съм много по кафето.

— Добре, чай, торбичката отделно. Захарче?

— Не, благодаря — отвръща тя, свела поглед към пръстите си.

— Искаш ли да хапнеш нещо?

— Не, благодаря — клати глава тя и прехвърля косата си през рамо, а светлината се отразява в кестеняви отблясъци.

Трябва да се редя на опашка, докато двете лелки зад щанда подхвърлят любезности с всички посетители. Дразня се, защото това ме откъсва от целта: Анастейжа.

— Здрасти, готин, какво да бъде? — пита по-възрастната жена с блеснали очи. „Това е просто едно красиво лице, миличка“.

— За мен кафе с мляко. Английски чай. Торбичката отстрани. И мъфин с боровинки.

Анастейжа може да реши да похапне.

— На гости ли си в Портланд?

— Да.

— За уикенда ли?

— Да.

— Времето се пооправи днес.

— Да.

— Дано да се порадваме на повечко слънце.

„Моля те, престани да дрънкаш и побързай, мътните те взели“.

— Да — съскам през зъби и поглеждам към Ана, която бързо извръща очи.

Наблюдава ме. Оглежда ли ме?

Зрънце надежда се надига в гърдите ми.

— Заповядай. — Жената намига и поставя чашите в поднос. — Плати на касата. Приятен ден.

Успявам да отговоря любезно.

— Благодаря.

Анастейжа седи на масата, забола поглед в пръстите си, и размишлява над един господ знае какво.

Може би за мен?

— За какво мислиш? — питам.

Тя трепва и се изчервява, докато ѝ поднасям чая и оставям кафето. Мълчи и виждам, че е притеснена. Защо? Не иска ли да бъде тук?

— Та за какво си мислиш? — напомням ѝ и тя започва да опипва торбичката чай.

— Това е любимият ми чай — заявява и аз си поставям за цел да запомня, че обича „Туинингс“. Наблюдавам я как пуска торбичката в чайника. Задачата се оказва мърлява и сложна. Изтегля торбичката почти веднага и я слага в чинийката. Свивам устни, за да не прихна. Докато ми обяснява, че предпочита чая слаб и черен, за момент решавам, че ми описва какви мъже харесва.

„Стегни се, Грей. Говори за чай“.

Стига сме се мотали, време е да разплета нещата.

— Той гадже ли ти е?

Тя свива вежди и между тях се образува малка буквичка V.

— Кой?

На това му се казва добър отговор!

— Фотографът — Хосе Родригес.

Тя прихва. Смее се на мен.

На мен!

Не знам дали е от облекчение, или просто намира, че съм смешен. Дразнещо е. Не мога да я разбера. Харесва ли ме, или не? Казва ми, че ѝ е просто приятел.

„Сладурче, на него му се иска да е повече от просто приятел“.

— Как така си помисли, че ми е гадже? — пита тя.

— Начинът, по който му се усмихваш, начинът, по който той ти се усмихва. — „Нямаш представа, а? Момчето е лудо по теб“.

— Той ми е като брат — изтъква тя.

Добре, значи похотта е едностранна. За момент се питам дали си дава сметка колко е прекрасна. Поглежда мъфина с боровинки, докато беля хартията, и за момент си я представям на колене до мен и как я храня, хапка по хапка. Мисълта ме разсейва и възбужда.

— Искаш ли? — питам.

Тя клати глава.

— Не, благодаря. — Гласът ѝ звучи колебливо и тя отново забожда поглед в ръцете си. Защо е толкова нервна? Заради мен ли?

— А момчето, с което ме запозна в магазина вчера? Не ти ли е гадже?

— Не, Пол е само приятел. Казах ти вчера. — Тя се мръщи отново, сякаш е объркана, и кръстосва отбранително ръце. Не обича да я разпитват за тези момчета. Спомням си колко неловко се почувства, когато онзи в магазина я прегърна, за да покаже, че е негова. — Защо питаш?

— Изглеждаш доста нервна, когато около теб има мъже.

Тя се ококорва. Очите ѝ наистина са красиви. Цветът им е като на океана в Кабо — най-синьото от всички сини морета. Трябва да я заведа там.

„Какво? Това пък откъде дойде?“

— Мисля, че ти ми действаш така — признава тя, свежда поглед и започва отново да опипва пръстите си. От една страна, е невероятно покорна, докато от друга… е много предизвикателна.

— Вероятно е така и в това няма нищо лошо.

Да. Сигурно. Не са много хората, които са достатъчно смели, за да си признаят, че ги плаша. Тя е честна и пряма и ѝ го казвам, но когато отклонява поглед, не знам какво мисли. Голямо разочарование. Дали ме харесва? Или просто изтърпява тази среща, за да не сложа кръст на интервюто на Кавана? Кое от двете?

— Вие сте мистерия, госпожице Стийл.

— Няма нищо мистериозно около мен.

— Ти си така уверена. — Като всяка добра подчинена. — Освен когато се изчервяваш, разбира се, а то е доста често. Много ми се ще да узная защо. — Така. Това вече ще я накара да отговори. Лапвам парченце мъфин и чакам отговор.

— Винаги ли правиш такива задълбочени наблюдения върху хората?

Това не е лично, нали?

— Не знаех, че правя това. Обидих ли те с нещо?

— Не.

— Това е добре.

— Но си много властен и своенравен.

— Свикнал съм да правя нещата по своя си начин, Анастейжа. Във всичко, което правя.

— Изобщо не се съмнявам — отвръща тя, след това пита защо не съм ѝ предложил да ме нарича на малко име.

Какво?!

Спомням си как когато си тръгваше от офиса ми и се качи в асансьора… как прозвуча името ми, когато го каза. Да не би да е успяла да надникне вътре в мен? Нарочно ли ме предизвиква? Казвам ѝ, че никой не ме нарича Крисчън освен семейството…

Дори не знам дали това е истинското ми име.

„Не започвай, Грей“.

Сменям темата. Искам да науча повече за нея.

— Имаш ли братя или сестри?

Клепките ѝ трепват няколко пъти преди да отговори, че е едно дете.

— Разкажи ми за родителите си.

Тя извива очи и аз едва потискам желанието си да ѝ се скарам.

— Майка ми живее в Джорджия с новия си мъж, Боб. Вторият ми баща живее в Монтесино.

Аз, разбира се, знам всичко това от проверката на Уелч, но е важно да го чуя от нея. Устните ѝ омекват в нежна усмивка, когато споменава пастрока си.

— А баща ти? — питам.

— Баща ми е починал, когато съм била бебе.

В миг съм катапултиран обратно в кошмарите, виждам тяло, проснато на мръсния под.

— Съжалявам.

— Не го помня — признава тя и ме връща към настоящето. Изражението ѝ е ясно, ведро, и съм сигурен, че Реймънд Стийл е бил добър баща на това момиче. Връзката на майка ѝ с нея, от друга страна — това ще се разбере.

— И майка ти се е омъжила пак?

Тя се смее с горчивина.

— Може да се каже. — След като го казва, замълчава. Тя е сред малкото жени, които познавам, способни да седят мълчаливо. Това е чудесно, ала в момента не го искам.

— Не обичаш да говориш за себе си, нали?

— Ти също — парира тя.

„О, госпожице Стийл. Играта започна“.

С огромно удоволствие и подсмихване ѝ напомням, че вече ме е интервюирала.

— Помня някои доста интересни въпроси.

„Да. Попита ме дали съм гей“.

Думите ми оказват желания ефект и тя очевидно се чувства неловко. Започва да разказва за себе си и някои подробности се оказват ценни. Майка ѝ била непоправима романтичка. Жена с четири брака се надява надеждата да надвие опита. И тя ли е като майка си? Няма как да я попитам. Ако каже, че е така, тогава за мен няма надежда. А аз не искам това интервю да приключи. Прекалено добре се забавлявам.

Разпитвам я за пастрока ѝ и тя потвърждава предположението ми. Очевидно го обича. Лицето ѝ грейва, когато говори за него: работата му (той е дърводелец), хобитата му (обича европейски футбол и риболов). Предпочела да живее при него, когато майка ѝ се омъжила за четвърти път.

Интересно.

Тя изпъва рамене.

— Кажи ми за твоите родители — продължава в настъпление, за да отклони разговора от семейството си. Аз не обичам да говоря за своето семейство, затова ѝ казвам основни неща.

— Баща ми е адвокат, майка ми е педиатър. Живеят в Сиатъл.

— С какво се занимават брат ти и сестра ти?

За това ли иска да говорим? Отговарям кратко, че Елиът работи в строителството, а Мия е в готварско училище в Париж.

Тя слуша очарована.

— Чувала съм, че Париж е прекрасен — отбелязва замечтано.

— Париж е много красив. Била ли си там?

— Никога не съм излизала от Америка. — В гласа ѝ се прокрадва съжаление. Може да я заведа там.

— Искаш ли да отидеш?

„Първо Кабо, сега Париж? Стегни се, Грей“.

— В Париж ли? Разбира се, че искам. Но всъщност Англия е страната, в която мечтая да ида.

Лицето ѝ се озарява от вълнение. Госпожица Стийл иска да пътува. Защо точно Англия, питам аз.

— Това е родината на Шекспир и на Джейн Остин, и на сестрите Бронте, и на Томас Харди. Искам да видя местата, които са вдъхновили тези хора да напишат такива велики книги. — Очевидно това е първата ѝ голяма любов.

Книгите.

Сама го каза вчера в „Клейтън“. Това означава, че ще трябва да се конкурирам с Дарси, Рочестър и Ейнджъл Клеър: невъзможни романтични герои. Ето го доказателството, от което се нуждаех. Тя е непоправима романтичка, също като майка си, и работата няма да се получи. Сякаш за да направи нещата още по-зле, тя си поглежда часовника. Тя е дотук.

Съсипах сделката!

— Време е да тръгвам. Имам да уча — заявява тя.

Предлагам да я изпратя до колата на приятелката ѝ, което означава, че ще трябва да вървя до хотела, за да си стегна багажа.

Трябва ли?

— Благодаря за чая, господин Грей — подхвърля тя.

— Беше ми много приятно, Анастейжа. — В мига, в който го казвам, разбирам, че изминалите двайсет минути са били… приятни. Отправям ѝ най-ослепителната си усмивка, която със сигурност обезоръжава, и ѝ подавам ръка. — Хайде, да вървим — казвам. Тя поема пръстите ми и докато вървим към „Хийтман“, не мога да се отърся от мисълта колко ми е приятно да усещам ръката ѝ в моята.

Може пък да се получи.

— Винаги ли носиш джинси? — питам.

— Почти винаги — признава тя и това е втората черна точка: непоправима романтичка, която носи единствено дънки… Аз обичам жените ми да са с поли и рокли. Да са ми удобни.

— Имаш ли приятелка? — пита тя най-неочаквано и това е третата черна точка. Край на тази недоизпипана сделка. Тя иска романтика, а аз не мога да ѝ предложа подобно нещо.

— Не, Анастейжа. Аз нямам приятелки. Не се занимавам с такива неща.

Тя се мръщи, очевидно шокирана, обръща се рязко и се препъва по улицата.

— Мама му стара, Ана! — крещя и я дръпвам към мен, за да не падне пред моториста идиот, който кара от обратната страна на улицата. Неочаквано тя се озовава в прегръдката ми, стиска бицепсите ми и вдига поглед към мен. По очите ѝ личи, че е стресната, и аз за пръв път забелязвам тъмен кръг синьо, обрамчил ирисите ѝ; толкова са красиви, още по-красиви, когато си близо. Зениците ѝ се разширяват и аз разбирам, че мога да пропадна в този поглед и никога да не се върна. Тя си поема дълбоко дъх.

— Добре ли си? — Гласът ми прозвучава чужд и далечен и усещам, че тя ме докосва, а нямам нищо против. Пръстите ми милват бузата ѝ. Кожата ѝ е мека и гладка, прокарвам палец по долната ѝ устна, дъхът ми засяда в гърлото. Тялото ѝ е притиснато в моето, усещам гърдите ѝ, топлината ѝ, която се просмуква през ризата ми, е възбуждаща. Тя има свеж, приятен аромат, който ми напомня за ябълковата градина на баба. Затварям очи и вдъхвам, за да запазя аромата ѝ. Когато ги отварям отново, виждам, че тя ме наблюдава, моли, умолява, придумва, не откъсва очи от устата ми.

Мама му стара! Иска да я целуна.

И аз искам. Само веднъж. Устните ѝ са разтворени, готови, чакат. Устата ѝ ме приканва.

„Не. Не и не. Не го прави, Грей.

Тя не е момиче за теб.

Тя иска цветя и рози, а ти не се занимаваш с подобни глупости“.

Затварям очи, за да залича образа ѝ, и се опитвам да отблъсна изкушението, а когато ги отварям отново, решението ми е взето.

— Анастейжа — прошепвам, — трябва да се пазиш от мен. Стой далеч. Аз не съм мъжът, когото заслужаваш.

Малкото V се очертава между веждите ѝ и ми се струва, че е спряла да диша.

— Поеми си дъх, Анастейжа. — Трябва да я пусна преди да направя някоя глупост, но с огромна изненада усещам, че нямам желание. Искам да я прегръщам още съвсем малко. — Сега ще те пусна.

Отстъпвам назад и тя отдръпва ръце, но колкото и да е странно, не усещам облекчение. Плъзвам пръсти по раменете ѝ, за да съм сигурен, че тя ще остане на крака. В изражението ѝ проличава унижение. Тя е потресена, че съм я отблъснал.

„По дяволите, не исках да те нараня!“

— Разбрах — прошепва тя и зад остротата долавям разочарование. Тя става официална, далечна, но не се отдръпва. — Благодаря — добавя.

— За какво ми благодариш?

— За това, че ме спаси.

Иска ми се да ѝ кажа, че я спасявам от себе си… че това е благороден жест, но не това иска да чуе тя.

— Тоя кретен караше в забранена улица. Добре, че бях с теб.

Не искам и да си представям какво можеше да ти се случи, ако не бях с теб. — Сега аз съм този, който дрънка глупости, и така и не успявам да я пусна. Предлагам ѝ да поседна с нея в хотела, макар да знам, че това е хитър начин да продължа времето си с нея, и едва тогава я пускам.

Тя поклаща глава, гърбът ѝ е изпънат като струна, и се обгръща с ръце, сякаш да се защити. След малко хуква през улицата и аз трябва да забързам, за да я настигна.

Когато стигаме до хотела, тя се обръща отново към мен. Възвърнала е самообладанието си.

— Благодаря за чая и за снимките. — Наблюдава ме безизразно и аз усещам как ме пробожда разочарование.

— Анастейжа, аз… — Не знам какво да кажа, освен да се извиня.

— Да, Крисчън? — сопва се тя ядно и заядливо и излива презрението си във всяка сричка на името ми. Това е нещо ново. Освен това си тръгва. Не искам да си тръгва.

— Успех с изпитите.

Очите ѝ заблестяват от обида и възмущение.

— О, да, благодаря! — измърморва тя, без да прикрива сарказма в гласа си. — Довиждане, господин Грей. — Врътва се и тръгва по улицата към подземния гараж. Наблюдавам я как се отдалечава, надявам се да ме погледне още един път, но тя не се обръща. Хлътва в сградата и оставя след себе си съжаление, спомена за красивите ѝ сини очи и аромата на ябълкова градина през есента.

Четвъртък, 19 май 2011

Не!

Викът ми отеква в спалнята и ме изтръгва от кошмара. Целият съм потен, воня на застояла бира, цигари и бедност, усещам смътен ужас от пиянство и насилие. Сядам и стискам главата си с ръце, мъча се да успокоя полудялото си сърце и накъсаното си дишане. Същата работа вече четвърта нощ. Поглеждам часовника. Три след полунощ е.

Имам две важни срещи утре… днес… и имам нужда от бистър ум и малко сън. По дяволите, какво ли не бих дал за един хубав сън! Освен това ми предстои среща на голф игрището с Бастил. Трябва да отложа голфа; мисълта, че ще играя и ще изгубя, помрачава и без това скапаното ми настроение.

Ставам от леглото, тръгвам по коридора и влизам в кухнята. Наливам си вода и виждам отражението си в стъклената стена в другия край на стаята. Само по долнище на пижама съм. Обръщам се отвратен.

„Ти я отблъсна.

Тя те желаеше.

А ти я отблъсна“.

„Направих го за нейно добро“.

Това ме тормози от дни. Красивото ѝ лице се появява в мислите ми без предупреждение, дразни ме. Ако психиатърът ми не беше на почивка в Англия, бих му се обадил, та психодрънканиците му да ме поуспокоят.

„Грей, тя е просто едно красиво момиче“.

Може да ми трябва нещо, с което да се разсея — нова любовница може би. Прекалено много време мина след Сузана. Замислям се дали сутринта да не позвъня на Елена. Тя винаги ми намира подходящи кандидатки. Истината е, че не искам ново момиче.

Искам Ана.

Разочарованието ѝ, нараненото ѝ възмущение и презрението ѝ не ме оставят на мира. Тя си тръгна, без дори да се обърне. Може да съм събудил надеждите и очакванията ѝ, като я поканих на кафе, а след това просто да съм я разочаровал.

Дали не трябва да намеря някакъв начин да се извиня, а след това да забравя напълно тази жалка случка и да избия Ана от главата си? Оставям чашата в мивката — има кой да я измие, икономката. След това се затътрям обратно в леглото.

Радиобудилникът се включва точно в 5:45, докато гледам в тавана. Не съм спал и съм напълно изтощен.

Мама му стара! Това е нелепо!

Тази програма по радиото ме разсейва чудесно, докато не чувам втората новина. Става въпрос за продажбата на рядък ръкопис: недовършен роман от Джейн Остин, наречен „Семейство Уотсън“, който се продава на търг в Лондон.

„Книги“, беше казала тя!

Господи! Дори новините ми напомнят за малката госпожица Книжна мишка.

Тя е непоправима романтичка, която си пада по английските класици. Аз също, между другото, но по различна причина. Нямам нито едно от първите издания на Джейн Остин, на сестрите Бронте… но пък имам две книги на Томас Харди.

Разбира се! Това е! Точно това мога да направя.

След малко съм в библиотеката си с „Невзрачният Джуд“ и трите тома на „Тес от рода Д’Ърбървил“, подредени на масата за билярд пред мен. И двете книги са мрачни, трагични. Харди има тъмна, извратена душа.

Също като мен.

Отърсвам се от тази мисъл и оглеждам книгите. Въпреки че „Джуд“ е в по-добро състояние, това не е състезание. В „Джуд“ няма изкупление, затова ще ѝ изпратя „Тес“ с подходящ цитат. Знам, че това съвсем не е най-романтичната книга, като се има предвид какви беди сполитат героинята, но тя изживява кратка романтична любов сред пасторалната идилия на английската провинция. А и успява да си отмъсти на мъжа, който я озлочестява.

Не това е важното. Ана спомена, че Харди е сред любимците ѝ, и съм сигурен, че никога не е виждала, камо ли да притежава първо издание.

Припомних си прибързания в преценката ѝ отговор по време на интервюто: „Говорите като краен консуматор“. Точно така. Обичам да притежавам разни неща, чиято стойност ще се покачи, като например първи издания.

Вече по-спокоен и сдържан и донякъде доволен от себе си, отивам в дрешника и обличам анцуга, за да изляза да потичам.

На задната седалка в колата разлиствам една от книгите за Тес, търся цитат и се питам кога е последният изпит на Ана. Романите бяха мое убежище като тийнейджър. Мама не можеше да се начуди на четивата, които избирах; Елиът не чак толкова. Копнеех за избавлението, което ми осигуряваха романите. Той нямаше нужда от подобно бягство.

— Господин Грей — прекъсва ме Тейлър. — Пристигнахме, господине. — Слиза и ми отваря вратата. — В два ще ви чакам отпред да ви закарам за голфа.

Кимам и влизам в Грей Хаус с книгите в ръка. Младата рецепционистка ме посреща с флиртаджийско помахване.

Всеки божи ден… Също като банална мелодия, която не спира да се върти.

Тръгвам към асансьора, без да ѝ обръщам внимание.

— Добро утро, господин Грей — поздравява Бари от охраната и натиска копчето, за да повика асансьора.

— Как е синът ти, Бари?

— По-добре, господине.

— Радвам се.

Влизам в асансьора и той се изстрелва към двайсетия етаж. Андреа вече е станала, за да ме посрещне.

— Добро утро, господин Грей. Рос иска да обсъдите проекта Дарфур. Барни иска няколко минутки…

Вдигам ръка, за да я накарам да замълчи.

— Остави ги засега. Свържи ме с Уелч и разбери кога Флин се връща от почивка. Ще прегледаме програмата за деня след като говоря с Уелч.

— Добре, господине.

— Имам нужда от двойно еспресо. Кажи на Оливия да ми направи.

Оглеждам се и забелязвам, че Оливия я няма. Какво облекчение. Това момиче вечно въздиша по мен, а това е адски дразнещо.

— Искате ли мляко, господине? — пита Андреа.

Браво на нея! Усмихвам ѝ се.

— Не и днес. — Обичам да ги карам да се питат как ще си пия кафето.

— Добре, господин Грей. — Тя изглежда доволна от себе си и така трябва. Тя е най-добрата лична асистентка, която съм имал.

След три минути ме свързва с Уелч.

— Уелч?

— Да, господин Грей.

— Проверката, която направи миналата седмица. За Анастейжа Стийл. Учи в университета на Ванкувър.

— Да, господине, помня.

— Искам да разбереш кога е последният ѝ изпит и да ми кажеш по най-бързия възможен начин.

— Разбира се, господине. Нещо друго?

— Не, това е всичко. — Затварям и поглеждам книгите на бюрото. Трябва да намеря цитат.

Рос, вторият човек след мен и главен оперативен директор, се е задействала.

— Получихме разрешение от суданските власти да вкараме пратката в Порт Судан. Само че връзките ни там не са много сигурни за пътуването до Дарфур. В момента оценяват степента на риск, за да сме наясно колко е надеждно. — Логистиката сигурно е трудна, обичайното ѝ слънчево настроение се е стопило.

— Можем да пуснем всичко от въздуха.

— Крисчън, разходите по едно пускане…

— Знам. Да видим какво ще кажат приятелите ни от неправителствения сектор.

— Добре — въздиша тя. — Освен това чакам зелена светлина от Държавния департамент.

Извъртам очи към тавана. Тъпи бюрократи.

— Ако трябва да се плати на някого — или да накараме сенатор Бландино да се намеси, — кажи ми.

— Следващият въпрос е къде да бъде новият завод. Знаеш, че данъчните облекчения в Детройт са огромни. Изпратих ти сбит отчет.

— Знам. Господи, трябва ли да е в Детройт?

— Не знам защо мразиш това място. То напълно съответства на критериите ни.

— Добре, накарай Бил да провери потенциалните промишлени терени. И направи още едно проучване на терените, да не би някоя друга община да предлага по-благоприятни условия.

— Бил вече изпрати Рут да се срещне с човек от отдел „Преустрояване“. Изглежда много услужлив, но ще помоля Бил да направи още една проверка.

Телефонът ми звънва.

— Да — изръмжавам на Андреа: тя знае колко мразя да ме прекъсва, когато имам среща.

— Уелч чака да разговаря с вас.

11:30 Бързо е свършил работа.

— Свържи ме.

Давам знак на Рос да почака.

— Господин Грей?

— Казвай, Уелч.

— Изпитът на госпожица Стийл е утре. Дванайсети май.

По дяволите! Не разполагам с много време.

— Супер. Това е всичко. — Затварям.

— Рос, изчакай за момент.

Грабвам телефона. Андреа отговаря на мига.

— Андреа, трябва ми празна картичка до час, за да напиша съобщение — заявявам и затварям. — Така, Рос, докъде бяхме стигнали?

В 12:30 Оливия се дотътря в офиса ми с обяд. Тя е високо слабо момиче с красиво лице. За съжаление винаги ме зяпа с копнеж. Носи поднос с нещо, което, надявам се, става за ядене. Денят ми досега е натоварен и умирам от глад. Тя трепери, докато поставя подноса на бюрото ми.

Салата с риба тон. Добре. Поне този път не е прецакала нещата.

Освен това поставя на бюрото три различни бели картички, всичките с различни размери и пликове към тях.

— Супер — мърморя. „Сега изчезвай“. Тя ситни към вратата.

Отхапвам парче риба тон и посягам към химикалката. Избрал съм цитат. Предупреждение. Постъпих правилно, като я оставих. Не всички мъже са романтични герои. Няма да включа думата „мъже“. Тя ще разбере.

Защо не ме предупреди за опасността? Защо не ми каза? Дамите знаят от какво да се пазят, защото четат романи, които ги учат на този трик.

Пъхам картичката в плика и написвам на него адреса на Ана, който помня от проверката на Уелч. Звънвам на Андреа.

— Да, господин Грей.

— Би ли дошла, ако обичаш?

— Да, господине.

След миг е на вратата.

— Да, господин Грей?

— Вземи ги, опаковай ги и ги изпрати по куриер на Анастейжа Стийл, момичето, което направи интервюто миналата седмица. Ето адреса ѝ.

— Веднага, господин Грей.

— Най-късно утре да са пристигнали.

— Добре, господине. Това ли е всичко?

— Не, намери ми ново копие.

— На тези книги ли?

— Да. Първи издания. Оливия да се заеме.

— Кои са книгите?

— „Тес от рода Д’Ърбървил“.

— Добре, господине. — Отправя ми една от редките си усмивки и излиза от кабинета ми.

Тя пък защо се усмихва?

Тя никога не се усмихва. Пропъждам тази мисъл и се питам дали виждам книгите за последен път, и трябва да призная, че дълбоко в себе си се надявам да не е така.

Петък, 20 май 2011

Наспах се за пръв път от пет дни. Може би заради приключването на сделката, за което се надявах, след като изпратих книгите на Анастейжа. Докато се бръсна, скапанякът в огледалото ме зяпа със студени сиви очи.

Лъжец!

Добре де, добре. Надявам се тя да се обади. Има ми телефона.

Когато влизам в кухнята, госпожа Джоунс вдига поглед.

— Добро утро, господин Грей.

— Добрутро, Гейл.

— Какво искате за закуска?

— Омлет. Благодаря. — Сядам пред плота в кухнята, докато тя ми приготвя закуската, и прелиствам „Уолстрийт Джърнъл“ и „Ню Йорк Таймс“, а след това прехвърлям и „Сиатъл Таймс“. Докато преглеждам вестниците, телефонът ми звънва.

Елиът е. Какво, по дяволите, иска големият ми брат?

— Да, Елиът?

— Здрасти, пич. Трябва да се разкарам от Сиатъл този уикенд. Една мацка ми е налазила висулките и трябва да се разкарам.

— Висулките ли?

— Да. Щеше да разбереш, ако имаше такива.

Не обръщам внимание на заяждането и в същия момент ми хрумва нещо хитро.

— Какво ще кажеш да отскочим до Портланд? Можем да заминем още днес следобед. Ще останем там. Ще се приберем в неделя.

— Става. С хеликоптерчето или с кола?

— Казва се хеликоптер, Елиът, но ще отидем с кола. Ела в офиса по обяд и тръгваме.

— Благодаря, брат ми. — Елиът затваря.

На него открай време му е трудно да се контролира. Както и жените, с които има връзки: което и да е нещастното момиче, то е просто поредната мацка от дългата, предълга опашка на случайните му връзки.

— Господин Грей. Каква храна ще искате за уикенда?

— Приготви нещо леко и го остави в хладилника. Може да се прибера в събота.

А може и да не се прибера.

„Тя си тръгна, без да се обърне, Грей“.

След като през по-голямата част от живота си на работа съм управлявал очакванията на другите, би трябвало да се справям по-добре със своите.

Елиът спи почти през целия път до Портланд. Горкият нещастник сигурно е скапан. Работи и чука: това е смисълът на съществуването на Елиът. Разложил се е на седалката и хърка.

Ама и той ще е една компания…

Сигурно ще пристигнем в Портланд след три, затова се обаждам на Андреа по хендсфрито.

— Господин Грей — отговаря тя на второто позвъняване.

— Може ли да уредиш да доставят два бегача в „Хийтман“?

— За колко часа, господине?

— За три.

— Бегачите за вас и брат ви ли са?

— Да.

— Брат ви е метър и деветдесет, нали?

— Да.

— Заемам се веднага.

— Супер. — Затварям и звъня на Тейлър.

— Господин Грей — отговаря той на първото позвъняване.

— По кое време ще дойдеш?

— Ще съм на рецепцията в девет довечера.

— Ще докараш ли R8?

— С удоволствие, господине. — И Тейлър е луд фен на автомобилите.

— Добре. — Затварям и усилвам музиката. Да видим дали Елиът ще проспи „Върв“.

Пътуваме по I-5 и вълнението ми расте.

Дали са доставили книгите? Изкушавам се да позвъня отново на Андреа, но знам, че съм я натоварил с цял тон работа. Освен това не искам да давам на персонала си повод да клюкарства. Обикновено не правя подобни неща.

„Защо изобщо ги изпрати?“

„Защото искам да я видя пак“.

Подминаваме изхода за Ванкувър и се питам дали изпитът ѝ е приключил.

— Къде сме, мой човек? — ломоти Елиът.

— Я виж ти кой се събудил — казвам. — Почти стигнахме. Отиваме на планински преход с бегачи.

— Така ли?

— Да.

— Супер. Помниш ли когато татко ни водеше?

— Аха. — Кимам. Татко е всестранно надарен, истински ренесансов човек: с академична нагласа, спортува, чувства се в свои води в града, още по-добре му е на открито. Отгледал е три осиновени деца… а аз съм единственото, което не е оправдало очакванията му.

Преди да порасна имахме тясна връзка. Той беше моят герой. Обичаше да ни води на къмпинг и на какви ли не забавления на открито: плаване, каяк, колела, какво ли не сме правили.

Пубертетът ми съсипа всичко.

— Мислех, че ако пристигнем следобед, няма да ни остане време за преход.

— Мисли повечко.

— От кого бягаш?

— Мой човек, аз съм от хората, които им се кефят и после вдигат гълъбите. Много добре го знаеш. Не искам обвързване. Не знам защо, обаче щом мацките разберат, че имаш собствен бизнес, почват да им се въртят разни откачени мисли в главите. — Поглежда ме косо. — Прав си, че си пазиш оная работа.

— Сега не обсъждаме моята оная работа, а твоята и коя е била нанизана на нея.

Елиът се киска.

— Направо им изгубих бройката. Стига обаче за мен. Кажи как върви стимулиращият свят на търговията и на крупните финансови операции?

— Наистина ли те интересува? — Стрелвам го с поглед.

— Не — сумти той и аз избухвам в смях при тази проява на апатия и липса на красноречие.

— Как върви бизнесът? — любопитствам.

— Да не би да проверяваш инвестицията си?

— Винаги. — Това ми е работата.

— Миналата седмица забихме проекта „Спокани Идън“, всичко върви по график, но е минала само седмица. — Той свива рамене. Под на пръв поглед небрежния външен вид брат ми е екобоец. Страстта му към природно целесъобразен начин на живот допринася за доста разгорещени разговори със семейството в неделя на обяд, а последният му проект е за екологични евтини жилища на север от Сиатъл.

— Надявам се да инсталирам новата система за повторно използване на водата, нали ти разправях? Това означава, че всички домове ще намалят използването на вода и сметките си с двайсет и пет процента.

— Впечатлен съм.

— Надявам се.

Навлизаме в центъра на Портланд в мълчание и тъкмо когато влизаме в подземния гараж на „Хийтман“ — последното място, на което я видях — Елиът казва:

— Нали знаеш, че тази вечер ще изпуснем мача на „Маринърс“?

— Можеш да останеш пред телевизора. Дай малко почивка на висулката си и погледай бейзбол.

— Няма да е зле.

Да следваш темпото на Елиът е истинско предизвикателство. Той се спуска по пътеките със същата небрежност, с която подхожда към повечето ситуации. Елиът не знае какво е страх — тъкмо затова му се възхищавам. Но при тази скорост нямам никакъв шанс да се насладя на околността. Едва успявам да мярна пищната зеленина покрай мен, защото следя трескаво пътеката и се опитвам да избегна дупките.

Накрая и двамата сме мръсни и изтощени.

— Отдавна не съм се забавлявал така с дрехи — признава Елиът, докато оставяме велосипедите на пиколото в „Хийтман“.

— Да — казвам, а след това си спомням как бях прегърнал Анастейжа, когато я спасих от моторджията. Топлината, която бликаше от нея, гърдите ѝ, притиснати в мен, ароматът ѝ нахлува в ноздрите ми…

Тогава бях с дрехи…

— Да — повтарям.

Проверяваме телефоните си в асансьора, докато се качваме на последния етаж.

Получил съм имейли, два есемеса от Елена, която пита какви са плановете ми за уикенда, но нито едно пропуснато обаждане от Анастейжа. Малко преди седем е — трябва да е получила книгите. Тази мисъл ме потиска. Пак съм в Портланд, за да гоня вятъра.

— Леле, мой човек, тази мацка ми е звъняла пет пъти и ми е пуснала пет есемеса. Тя дава ли си сметка колко отчаяно звучи? — жалва се Елиът.

— Може да е бременна.

Елиът пребледнява и аз избухвам в смях.

— Не е смешно, тъпанар! — ръмжи той. — Освен това не я познавам от чак толкова време. Нито пък сме го правили толкова често.

След бърз душ отивам в стаята на Елиът и сядаме да гледаме остатъка от мача на „Маринърс“ срещу „Падрес“ от Сан Диего. Поръчваме си пържоли, салата, пържени картофи и две бири, а след това аз се отпускам и се наслаждавам на играта в приятната компания на Елиът. Вече съм приел факта, че Анастейжа няма да се обади. „Маринърс“ водят и по всичко личи, че ще падне голяма веселба.

За съжаление не става така, въпреки че „Маринърс“ побеждават с 4:1.

Само така, Маринърс! С Елиът се чукваме с бутилките.

Докато тече анализът на вече приключилата игра, телефонът ми звънва и на екрана се изписва номерът на госпожица Стийл.

Тя е!

— Анастейжа? — Не крия нито изненадата, нито удоволствието си. При нея е шумно и решавам, че или е на парти, или в някой бар. Елиът ме поглежда, затова ставам от канапето и излизам, за да не ме слуша.

— Защо изпрати книгите? — Заваля думите и аз усещам как ме полазва безпокойство.

— Анастейжа, добре ли си? Говориш някак странно.

— Не аз съм странната, ти си странен — заявява тя обвиняващо.

— Анастейжа, пила ли си?

Мама му стара! Тя с кого е? С фотографа ли? Къде е приятелката ѝ Кейт?

— К’во те бърка? — Струва ми се кисела, войнствено настроена и разбирам, че е пияна, но също така трябва да разбера дали е добре.

— Питам само… Къде си?

— В един бар.

— Кой бар? — „Казвай веднага!“ Безпокойството набъбва в мен. Млада жена, пияна, някъде в Портланд. Не е в безопасност.

— Един бар. В Портланд.

— Как ще се прибереш у дома? — Стискам зъби, обзет от напразната надежда да позабавя избухването си.

— Все някак.

Какви ги дрънка? Възнамерява ли да шофира? Питам отново в кой бар е и тя не отговаря.

— Защо ми изпрати книгите. Крисчън?

— Анастейжа, къде си? Кажи ми. Веднага!

Как ще се прибере?

— Ти си толкова… деспотичен — киска се тя. Ако положението е друго, смехът ѝ би ми се сторил очарователен. Сега обаче ми се иска да ѝ покажа колко точно съм деспотичен. Направо ме побърква.

— Ана, къде си, мама му стара!

Тя се киска отново. Мама му стара, присмива ми се!

Пак ми се присмива!

— В Портланд. Далечко е от Сиатъл.

— Къде в Портланд?

— Лека нощ, Крисчън.

Тя прекъсва.

— Ана…

Тя ми затвори! Зяпвам телефона и не мога да повярвам. Никой досега не си е позволявал да ми затвори телефона!

— Какъв е проблемът? — провиква се Елиът от канапето.

— Пиянско обаждане. — Поглеждам го, а той ме зяпа с отворена уста.

— За теб ли беше?

— Да. — Натискам копчето за повторно набиране, като се опитвам да се овладея и да потисна безпокойството си.

— Здравей. — Тя се обажда задъхано и срамежливо. Вече е на по-тихо място.

— Идвам да те взема. — Гласът ми е леденостуден, мъча се да овладея гнева си. Затварям телефона.

— Трябва да отида да взема едно момиче и да го прибера у тях. Ще дойдеш ли?

Елиът ме е зяпнал така, сякаш са ми поникнали три глави.

— Ти? С момиче? Това трябва да се види.

И започва да се обува.

— Първо трябва да позвъня. — Влизам в спалнята му. Дали да звънна на Барни, или на Уелч? Барни е старшият инженер в телекомуникационния отдел на компанията ми. Технически гений. Само че онова, което искам, не е съвсем законно.

По-добре да не замесвам компанията си.

Звъня на Уелч и след секунди чувам дрезгавия му глас.

— Господин Грей?

— Трябва да разбера къде се намира Анастейжа Стийл в момента.

— Така. — Следва кратко мълчание. — Оставете на мен, господин Грей.

Знам, че това е незаконно, но тя може да се забърка в неприятности.

— Благодаря.

— Ще ви звънна след две минутки.

Когато се връщам в хола, Елиът потрива доволно ръце и се хили.

— Не бих изпуснал подобно нещо за нищо на света — злорадства той.

— Отивам да взема ключовете от колата. След пет минути те чакам в гаража — ръмжа аз, без да обръщам внимание на самодоволното му лице.

Барът е претъпкан. Пълен е със студенти, решили да си прекарат страхотно. От колоните дъни някакъв тъп рок, дансингът е наблъскан с гърчещи се тела.

Обстановката ме кара да се чувствам стар.

Тя е някъде тук.

Елиът влиза след мен.

— Виждаш ли я? — опитва се да надвика шума. Докато оглеждам помещението, зървам Катрин Кавана. Тя е с приятели, до един мъже, седят в сепаре. Ана не се мярка, но масата е отрупана с чаши за шотове и халби бира.

Да видим сега дали госпожица Кавана е предана на приятелката си като Ана на нея.

Тя ме поглежда изненадано, когато пристъпваме към масата ѝ.

— Катрин — започвам вместо поздрав и тя ме прекъсва преди да успея да попитам къде е Ана.

— Крисчън, каква приятна изненада да те видя тук — опитва се да надвика шума. Тримата на масата зяпат мен и Елиът враждебно.

— Бях наблизо.

— Кого си довел? — Тя се усмихва прекалено подкупващо на Елиът и ме прекъсва отново. Каква досадна жена!

— Това е брат ми Елиът. Елиът, запознай се с Катрин Кавана. Къде е Ана?

Тя отправя на Елиът още по-широка усмивка и аз оставам изненадан от неговата.

— Май излезе навън да глътне малко чист въздух — отвръща Кавана, без да ме погледне. Интересува я единствено господин Изчукай ги и чупката. Е, с нея съм дотук.

— Навън ли? Къде навън? — провиквам се все пак.

— А. Натам. — Тя сочи двойните врати в края на бара.

Разблъсквам тълпата и тръгвам към вратата, като оставям тримата намръщени младоци с ухилените Кавана и Елиът.

През вратите се вие опашка за дамската тоалетна, а по-навътре виждам друга врата, която води навън. Иронията е, че води към паркинга, откъдето дойдохме с Елиът.

Излизам навън и попадам в кътче непосредствено до паркинга, оградено от кашпа с цветя. Няколко души пушат, пият и си бъбрят. Веднага я забелязвам.

По дяволите! Тя е с фотографа, струва ми се, въпреки че ми е трудно да позная на слабата светлина. Той я е прегърнал, но тя като че ли се опитва да се отскубне от него. Той ѝ шепне нещо, което не чувам, и я целува по челюстта.

— Спри, Хосе. Не! — настоява тя. Опитва се да го отблъсне.

Тя не го иска!

В първия момент ми идва да му откъсна главата. Стискам юмруци и се приближавам до тях.

— Мисля, че дамата каза не.

Гласът ми прозвучава студен и зловещ на това сравнително тихо място, макар да се старая да го овладея.

Хосе пуска Ана и присвива очи към мен с озадаченото изражение на пиян.

— Грей? — тросва се той и аз впрягам цялата си воля, за да не размажа изписалото се на лицето му разочарование.

На Ана започва да ѝ се гади, тя се превива и повръща.

Каква гадост!

— А? Диос мио, Ана! — Хосе отскача с погнуса.

Скапан нещастник!

Без да му обръщам внимание, прибирам косата ѝ, докато тя продължава да повръща всичко, което е погълнала тази вечер. С огромно раздразнение забелязвам, че май не е яла. Прегръщам я през раменете и я повеждам настрани от любопитните погледи.

— Ако ще повръщаш пак, нека да е тук. Ще те придържам. — Тук е по-тъмно. Нека драйфа на спокойствие. Тя повръща пак, разбира се. Жалка работа. След като стомахът ѝ се изпразва, продължава да ѝ се гади и тя се превива от дълги сухи напъни.

Господи, хич не носи.

Най-сетне тялото ѝ се отпуска и решавам, че е приключила. Пускам я и ѝ подавам кърпичката си, която по някакво чудо е пъхната във вътрешния джоб на сакото.

„Благодаря, госпожо Джоунс“.

Тя избърсва уста. Избягва да ме погледне в очите, защото е засрамена. Аз пък се радвам да я видя. Яростта ми към фотографа вече се е стопила. Радвам се, че съм на паркинга на студентски бар в Портланд с госпожица Анастейжа Стийл.

Тя скрива лице в шепи, свива се, след това ме поглежда, все още засрамена. Обръща се към вратата и поглежда злобно над рамото ми. Предполагам, че гледа „приятеля“ си.

— Ще се видим вътре — промърморва Хосе, но аз не се обръщам и за мое огромно удоволствие тя също го пренебрегва и вдига очи към мен.

— Съжалявам — заявява, докато пръстите ѝ усукват мекия лен.

„Добре, хайде да се позабавляваме“.

— За какво съжаляваш, Анастейжа?

— Предимно за обаждането. И за това, че повърнах. О, да, дълъг списък ще стане — шепне тя.

— Всички сме минали през такива неща, може би не чак толкова екстремно като теб. — Защо е толкова забавно да бъзикам тази млада жена? — Човек трябва да си знае мярката, Анастейжа. Винаги съм бил против ограниченията, но това вече надхвърля дори широките граници на допустимото. Навик ли ти е?

Може пък да има проблем с алкохола. Тази мисъл ме стряска и се питам дали не трябва да позвъня на мама, за да ми препоръча клиника.

Ана се мръщи, все едно е ядосана, и малкото V се образува между веждите ѝ, а аз едва сдържам желанието си да го целуна. Когато обаче заговаря, ми се струва разкаяна.

— Не — отвръща тя. — Никога досега не се бях напивала. И мисля, че никога няма да повторя. — Вдига поглед към мен с разфокусирани очи и се олюлява леко. Може да припадне, затова, без да се замисля, я поемам на ръце.

Оказва се изненадващо лека. Тази мисъл ме дразни. Нищо чудно, че се е напила.

— Хайде, ще те заведа у дома.

— Трябва да кажа на Кейт — настоява тя, отпуснала глава на рамото ми.

— Брат ми ще ѝ каже.

— Моля?

— Брат ми Елиът говори с госпожица Кавана.

— О, така ли?

— Беше с мен, когато ти се обади.

— В Сиатъл ли?

— Не, в „Хийтман“.

И гоненето на вятъра се оправда.

— Как ме намери?

— Проследих обаждането ти, Анастейжа. — Тръгвам към колата. Искам да я откарам у тях. — Имаш ли яке или чанта?

— Ами… да. Дойдох и с яке, и с чанта. Крисчън, моля те, нека кажа на Кейт. Ще се тревожи за мен.

Спирам и мълча. Кавана никак не се притесняваше, че тя е навън със зажаднелия за ласки фотограф. Родригес. Така се казваше. Що за приятелка е това момиче? Светлината от бара пада върху разтревоженото ѝ лице.

Колкото и да не ми се иска, я пускам и се съгласявам да я заведа вътре. Хванати за ръце, двамата влизаме в бара и спираме до масата на Кейт. Един от младежите все още седи там, раздразнен и изоставен.

— Къде е Кейт? — надвиква шума Ана.

— Танцува — крещи младежът и кима към дансинга. Ана си взема сакото и чантата, протяга ръка и неочаквано стиска моята.

Застивам на място.

Мама му стара!

Сърцето ми започва да блъска неудържимо, тъмнината се издига на повърхността и впива нокти в гърлото ми.

— На дансинга е — провиква се тя и думите гъделичкат ухото ми, прогонват страха. Неочаквано тъмнината се отдръпва и сърцето ми се успокоява.

Какво?

Извивам очи, за да скрия объркването си, и я повеждам към бара, поръчвам голяма чаша вода и ѝ я подавам.

— Пий.

Тя ме поглежда над чашата и отпива предпазливо.

— Цялата — нареждам. Надявам се водата да тушира ефекта от адския махмурлук, който я чака утре.

Какво ли щеше да ѝ се случи, ако не се бях намесил? Настроението ми се скапва.

Мисля си какво ми се е случило току-що.

Нейното докосване. Моята реакция.

Настроението ми продължава да се смачква.

Ана се олюлява, докато пие, затова я задържам, като поставям ръка на рамото ѝ. Харесва ми да я докосвам. Тя е като олио върху бурните ми тъмни вълни.

„Хм… цветя и рози, Грей“.

Тя допива водата, аз взимам чашата от ръката ѝ и я слагам на бара.

Добре. Тя иска да говори с така наречената си приятелка. Оглеждам претъпкания дансинг и ми става неприятно, че всички тези тела ще се притискат в мен, докато се промъкваме.

Стягам се, стискам ръката ѝ и я повеждам към дансинга. Тя се колебае, но държи да говори с приятелката си, така че начинът е само един: ще трябва да танцува с мен. Щом Елиът влезе в ритъм, не можеш да го спреш — дотук с тихата вечер пред телевизора.

Придърпвам я и тя е в прегръдката ми.

С това мога да се справя. Когато знам, че ще ме докосне, добре. Мога да овладея положението, още повече че съм със сако. Промъкваме се през навалицата към мястото, на което се кълчат Елиът и Кейт.

Елиът — без да спира да танцува — се навежда към мен и ни оглежда невярващо.

— Ще заведа Ана у тях. Кажи на Кейт — изкрещявам в ухото му.

Той кима и придърпва Кавана до себе си.

Така. Хайде сега да заведа госпожица Пияната книжна мишка у тях… но поради незнайно каква причина на нея не ѝ се тръгва. Гледа Кавана загрижено. Когато слизаме от дансинга, поглежда отново към Кейт, след това вдига очи към мен и се олюлява, все още малко замаяна.

— Мамицата му… — Благодарение на някакво чудо успявам да я задържа, когато тя припада насред бара. Изкушавам се да я метна на рамо, но така ще привлечем погледите на всички, затова я притискам към гърдите си и почти я отнасям навън, в колата.

— Господи — мърморя, докато вадя ключа от дънките и в същото време се опитвам да я държа. Колкото и невероятно да изглежда, успявам да я настаня на предната седалка и да ѝ сложа предпазния колан.

— Ана. — Разтърсвам я леко, защото мълчанието ѝ ме притеснява. — Ана!

Тя изломотва нещо неразбираемо и разбирам, че е в съзнание. Знам, че трябва да я откарам у тях, но до Ванкувър е много път, а не знам дали няма да повърне отново. Никак не ми е приятно като си помисля, че аудито ми ще мирише на повръщано. И без това миризмата, която се носи от дрехите ѝ, вече се усеща.

Поемам към „Хийтман“ и си казвам, че го правя заради нея.

„Да, залъгвай се, Грей“.

Докато се качваме с асансьора от гаража, тя спи в ръцете ми. Трябва да ѝ сваля дънките и обувките. Вкисналата миризма на повръщано се усеща навсякъде. Искам да я изкъпя, но това означава да прекрача границата на приличието.

„А сега не я ли прекрачваш?“

Щом влизаме в стаята, хвърлям чантата ѝ на канапето, след това я отнасям в спалнята и я слагам на леглото. Тя измърморва нещо, но не се събужда.

Свалям бързо обувките и чорапите ѝ и ги пъхвам в пластмасовия плик за пране, осигурен от хотела. След това смъквам ципа на дънките и свалям и тях, проверявам джобовете и пъхвам и дънките в плика. Тя лежи на леглото, разперила се е като морска звезда с тези бели ръце и крака, и за момент си представям същите тези крака увити около кръста ми, а китките ѝ вързани за кръста на Сейнт Андрю. На коляното ѝ бледнее синина и се питам дали не е останала от онзи път, когато падна в офиса ми.

„Белязана е от онзи път… също като мен“.

Вдигам я да седне и тя отваря очи.

— Здравей, Ана — прошепвам, докато свалям бавно сакото ѝ, без помощ от нейна страна.

— Грей… Устни… — ломоти тя.

— Точно така, миличка. — Слагам я нежно да легне. Тя затваря отново очи и се обръща на една страна, свива се на топка и изглежда малка и уязвима. Завивам я и я целувам по косата. След като мръсните ѝ дрехи вече ги няма, ароматът ѝ се е върнал… едва забележимо. Ябълки, есен, свежо, апетитно… Ана… Устните ѝ се разтварят, миглите трепкат над бледите бузи, кожата ѝ е безупречна. Ще си позволя още едно докосване, докато галя бузата ѝ с пръст.

— Спи спокойно — шепна, след това отивам в хола, за да направя списъка с дрехи за пране. Когато приключвам, слагам торбата пред вратата на апартамента, за да вземат дрехите и да ги изперат.

Преди да си прегледам имейлите пускам есемес на Уелч и го моля да провери дали Хосе Родригес има полицейско досие. Любопитен съм. Искам да знам дали не се възползва от млади пияни жени. След това се заемам с въпроса за дрехите на госпожица Стийл и изпращам бърз имейл на Тейлър.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Госпожица Анастейжа Стийл

Дата: 20 май 2011, 23:46

До: Джей Би Тейлър

Добро утро, би ли осигурил за госпожица Стийл следното. Да бъде доставено в моята стая преди десет.

Дънки: сини, размер 36

Блуза: синя, красива, размер 36

Гуменки: черни, номер 36,5

Чорапи: размер — малки

Бельо — размер малък, сутиен около 75 D

Благодаря

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Веднага щом имейлът излиза от аутбокса, пускам есемес на Елиът.

●Ана е с мен.

Ако си все още с Кейт, кажи ѝ.●

Той отговаря веднага.

●Дадено.

Дано ти се отвори парашутът.

Имаш голяяяма нужда. ;)●

Изсумтявам, след като прочитам отговора му.

„Имам голяяяма нужда, Елиът. Голяяяма“.

Отварям работния имейл и започвам да чета.

Събота, 21 май 2011

След около два часа си лягам. Минава два без петнайсет. Тя спи дълбоко, не е мръднала. Събличам се, слагам си долнището на пижамата и тениска и лягам до нея. Тя е пълен аут — едва ли ще започне да се мята и да ме докосне. Поколебавам се за момент, когато мракът в мен се надига, но не се показва на повърхността, и знам, че е така, защото наблюдавам хипнотичното повдигане и спускане на гърдите ѝ и дишам в синхрон с нея. Вдишвам. Издишвам. Вдишвам. Издишвам. Вдишвам. Издишвам. И така няколко секунди, минути, часове, не знам колко време я наблюдавам. Докато тя спи, разглеждам всеки сантиметър от прекрасното ѝ лице. Тъмните ѝ мигли потрепват, устните ѝ са леко разтворени и виждам белите ѝ зъби. Тя прошепва нещо неразбираемо, езикът ѝ се стрелва навън и облизва устните. Възбуждащо е, невероятно възбуждащо. Най-сетне заспивам дълбоко, без сънища.

Когато отварям очи, е тихо и за момент се чудя къде съм. А, да. В „Хийтман“. Часовникът на нощното шкафче показва 7:43.

Кога за последно съм спал до толкова късно?

„Ана“.

Обръщам бавно глава и виждам, че тя спи дълбоко, обърната към мен. Красивото ѝ лице е толкова нежно, когато е отпуснато.

Никога не съм спал с жена. Изчукал съм доста, но да се събудя до привлекателна млада жена е нещо ново и стимулиращо. Членът ми е съгласен.

„Тази работа няма да я бъде“.

С огромно неудоволствие ставам и обличам анцуга, за да отида да потичам. Трябва да изгоря цялата тази… излишна енергия. Докато се преобувам, се опитвам да си спомня кога за последен път съм спал толкова добре.

Влизам в хола и включвам лаптопа, проверявам пощата и отговарям на два мейла от Рос и на един от Андреа. Отнема ми малко повече време от обикновено, защото се разсейвам от мисълта, че Ана спи в съседната стая. Интересно как ли ще се почувства, когато се събуди.

С махмурлук. „Ох“.

В минибара откривам бутилка портокалов сок и го наливам в чаша. Когато влизам, тя продължава да спи, косата ѝ е като махагонов водопад на възглавницата, а завивките са се плъзнали под кръста. Тениската ѝ се е вдигнала, оголила е корема и пъпа. Тази гледка кара тялото ми отново да реагира.

„Мамка му, Грей, престани да зяпаш момичето“.

Трябва да изляза преди да направя нещо, за което ще съжалявам. Оставям чашата на нощното шкафче и влизам в банята, вадя два ибупрофена от несесера за пътуване и ги оставям до чашата с портокалов сок.

Поглеждам за последно Анастейжа Стийл — първата жена, с която съм спал — и излизам да потичам.

Когато се връщам, в хола има торбичка от магазин, който не познавам. Надничам вътре и виждам дрехите за Ана. Доколкото виждам, Тейлър се е справил добре, при това е смогнал преди девет.

Този човек е истинско чудо!

Чантата ѝ е на канапето, където съм я оставил снощи, а вратата към спалнята е затворена, затова предполагам, че не си е тръгнала и все още спи.

Какво облекчение. Разглеждам менюто на румсървиса и решавам да поръчам храна. Тя ще е гладна, когато се събуди, но аз нямам представа какво ще яде, затова ще поръчам цялото сутрешно меню. Съобщават ми, че ще отнеме около половин час.

Време е да събудя прелестната госпожица Стийл — спала е достатъчно.

Грабвам кърпата, с която ходя да тичам, и плика, чукам на вратата и влизам. С огромно удоволствие забелязвам, че тя седи на леглото. Таблетките ги няма, изпила е и сока.

Браво на момичето!

Пребледнява, когато влизам.

„Дръж се небрежно, Грей. Нали не искаш да те обвинят в отвличане“.

Тя затваря очи и аз решавам, че го прави, защото е смутена.

— Добро утро, Анастейжа. Как си?

— По-добре, отколкото заслужавам — мърмори тя, докато оставям плика на стола. Вдига лице към мен. Очите ѝ са невъзможно големи и сини и въпреки че косата ѝ е в пълен безпорядък, тя изглежда… зашеметяващо.

— Как дойдох тук? — пита тя плахо, сякаш се страхува от отговора.

„Дай ѝ кураж, Грей“.

Сядам на ръба на леглото и се придържам към фактите.

— След като припадна, не исках да рискувам кожената тапицерия на колата си като те карам чак до вас, така че те докарах тук — обяснявам.

— Ти ли ме сложи да легна?

— Да.

— Повръщах ли пак? — пита тя още по-тихо.

— Не. — „Слава богу“.

— Ти ли ме съблече?

— Да. — „Кой друг да те съблече?“

Тя се изчервява и най-сетне цветът се връща в бузите ѝ. Съвършени зъби захапват долната устна. Потискам един стон.

— Нали… не сме… — прошепва тя и свежда очи към ръцете си.

„Господи, тя за животно ли ме мисли?“

— Анастейжа, ти беше в безсъзнание, а некрофилията не ми е по вкуса — отвръщам сухо. — Обичам жените ми да имат усет и да са отзивчиви. — Тя се отпуска от облекчение, което ме кара да се питам дали не ѝ се е случвало и преди да е припадала и да се е будила в леглото на непознат, след което да е разбрала, че той я е изчукал без нейно съгласие. Може пък това да е начинът на действие на фотографчето. Тази мисъл е неприятна. Спомням си обаче признанието ѝ от снощи, че никога досега не се е напивала. Добре че не ѝ е станало навик.

— Много се извинявам — шепне тя, гласът ѝ е пълен със срам.

По дяволите! Май трябва да пипам по-внимателно.

— Като цяло беше забавна вечер. Едва ли ще я забравя скоро. — Надявам се да прозвучи помирително, но веждите ѝ се свиват.

— Не беше нужно да ме следиш с разни джаджи ала Джеймс Бонд, с каквито се занимавате в компанията ти.

Леле! Сега взе, че се вкисна. Защо?

— Първо, програмата за проследяване на мобилни телефони може да се свали от интернет.

„Е, не точно…“

— Второ, компанията ми не се занимава с разработване на устройства за следене.

Усещам как ще кипна, но вече съм набрал скорост.

— И трето, ако не бях дошъл да те прибера, щеше да си в кревата на оня фотограф, а ако не ме лъже паметта, ти никак не пламтеше от ентусиазъм от настоятелното му ухажване.

Тя примигва няколко пъти, след това избухва в смях.

За пореден път ми се смее!

— От кой средновековен летопис си изскочил? Говориш като придворен рицар.

Очарователна е. Успява да ме извади от черупката ми — отново! — и това някак си ме радва. Не се залъгвам обаче, че съм рицар в бляскави доспехи. Боже, тя да не би да остане с погрешно впечатление? Макар да не е в моя полза, се чувствам длъжен да я предупредя, че в мен няма нищо рицарско и благородно.

— Не, Анастейжа, не мисля. Черен рицар… може би. — Ако само знаеше… а и защо говорим за мен? — Яде ли нещо снощи?

Тя клати глава.

Знаех си аз!

— Трябва да ядеш. Затова ти стана толкова зле. Говоря сериозно. Правило номер едно при пиенето!

— Ще ми се караш ли още?

— Това ли правя?

— Така ми се струва.

— Имаш късмет, че само ти се карам.

— Какво искаш да кажеш?

— Ако беше моя, нямаше да можеш да си седнеш на дупето поне една седмица след сензационното ти представление снощи. Пила си, без да ядеш. И не само си пила, ами си се и напила. — Страхът, загнездил се в стомаха ми, ме изненадва: толкова безотговорно поведение, изложила се е на риск. — Не искам дори да си помислям какво можеше да ти се случи.

Тя се мръщи.

— Щях да се оправя някак. Кейт беше с мен.

— А фотографът? — сопвам се аз.

— Мисля, че Хосе просто не беше на себе си — обяснява тя, за да ме успокои, и замята разрошената си коса през рамо.

— Е, следващия път, когато не е на себе си, ще трябва някой да го научи на малко обноски.

— Обичаш да контролираш дисциплината — озъбва се тя.

— О, Анастейжа, дори нямаш представа колко си права!

Представям си я окована за пейката ми, обелен корен от джинджифил пъхнат в дупето ѝ, за да не може да стиска бедра, а след това се сещам, че мога да използвам колан или каиш. Точно така… Това ще я научи на повече отговорност. Мисълта ми се струва невероятно примамлива.

Тя ме наблюдава ококорено, замаяна е и аз се чувствам неловко. Да не би да умее да чете мислите ми? Или просто гледа едно красиво лице?

— Ще си взема душ, освен ако не искаш да влезеш първа — заявявам, но тя продължава да ме зяпа. Дори с отворена уста пак е прекрасна. Направо е неустоима и аз си позволявам да я докосна, проследявам линията на бузата ѝ с палец. Дъхът ѝ застива в гърлото, докато галя меката ѝ долна устна.

— Анастейжа, дишай — шепна преди да стана и да ѝ кажа, че ще донесат закуската след петнайсет минути. Тя не отговаря. Поне веднъж голямата ѝ уста мълчи.

Влизам в банята и си поемам дълбоко дъх, събличам се и влизам под душа. Изкушавам се да си бия една чекия, но познатият страх, че ще ме спипат и разкрият, останал от едно време, ме спира.

Елена изобщо няма да се зарадва.

Стари навици.

Докато водата плющи по главата ми, си мисля за последните минути с предизвикателната госпожица Стийл. Тя е все още тук, в леглото ми, което означава, че не съм ѝ чак толкова противен. А и как притаяваше дъх, как погледът ѝ ме следеше из стаята…

Да. Има надежда.

Дали обаче от нея ще излезе добра подчинена?

Очевидно е, че няма никаква представа от живота. Тя дори не е в състояние да изрече „чукам“ или „секс“, или каквото там колежанчетата използват като евфемизъм за чукането в днешно време. Тя е напълно невинна. Сигурно само се е натискала с някое и друго момче като фотографчето.

Мисълта, че се е натискала с някого, ме дразни.

Мога просто да я попитам дали се интересува.

Не. Трябва да ѝ покажа какво я чака, ако се съгласи да имаме връзка.

Да видим как ще мине закуската.

Изплаквам сапуна и оставам под горещата струя, за да събера мислите си за втори рунд с Анастейжа Стийл. Спирам водата, излизам изпод душа и дръпвам кърпа. Поглеждам се в огледалото и решавам днес да пропусна бръсненето. Скоро ще донесат закуската и съм гладен. Бързо си мия зъбите.

Когато отварям вратата на банята, тя е станала от леглото и си търси дънките. Прилича на прословутата стресната кошута — дълги крака и огромни очи.

— Ако си търсиш джинсите, дадох да ги изперат. — Наистина има страхотни крака. Не бива да ги крие в панталони. Тя присвива очи и имам чувството, че се кани да спори с мен, затова ѝ казвам защо. — Беше ги оповръщала.

— О! — ахва тя.

„Точно така. „О“. Сега ще кажете ли нещо, госпожице Стийл?“

— Пратих Тейлър да купи нови, и обувки също. В плика на стола са. — Кимам към плика.

Тя извива вежди — сигурно е изненадана.

— Ще… ще вляза да се изкъпя — промърморва, а след секунда размисъл добавя: — Благодаря!

Взима си чантата, заобикаля ме, хуква към банята и заключва вратата.

Хм… ако имаше как, щеше да се шмугне в банята още по-бързо.

„По-далече от мен“.

Май съм прекалил с оптимизма.

Обезсърчен, се бърша бързо и се обличам. В хола проверявам имейлите си, но няма нищо спешно. Прекъсва ме почукване на вратата. Отварям и виждам две млади жени от румсървиса.

— Къде да сервираме закуската, господине?

— На голямата маса.

Докато влизам обратно в спалнята, забелязвам как се споглеждат, но не им обръщам внимание и потискам чувството за вина заради огромното количество храна, което съм поръчал. Няма начин да изядем всичко.

— Закуската — провиквам се и чукам на вратата на банята.

— До-бре-е-е. — Гласът на Ана звучи малко приглушено.

Когато се връщам в хола, закуската е на масата. Едната жена, тъмнокожа, с черни очи, ми подава сметката, за да я подпиша, и аз вадя от портфейла си две двайсетачки за тях.

— Благодаря, дами.

— Позвънете в румсървис, когато искате да вдигнем масата, господине — подхвърля другата, черноока, и ме поглежда кокетно, сякаш предлага нещо повече.

Ледената ми усмивка я смразява.

Сядам на масата с вестника, наливам си кафе и започвам омлета. Телефонът ми вибрира — есемес от Елиът.

●Кейт пита дали Ана е жива.●

Смея се, малко поуспокоен, че така наречената приятелка на Ана мисли за нея. Очевидно е, че Елиът отново е задействал оная си работа — въпреки приказките от вчера. Пускам отговор.

●Жива и здрава ;)●

След няколко минути Ана идва. Косата ѝ е мокра, облякла е красивата синя блуза, която отива на очите ѝ. Тейлър се е справил добре — тя изглежда възхитително. Но изведнъж възкликва:

— По дяволите! Кейт!

— Знае, че си тук и че си все още жива — казвам. — Пратих съобщение на Елиът.

Тя ми се усмихва неуверено, после пристъпва към масата.

— Седни — нареждам и соча мястото срещу мен. Тя се мръщи, когато вижда колко храна има на масата, което подсилва чувството ми на вина.

— Не знаех какво ще искаш за закуска, така че поръчах цялото меню на хотела — опитвам се да обясня и същевременно да се извиня.

— Много щедро от твоя страна, наистина — подхвърля тя.

— Да, така е. — Чувството ми за вина избуява. Когато обаче тя се нахвърля върху палачинките с кленов сироп, бърканите яйца и бекона, си прощавам. Много ми е приятно да я видя, че се храни.

— Чай? — предлагам.

— Да, благодаря — отвръща тя между хапките. Очевидно е гладна като вълк. Подавам ѝ малката каничка с вода. Тя ми се усмихва мило, когато забелязва, че чаят е „Туинингс Брекфаст“.

Притаявам дъх, когато виждам изражението ѝ. Започвам да се чувствам неловко.

Това ми дава надежда.

— Косата ти е много мокра — отбелязвам.

— Не успях да намеря сешоара — смущава се тя.

„Ще се разболее“.

— Благодаря за дрехите — добавя тя.

— Няма защо. Този цвят ти отива, Анастейжа.

Тя отново забожда поглед в пръстите си.

— Знаеш ли, трябва да се научиш да приемаш комплименти.

Може би не получава много… но въпросът е защо. Тя е прекрасна по един ненатрапчив начин.

— Трябва да ти дам пари за дрехите.

„Какво?!“

Поглеждам я гневно и тя продължава бързо:

— Та ти вече ми прати книгите, които не мога да приема, разбира се. Но тези дрехи… Искам да ги платя.

„Любима…“

— Анастейжа, повярвай ми, мога да си го позволя.

— Не е там работата. Защо трябва да ми купуваш дрехи?

— Защото мога. — „Аз съм изключително богат, Ана“.

— Това, че можеш, съвсем не означава, че трябва. — Гласът ѝ е тих, но аз неочаквано се питам дали не е проникнала в душата ми и не е видяла най-тъмните ми страсти. — Защо ми изпрати книгите, Крисчън?

„Защото исках да те видя отново и ето, че си пред мен…“

— Добре. Когато онзи моторист едва не те сгази и аз те прегърнах и ти ме гледаше в очите и цялото ти тяло молеше: „Целуни ме, целуни ме, Крисчън!“… — Спирам, спомням си момента, как тялото ѝ беше притиснато до моето. Мамка му! Свивам бързо рамене, за да прогоня спомена. — Е, беше мой дълг да ти обясня и да те предупредя. Анастейжа, аз не съм мъж, от който можеш да очакваш цветя, сърца и романтика. Моите вкусове са съвсем различни. Трябва да се пазиш и да бягаш от мен. Но в теб има нещо… Не мога да остана далеч от теб. Но вероятно вече си се досетила.

— Тогава недей — прошепва тя.

„Какво?“

— Нямаш представа за какво говориш и за какво става дума.

— Просвети ме тогава.

Думите ѝ се плъзнаха чак до члена ми.

Мамка му!

— Значи не си се обрекъл на живот без секс и брак? — любопитства тя.

— Не, Анастейжа, не съм. — „И ако ми позволиш да те вържа, ще ти го докажа още сега“.

Тя се ококорва и бузите ѝ пламват.

„О, Ана!“

Трябва да ѝ покажа. Това е единственият начин, по който ще разбера.

— Какво ще правиш през следващите няколко дни? — питам.

— Днес съм на работа от обяд. Колко е часът? — възкликва тя, обзета от паника.

— Десет и малко. Имаш много време. А утре?

— С Кейт трябва да си опаковаме багажа. Другата седмица се местим в Сиатъл. Ще работя в „Клейтън“ цялата тази седмица.

— Имаш ли вече апартамент в Сиатъл?

— Да.

— Къде?

— Не помня адреса. Някъде в района на Пайк Маркет.

— Не е далеч от мен. — „Браво!“ — И какво мислиш да работиш в Сиатъл?

— Кандидатствах по няколко програми за стажанти. Чакам да ми отговорят отнякъде.

— Кандидатства ли за моята компания, както те посъветвах?

— Ами… не.

— И какво ѝ е на моята компания?

— Твоята компания е твоята компания. — Тя извива вежда.

— Смеете ли ми се, госпожице Стийл? — Не мога да скрия, че ми е весело.

„О, ще е истинско удоволствие да я обуча… предизвикателна жена, която ме побърква“.

Тя е забола поглед в чинията си и хапе устна.

— Искам да захапя тази устна — шепна аз, защото е самата истина.

Тя вдига рязко лице към мен и се намества на стола. Вирва брадичка, очите ѝ са пълни със самоувереност.

— Защо не го направиш? — подхвърля тихо.

„Не ме изкушавай, сладурче. Не мога. Все още не“.

— Няма да те докосна, Анастейжа. Не и преди да имам писменото ти съгласие.

— Какво значи това?

— Значи точно това, което казах. Трябва да ти покажа, Анастейжа. В колко свършваш работа довечера?

— В осем.

— Е, можем да отидем до Сиатъл тази вечер или следващата събота да се видим у дома за вечеря и ще те запозная с фактите. Изборът е твой.

— Защо не можеш да ми кажеш сега?

— Защото се наслаждавам на закуската и на твоята компания. След като научиш всичко, има голяма вероятност да не искаш да ме видиш никога повече.

Тя се мръщи, докато мисли над казаното.

— Тази вечер — решава тя.

„Леле! Не отне много време“.

— Нетърпелива като Ева да изяде плода на познанието — смея се аз.

— Подигравате ли ми се, господин Грей? — пита тя.

Присвивам очи.

„Добре, сладурано, сама си го изпроси“.

Посягам към телефона и набирам Тейлър. Той отговаря почти веднага.

— Господин Грей.

— Тейлър, ще ми трябва Чарли Танго.

Тя ме наблюдава внимателно, докато се уговарям да докарат ЕС 135 в Портланд.

Ще ѝ покажа какво имам предвид… и останалото зависи от нея. Може да пожелае да се прибере в мига, в който научи. Стивън, пилотът ми, трябва да е на стендбай, за да я върне в Портланд, ако реши, че не иска да има нищо общо с мен. Надявам се да не стане така.

„Ще е за пръв път“.

— Пилот на изчакване от десет и половина — потвърждавам на Тейлър и затварям.

— Винаги ли хората изпълняват това, което им наредиш? — пита тя, без да крие неодобрението си. Да не би да ми се кара? Предизвикателното ѝ отношение ме дразни.

— Обикновено да, ако искат да си запазят работата. — „Не ме разпитвай как се отнасям към персонала си“.

— А ако не работят за теб? — продължава да любопитства тя.

— О, аз мога да съм много убедителен, Анастейжа. Сега си довърши закуската. После ще те оставя у вас. Ще те взема от „Клейтън“, когато свършиш. Ще летим до Сиатъл.

— Ще летим?

— Да, имам хеликоптер.

Тя се блещи. Колко приятен момент.

— Ще ходим с хеликоптер до Сиатъл?

— Да.

— Защо?

— Защото мога. — Усмихвам се широко. Понякога е направо страхотно, че съм какъвто съм. — Довърши си закуската!

Тя ми се струва слисана.

— Яж — настоявам по-рязко. — Анастейжа, имам проблем с пилеенето на храна. Яж.

— Не мога да изям всичко това. — Тя оглежда храната на масата и аз отново усещам как ме бодва чувство за вина. Да, поръчал съм прекалено много храна.

— Изяж това, което е в чинията ти. Ако вчера беше яла, преди да пиеш, сега нямаше да си тук и аз нямаше да свалям картите толкова рано.

„По дяволите, това може да се окаже огромна грешка“.

Тя ме стрелва с поглед, докато рови с вилицата в чинията, и устните ѝ потръпват.

— Какво ти е толкова смешно?

Тя клати глава и лапва последната хапка палачинка, а аз се старая да не се смея. Както обикновено, тя успява да ме изненада. Тя е стеснителна, изненадва ме и ме обезоръжава. В нейната компания имам желание да се разсмея, при това на себе си.

— Добро момиче — казвам. — Ще тръгнем към вас след като си изсушиш косата. Не искам да се разболееш.

„Като знам какво съм намислил, довечера ще имаш нужда от цялата си сила“.

Тя неочаквано става от масата и аз едва се сдържам да не ѝ кажа, че не съм ѝ дал разрешение.

„Тя все още не ти е подчинена… все още, Грей“.

На път към спалнята тя спира до канапето и пита:

— Къде спа нощес?

— В леглото. — „С теб“.

— О!

— И за мен беше изненада. И новост.

— Кое? Да не правиш секс?

Казва най-после тази думичка със с… и издайническата руменина отново плъзва по бузите ѝ.

— Не.

Как да ѝ го кажа, без да ѝ се стори откачено?

„Просто ѝ кажи, Грей“.

— Да спя с някого. — Напълно небрежно насочвам вниманието си към спортните страници и анализа на снощния мач, след това я наблюдавам как хлътва в спалнята.

„Не, това изобщо не прозвуча откачено“.

Така, имам още една среща с госпожица Стийл. Не, не е среща. Тя трябва да научи за мен. Въздишам дълбоко и допивам портокаловия си сок. Денят се очертава много интересен. Оставам доволен, когато чувам бръмченето на сешоара, и изненадан, че прави онова, което съм ѝ казал.

Докато я чакам, се обаждам на пиколото да ми изкара автомобила от гаража и проверявам още веднъж адреса ѝ в Гугъл Мапс. След това пускам есемес на Андреа да ми изпрати договора по мейла; ако Ана иска разяснения, ще трябва да си държи устата затворена. Телефонът ми бръмва. Обажда се Рос.

Докато говоря, Ана излиза от спалнята и си взема чантата. Рос обяснява за Дарфур, но вниманието ми е насочено към госпожица Стийл. Тя започва да рови в чантата си и остава доволна, когато изважда ластик.

Косата ѝ е красива. Гъста. Буйна. Дълга. Разсеяно се питам как ли би изглеждала сплетена. Тя я стяга, облича си сакото, след това сяда на канапето и чака да приключа разговора.

— Добре, правим го. Дръж ме в течение. — Приключвам разговора с Рос. Тя е сътворила чудеса и ми се струва, че пратката с храна за Дарфур ще мине.

— Готови ли сме? — питам я. Тя кима. Грабвам си сакото и ключовете на колата и излизам след нея. Тя ме стрелва с поглед изпод дългите си мигли, докато вървим към асансьора, и устните ѝ се извиват в хитра усмивка. Моите устни също потрепват в отговор.

„Какво, по дяволите, прави с мен това момиче?“

Асансьорът пристига и аз я пускам да мине първа. Натискам копчето за първия етаж и вратата се затваря. В тесния асансьор усещам натрапчиво присъствието ѝ. Сладкият ѝ аромат докосва сетивата ми… Дишането ѝ се променя, става по-плитко и тя отново ме стрелва с ясните си очи.

Мама му стара!

Прехапва устна.

Прави го нарочно. За частица от секундата се губя в чувствения ѝ, хипнотизиращ поглед. Тя не отстъпва.

Вече съм надървен.

Стана за миг.

Желая я!

Тук.

Веднага.

В асансьора.

— О, майната им на документите. — Думите изникват отникъде и аз инстинктивно сграбчвам ръката ѝ и я притискам в стената. Стискам и двете ѝ ръце над главата, за да не може да ме докосва, и щом усещам, че тя не може да се движи, вплитам другата си ръка в косата ѝ, докато устните ми търсят и намират нейните.

Тя стене в устата ми, зов на сирена, и най-сетне мога да я вкуся: мента и чай, и градина, пълна със зрели плодове. Вкусът е точно толкова възхитителен, колкото вида. Напомня ми на време на изобилие. Мили боже! Копнея за нея. Стискам брадичката ѝ, задълбочавам целувката, езикът ѝ плахо докосва моя… проверява. Мисли. Чувства. Отвръща на целувката ми.

Боже Господи.

— Толкова… си… сладка — шепна до устните ѝ, напълно замаян, упоен от аромата и вкуса ѝ.

Асансьорът спира и вратата започва да се отваря.

„Вземи да се стегнеш, Грей“.

Оттласквам се от нея и заставам настрани.

Тя диша тежко.

Аз също.

Кога за последен път съм губил контрол?

Трима мъже в изискани костюми ни поглеждат многозначително, докато се качват.

Гледам постера над таблото, който рекламира чувствен уикенд в „Хийтман“. Поглеждам Ана и въздъхвам.

Тя се усмихва широко.

Устните ми отново потрепват.

„Какво, по дяволите, ми направи?“

Асансьорът спира на втория етаж и мъжете слизат, а аз оставам сам с госпожица Стийл.

— Измила си си зъбите — отбелязвам весело.

— С твоята четка.

Точно така… кой знае защо, това ми се струва приятно, много приятно, и едва потискам усмивката си.

— О, Анастейжа Стийл, как ще се оправям с теб!

Хващам я за ръката, когато вратата се отваря към партера, и продължавам да мърморя приглушено: — Какво толкова има в тези асансьори? — Тя ме поглежда многозначително, докато минаваме по лъскавия мрамор във фоайето.

Колата ни чака пред един от чимширите на входа; пиколото пристъпва нетърпеливо от крак на крак. Давам му неприлично голям бакшиш и отварям вратата на Ана. Тя си мълчи, замислила се е.

Поне не избяга.

Въпреки че ѝ се нахвърлих в асансьора.

Трябва да кажа нещо за онова, което се случи, но… какво?

Извинявай ли?

Как ти се стори ли?

Какво, по дяволите, правиш с мен, може би?

Паля колата и преценявам, че колкото по-малко говоря, толкова по-добре. Успокояващата музика на Делиб, „Дует на цветята“, изпълва колата и започвам да се отпускам.

— Какво слушаме? — пита Ана, когато завивам по Саутуест Джеферсън Стрийт. Казвам ѝ и на нея ѝ харесва.

— Крисчън, удивително е!

Когато я чуя да изрича името ми, изпитвам странна наслада. Досега го е казвала поне пет пъти и всеки път е различно. Сега е с известна почуда — заради музиката. Радвам се, че я харесва, една от любимите ми е. Грейвам; очевидно вече ми е простила заради инцидента в асансьора.

— Можеш ли да я пуснеш пак?

— Разбира се. — Докосвам тъчскрийна, за да пусна музиката отново.

— Обичаш ли класическа музика? — пита тя, докато сме на Фримонт Бридж, и се заговаряме приятно за музикалните ми предпочитания. Докато говорим, поемам разговор по хендсфрито.

— Грей.

— Господин Грей. Уелч се обажда. Имам информацията, която ви трябваше. — А, да, данни за фотографчето.

— Прати ми я по мейла. Нещо друго?

— Не, сър.

Натискам бутона и музиката зазвучава отново. Слушаме и двамата, потънали в острите гласове на „Кингс ъв Лиън“. Не продължава дълго — удоволствието да послушаме е прекъснато от ново обаждане.

Сега пък кой е, по дяволите?

— Грей — сопвам се.

— Господин Грей, споразумението за конфиденциалност ви е изпратено на електронната поща.

— Добре, Андреа.

— Приятен ден, сър.

Стрелвам тайно Ана с поглед, за да разбера дали е проследила разговора, но тя разглежда Портланд. Предполагам, че просто се държи възпитано. Трудно ми е да не отклонявам очи от пътя. Искам да я гледам. Колкото и да е странна, тя има красиво деколте, което искам да нацелувам от мястото под ухото чак до рамото.

По дяволите! Намествам се на седалката. Дано да се съгласи да подпише споразумението и да приеме онова, което ѝ предлагам.

Когато се качваме на I-5, телефонът звъни отново.

Този път е Елиът.

— Здрасти, Крисчън, изчукаха ли те?

„Браво, пич, точно на място“.

— Здравей, Елиът. На хендсфри съм. И не съм сам в колата.

— С кого си?

— С Анастейжа Стийл.

— Здравей, Ана!

— Здравей, Елиът — отвръща тя весело.

— Много неща чух за теб — заявява Елиът.

Мама му стара! Какво е чул?

— Не вярвай на нищо, което ти е казала Кейт — отвръща тя добродушно.

Елиът се смее.

— Карам Анастейжа към тях. Да те взема ли? — прекъсвам ги аз.

Елиът със сигурност ще иска да се изнесе бързичко.

— Да.

— Ще се видим след малко. — Затварям.

— Защо е толкова важно за теб да ми казваш Анастейжа? — любопитства тя.

— Защото това е името ти.

— Предпочитам Ана.

— Сериозно?

„Ана“ е прекалено ежедневно и обикновено за нея. Прекалено фамилиарно. Тези три букви притежават силата да нараняват…

В този момент разбирам, че когато ме отблъсне, когато този момент настъпи, ще ми е безкрайно трудно. Случвало се е преди, но никога не съм се чувствал както сега… не съм влагал нищо. Дори не познавам това момиче, но искам да я опозная, цялата. Може би защото никога не съм преследвал жена.

„Грей, овладей се и следвай правилата, в противен случай всичко отива на кино“.

— Анастейжа — казвам, без да обръщам внимание на недоволния ѝ поглед. — Това, което се случи в асансьора, няма да се повтори, не и преди да сме обмислили нещата.

Тези думи я карат да се умълчи, докато паркирам пред блока ѝ. Преди да отговори, слизам от колата, заобикалям и ѝ отварям вратата.

Тя стъпва на тротоара, стрелва ме с поглед и заявява:

— Това, което се случи, бе много хубаво.

Наистина ли? Признанието ѝ ме кара да се закова на място. Ето, че отново съм приятно изненадан от малката госпожица Стийл. Докато тя се качва по стълбите към входа, аз забързвам, за да я настигна.

Елиът и Кейт вдигат погледи, когато влизаме. Седнали са на маса в оскъдно обзаведена стая, точно като за две студентки. До малка библиотека са поставени няколко кашона. Елиът ми се струва спокоен, не бърза да си тръгва и това ме изненадва.

Кавана скача и ме оглежда критично, докато прегръща Ана.

Какво си е въобразявала, че ще направя на момичето?

Много добре знам какво искам да ѝ направя…

Когато Кавана я отдръпва на една ръка разстояние, съм вече по-спокоен: може пък да я е грижа за Ана.

— Добро утро, Крисчън — поздравява тя хладно и снизходително.

— Добро утро, госпожице Кавана. — Иска ми се да я срежа с нещо саркастично, че най-сетне се е сетила за приятелката си, но решавам да си мълча.

— Кейт, Крисчън, Кейт! — намесва се с известно раздразнение Елиът.

— Добро утро, Кейт. — Кимвам учтиво. Елиът прегръща Ана и я задържа до себе си малко по-дълго, отколкото трябва.

— Здравей, Ана — поздравява я, усмихнат доволно, мама му стара.

— Здравей, Елиът — грейва тя.

О, това става нетърпимо.

— Елиът, не е зле да тръгваме.

„И си разкарай ръцете от нея!“

— Ей сега. — Елиът пуска Ана, но награбва Кавана и прави отвратително шоу, докато я целува.

О, за бога!

Ана ги гледа с неудобство. Не я виня. Когато обаче се обръща към мен, очите ѝ са присвити в очакване.

Какво ли си мисли?

— После, бебо! — шепне Елиът, докато лигави Кавана.

„Пич, покажи малко достойнство, за бога!“

Ана не откъсва укорителния си поглед от мен и за момент не мога да определя дали е заради разюзданото представление на Елиът и Кейт, или…

По дяволите! Тя точно това иска. Да я ухажват и гонят.

„Аз не съм по романтиката, сладурче“.

Кичур коса се е измъкнал и без да мисля, го пъхвам зад ухото ѝ. Тя свежда лице към пръстите ми и нежността ѝ ме изненадва. Палецът ми се плъзва към долната ѝ устна и отново ми се приисква да я целуна. Само че не мога. Не и преди да подпише споразумението.

— После, бебчо! — прошепвам и по лицето ѝ се разлива нежна усмивка. — Ще те взема в осем. — Обръщам се с нежелание и отварям вратата, а Елиът тръгва след мен.

— Леле, мой човек — започва Елиът, щом се качваме в колата. — Тази жена е ненаситна.

— Сериозно? — Гласът ми е наситен със сарказъм. Последното, което ми трябва, е подробно описание.

— Ами ти, надувко? Тя направи ли ти сефтето?

Поглеждам го косо, за да му подскажа да се разкара.

Елиът прихва.

— Леле, мой човек, адски си напрегнат. — Смъква шапката на „Саундърс“ над лицето си и се смъква на седалката, за да поспи.

Аз надувам музиката.

„Да те видя как ще спиш сега, мърльо!“

Да, завиждам на брат си, на лекотата, с която оправя жените, на способността му да спи… и на факта, че не е гадняр.

Проверката на Хосе Луис Родригес показва единствено глоба за притежание на марихуана. В полицията няма информация за сексуален тормоз. Може би снощи щеше да му е за пръв път, ако не се бях намесил. Значи малкият шибаняк пуши трева. Дано не пуши около Ана — надявам се и тя да не пуши, точка.

Отварям имейла на Андреа и пускам споразумението към принтера в кабинета си у дома, в Ескала. Ана трябва да го подпише преди да ѝ покажа стаята с играчките. В момент на слабост или арогантност, или може би необясним оптимизъм — не знам кое — написвам името ѝ и адреса на стандартния договор и изпращам и това към принтера.

На вратата се чука.

— Здрасти, надувко. Да вървим да се пораздвижим — обажда се Елиът иззад вратата.

А-ха… малкият се е събудил.

Ароматът на борове, на свежа влажна пръст и късна пролет е истински балсам за сетивата ми. Мирисът ми напомня за онези вихрени дни от детството, когато заедно с Елиът и сестра ни Мия тичахме в гората под грижовните погледи на родителите, които ни бяха осиновили. Тихо място, свобода… пукотът на сухи иглички под краката ни.

Тук, сред природата, мога да забравя.

Тук мога да намеря убежище от кошмарите.

Елиът не спира да бърбори, има нужда единствено от някое и друго изръмжаване от мен, за да продължи. Докато сме на каменистия бряг на Уиламет, мислите ми се стрелкат към Анастейжа. За пръв път от много време тръпна в очакване. Развълнуван съм.

Дали ще каже да на предложението ми?

Представям си я как спи до мен, мека, дребничка… и членът ми потръпва в очакване. Можех да я събудя и да я изчукам в хотела — това щеше да е нещо съвсем ново.

След време ще я изчукам.

Ще я чукам вързана и устата ѝ, дето знае толкова много, ще е запушена.

В „Клейтън“ е тихо. Последният клиент си тръгна преди пет минути. Чакам — отново — и барабаня с пръсти по бедрата си. Търпението не е от силните ми страни. Дори дългият преход с Елиът не успя да притъпи безпокойството ми. Тази вечер той ще вечеря с Кейт в „Хийтман“. Две срещи в две последователни вечери не му е в стила.

Неочаквано флуоресцентните светлини в магазина примигват, входната врата се отваря и Ана излиза в меката портландска вечер. Сърцето ми започва да блъска. Това е то: или началото на нова връзка, или началото на края. Маха за довиждане на млад мъж, който излиза след нея. Не е същият, с когото се запознах първия път, когато идвах тук — нов е. Той я наблюдава как тръгва към автомобила, без да откъсва очи от задника ѝ. Тейлър ме разсейва, когато се кани да слезе, но аз го спирам. Това е моя работа. Слизам и ѝ отварям вратата, а новият заключва магазина и вече не опипва с поглед госпожица Стийл.

Тя извива устни в срамежлива усмивка, когато се приближава, косата ѝ, вързана на вирната опашка, се полюшва.

— Добър вечер, госпожице Стийл.

— Добър вечер, господин Грей — отвръща тя. С черни дънки е… Пак дънки. Поздравява Тейлър, докато се качва на задната седалка.

Щом сядам до нея, стискам ръката ѝ, а Тейлър поема по празната улица към хеликоптерната площадка на Портланд.

— Как беше на работа? — питам и се наслаждавам на ръката ѝ в моята.

— Много дълъг ден — отговаря тя дрезгаво.

— И за мен бе дълъг.

„Беше истински ад, докато чаках през последните два часа!“

— Какво прави? — любопитства тя.

— Ходих на преход с Елиът. — Ръката ѝ е топла и мека. Тя поглежда преплетените ни пръсти и аз галя кокалчетата ѝ с палец отново и отново. Тя притаява дъх и очите ни се срещат. В тях забелязвам копнежа и желанието ѝ… и очакването. Надявам се да приеме предложението ми.

За щастие пътят до хеликоптерната площадка е къс. Когато слизаме от колата, отново стискам ръката ѝ. Тя ми се струва малко объркана.

А-ха. Сигурно се пита къде е хеликоптерът.

— Готова ли си? — питам. Тя кима и аз я повеждам към сградата и асансьора. Тя ме стрелва с бърз многозначителен поглед.

Помни целувката от сутринта, но… аз също я помня.

— Само три етажа са — казвам.

Докато сме вътре, си казвам, че един ден ще я изчукам в асансьор. Стига да се съгласи със сделката.

На покрива Чарли Танго, току-що пристигнал от летище „Боинг“, е готов да полети, но от Стивън, който го е докарал, няма и следа. Затова пък Джо, собственикът на площадката в Портланд, е в малкия офис. Вдига ръка за поздрав, когато ме вижда. По-стар е и от дядо ми и онова, което не знае за летенето, не си струва да се знае; в Корея е пилотирал „Сикорски“ за евакуация на спешни случаи и, леле боже, може да разкаже истории, от които да ти настръхне косата.

— Ето плана ви, господин Грей — казва Джо и дрезгавият му глас издава възрастта му. — Направени са всички външни проверки. Готов е и ви чака, сър. Може да тръгвате.

— Благодаря, Джо.

Поглеждам бързо Ана и разбирам, че е развълнувана… аз също. За пръв път ми е.

— Да вървим. — Стискам отново ръката ѝ и я повеждам към площадката и Чарли Танго. Той е най-безопасният Юрокоптер от своя клас и е истинско удоволствие да летиш с него. Той е голямата ми гордост. Отварям вратата на Ана, тя се пъхва вътре и аз се настанявам до нея.

— Ето там. Седни и не пипай нищо! — нареждам и соча пътническата седалка отпред. Не мога да повярвам, че прави каквото ѝ се казва.

Щом се намества на седалката, тя започва да разглежда уредите със смес от страхопочитание и любопитство. Клякам до нея и стягам предпазните колани, опитвам се да не си я представям гола. Отнема ми малко повече време от обикновено, защото това може да е последният ми шанс да съм близо до нея, последният шанс да вдъхна сладкия ѝ, възбуждащ аромат. Щом научи какви са предпочитанията ми, може и да избяга… от друга страна, може да хареса начина ми на живот. Възможностите, които прехвърлям наум, ми идват в повечко. Тя ме наблюдава съсредоточено, толкова е близо… прелестна е. Затягам и последната каишка. Няма да ходи никъде. Не и през следващия час.

Потискам вълнението си и шепна:

— Вече си вързана, няма къде да бягаш. — Тя поема рязко въздух. — Дишай, Анастейжа — добавям и я галя по бузата. Задържам брадичката ѝ, навеждам се и я целувам бързо. — Тези колани ми харесват — продължавам да шепна. Иска ми се да ѝ кажа, че имам други, кожени, в които искам да я видя оплетена, провиснала от тавана. Но се въздържам, държа се прилично и слагам и своите.

— Сложи си слушалките! — Соча комплекта пред нея. — Трябва да проверя всичко преди да излетим. — Натискам дросела на 1500 оборота в минута, транспондерът е на стендбай, светлините са включени. Всичко е готово за излитане.

— Знаеш ли какво правиш? — пита тя, обзета от почуда. Уведомявам я, че съм квалифициран пилот от четири години. Усмивката ѝ е заразна.

— С мен си в пълна безопасност — уверявам я и добавям: — Докато летим. — Намигам, тя грейва и аз съм заслепен.

— Готова ли си? — питам и не мога да повярвам колко съм развълнуван, че тя седи до мен.

Тя кима.

Разговарям с кулата — там са будни — и натискам дросела до 2000 оборота. Щом ни дадат зелена светлина, ще направя окончателната проверка. Температура на горивото 104. Добре. Увеличавам тръбното налягане на 14, двигателя на 2500 оборота и изтеглям дросела. Също като елегантна птичка той — Чарли Танго — се вдига във въздуха.

Анастейжа ахва, когато земята изчезва под нас, но не казва нищо, впечатлена от предупредителните светлини на Портланд. Скоро потъваме в мрак; единствената светлина идва от уредите пред нас. Лицето на Ана е нашарено от червени и зелени отблясъци. Тя се взира навън.

— Зловещо, нали?

За мен не е зловещо. За мен е истинско удоволствие. Тук нищо не може да ме нарани.

В мрака съм в безопасност, скрит съм.

— Сигурен ли си, че летим в правилната посока? — пита Ана.

— Погледни тук. — Соча таблото. Не искам да я отегчавам с приказки за правилата за летене по уреди, но е факт, че всички уреди пред мен ни насочват към целта: уред за посока, висотомер, вертикален спидометър и, разбира се, спидометърът. Разказвам ѝ за Чарли Танго — че е екипиран за нощни полети.

Ана ме наблюдава, без да крие удивлението си.

— На покрива на сградата, в която живея, има площадка за кацане. Отиваме точно там.

Поглеждам към таблото и проверявам данните. Ето това обичам: контрола, безопасността, да разчитам на технологията пред себе си.

— Когато летиш през нощта, си сляп. Трябва да се довериш на техниката — обяснявам.

— Колко дълго ще пътуваме? — пита тя задъхано.

— По-малко от час. Вятърът е с нас. — Поглеждам я отново. — Добре ли си, Анастейжа?

— Да — отвръща тя странно рязко.

Нервна ли е? Или просто съжалява, че се е качила с мен? Тази мисъл ме притеснява. Тя все още не ми е дала шанс. След като облаците се разсейват, виждам Сиатъл в далечината, фар, който блести в мрака.

— Погледни там. — Соча ярките светлини.

— Винаги ли впечатляваш жените по този начин? С „Ела да те повозя на хеликоптера си“?

— Никога не съм качвал момиче тук, Анастейжа. Още нещо, което правя за първи път. Впечатлена ли си?

— О, да, Крисчън. Невероятно е! — прошепва тя.

— Невероятно? — Усмивката ми е спонтанна. Спомням си Грейс, мама, как ме галеше по косата, докато четях на глас „Някогашният и бъдещ крал“.

„Крисчън, прекрасно е. Невероятно е, милото ми момче“.

Бях на седем и съвсем наскоро бях проговорил.

— Ти си просто много… умееш толкова много неща.

— Благодаря, госпожице Стийл. — Лицето ми пламва от удоволствие при тази неочаквана похвала. Дано не е забелязала.

— Това наистина ти харесва — отбелязва тя малко по-късно.

— Кое?

— Летенето.

— Изисква контрол и съсредоточаване. — Двете качества, които най-много харесвам. — Как да не обичам да летя?! Макар че най-много обичам безмоторното летене.

— Безмоторно летене?

— Да. Глайдери освен хеликоптери. Летя и на двете.

Дали да не я заведа на безмоторно летене?

„Не избързваш ли, Грей?

Откога започна да водиш разни хора на безмоторно летене?“

Откога возя разни хора на Чарли Танго?

Земен контрол ме насочва по трасето. Вече наближаваме Сиатъл. Близо сме. Аз пък се доближавам до момента, когато ще разбера дали това е просто небивалица, или не. Ана гледа през прозореца като омагьосана.

Не мога да откъсна очи от нея.

„Моля те, кажи да“.

— Хубава гледка, нали? — питам, за да се обърне към мен и да видя лицето ѝ. Тя наистина се обръща с широка, дръзка усмивка. — Пристигаме след няколко минути — добавям.

Неочаквано атмосферата в кабината се променя и аз я усещам по-осезаемо. Вдишвам дълбоко, усещам аромата ѝ и очакването. Очакването на Ана. Моето.

Докато се спускаме, прекарвам Чарли Танго над центъра към Ескала, моя дом, и сърцето ми започва да бие лудешки. Ана става нервна и не може да си намери място. Дано не избяга.

Когато площадката изниква пред нас, си поемам рязко дъх.

Това е то.

Кацаме безпроблемно, намалявам мощността и наблюдавам как перките на роторите забавят и спират. Чувам единствено съсъка на бял шум, който долита от слушалките, докато седим смълчани. Свалям си слушалките, след това свалям и слушалките на Ана.

— Стигнахме — казвам тихо. Лицето ѝ е бледо на отблясъците на светлините, очите ѝ блестят.

Мили боже, колко е красива!

Разкопчавам коланите и протягам ръка, за да разкопчая и нейните.

Тя вдига поглед към мен. Доверчива. Млада. Сладка. Великолепният ѝ аромат е на път да ме сломи.

Мога ли да ѝ причиня това?

Тя е голям човек.

Сама взема решенията си.

А как ми се иска да ме погледне по същия начин след като ме опознае… след като научи на какво съм способен.

— Знаеш, че не си длъжна да правиш нищо, което не желаеш. Знаеш това, нали? — Много е важно да е наясно с този факт. Искам да ми се подчинява, но преди всичко искам да получа съгласието ѝ.

— Никога не бих направила нещо, което не желая, Крисчън. — Струва ми се искрена и ми се иска да ѝ повярвам. След като чувам тези успокоителни думи, слизам от седалката и отварям вратата, след това скачам на площадката. Поемам ръката ѝ, докато излиза. Вятърът подема косата ѝ и я завихря около лицето ѝ и тя ми се струва уплашена. Не знам дали е така, защото е тук с мен, сама, или защото сме на трийсет етажа над земята. Знам, че тук на човек може да му се завие свят.

— Ела. — Прегръщам я, за да я защитя от вятъра, и я повеждам към асансьора.

И двамата мълчим по време на краткото пътуване към пентхауса. Под черното сако е с бледозелена блуза. Отива ѝ. Казвам си, че трябва да включа синьо и зелено в дрехите, които ще ѝ осигурявам, ако се съгласи с условията ми. Трябва да се облича по-добре. Очите ѝ срещат моите в огледалата на асансьора, когато вратата се отваря към апартамента ми.

Тя върви след мен през фоайето, минаваме по коридора и влизаме в хола.

— Да ти взема ли сакото? — питам. Ана клати глава и стиска реверите, за да покаже, че ще остане със сако.

Така да бъде.

— Искаш ли да пийнеш нещо? — Пробвам с различен подход и си казвам, че имам нужда от напитка, за да успокоя нервите си.

Защо съм толкова нервен?

Защото я желая…

— Аз ще пия чаша бяло вино. Искаш ли да ми правиш компания?

— Да, добре — съгласява се тя.

В кухнята свалям сакото и отварям хладилника за вина. Совиньон блан би трябвало да разчупи леда. Вадя „Пуи Фюме“ и наблюдавам как Ана наднича през вратата на балкона към гледката. Когато се обръща и тръгва обратно към кухнята, я питам дали харесва виното, което съм избрал.

— Не разбирам от вина, Крисчън, но съм убедена, че е хубаво — заявява тя колебливо.

Мама му стара! Не върви добре. Да не би да ѝ дойде много? Това ли е?

Наливам две чаши и отивам до нея, в средата на хола. Тя прилича на пословичния жертвен агнец. Няма я вече обезоръжаващата жена. Струва ми се изгубена.

Като мен…

— Заповядай. — Подавам ѝ чашата и тя отпива на мига, затваря очи, за да прецени виното. Когато сваля чашата, устните ѝ са мокри.

„Добър избор, Грей“.

— Много си кротка и дори вече не се изчервяваш. Знаеш ли, мисля, че не съм те виждал по-бледа. Какво има, Анастейжа? Гладна ли си?

Тя клати глава и отпива отново. Може пък да има нужда от малко алкохол, за да ѝ дойде куражът.

— Много голям апартамент имаш — отбелязва срамежливо.

— Голям?

— Да, голям.

— Голям е, да. — Така си е, повече от хиляда квадратни метра.

— Свириш ли? — Тя гледа пианото.

— Да.

— Добре ли?

— Да.

— Естествено. Има ли нещо, което не умееш да вършиш добре?

— Да… няколко неща.

Да готвя.

Да се шегувам.

Да водя приятни и неангажиращи разговори с жена, която ме привлича.

Да бъда докосван…

— Ще седнеш ли? — Соча канапето. Тя кима рязко и разбирам, че иска. Поемам ръката ѝ и я повеждам натам, а тя сяда и ме поглежда закачливо.

— Какво те развесели така? — питам и сядам до нея.

— Защо ми подари „Тес от рода Д’Ърбървил“?

„Накъде тръгнаха нещата?“

— Ами ти каза, че харесваш Томас Харди.

— И това е единствената причина?

Не искам да ѝ кажа, че това е моето първо копие и че е било по-добрият избор от „Невзрачният Джуд“.

— Изглеждаше подходяща. Мога да съм висок, невъзможен, нереален идеал като Ейнджъл Клеър, но мога и да те унижа, да те завлека надолу като Алек Д’Ърбървил. — Отговорът беше достатъчно искрен и в него имаше известна ирония. Онова, което се канех да ѝ предложа, щеше да е много далече от очакванията ѝ.

— Ако имам само два избора, бих приела втория — прошепва тя.

„По дяволите. Нали това искаш, Грей?“

— Анастейжа, спри да хапеш тази устна! Разсейваш ме. Знаеш ли наистина какво говориш?

— Затова съм тук — отвръща тя; зъбите ѝ са оставили вдлъбнатинки по долната устна, която блести от вино.

Ето пак: тя ме обезоръжава, изненадва ме на всяка крачка. Членът ми е съгласен.

Приближаваме към сделката, но преди да се спрем на подробностите, тя трябва да подпише споразумението. Извинявам се и отивам в кабинета си. Договорът и споразумението са готови на принтера. Оставям договора на бюрото — не знам дали ще стигнем до него, — захващам споразумението с телбод и го занасям на Ана.

— Това е споразумение за конфиденциалност. — Поставям го на масичката за кафе пред нея. Тя го поглежда объркана и изненадана. — Адвокатът ми го изисква от мен — добавям. — Ако решиш да избереш втория вариант, ще се наложи да го подпишеш.

— А ако не искам да подпиша нищо?

— Тогава… високите идеали на Ейнджъл Клеър… е, поне в по-голямата част от книгата е така. И няма да мога да те докосна. Ще те изпратя у вас със Стивън и ще направя всичко по силите си, за да те забравя. — Безпокойството ми набъбва; тази сделка като нищо може да се скапе.

— Какво пише в това споразумение?

— Че нямаш право да разпространяваш и споделяш информация, касаеща нашите отношения, пред никого и никога.

Тя се вглежда в лицето ми и аз не мога да определя дали е объркана, или ѝ е неприятно.

Може да е както едното, така и другото.

— Добре, ще подпиша — решава тя.

Толкова лесно! Подавам ѝ химикалката си „Мон Блан“ и тя я приближава към линията за подпис.

— Няма ли да го прочетеш? — питам аз, неочаквано обзет от раздразнение.

— Не.

— Анастейжа, винаги трябва да четеш това, което подписваш. — Как е възможно да е толкова глупава! На нищо ли не са я научили родителите ѝ.

— Крисчън, как не разбра досега, че не бих говорила за нас пред никого, дори и пред Кейт? Така че няма никакво значение дали ще подпиша това споразумение, или не. Ако за теб или за твоя адвокат това е толкова важно, ще подпиша.

Тя има готов отговор за всичко. Интересно.

— Едно на нула за вас, госпожице Стийл — отбелязвам сухо.

След като ме поглежда неодобрително, тя подписва.

Преди да започна да говоря по същество, тя пита:

— Това означава ли, че тази вечер ще правим любов?

Какво?

Аз ли?

Да правя любов?

„Грей, трябва на мига да ѝ избием подобни мисли от главата“.

— Не, Анастейжа. Не означава това. Първо, аз не правя любов, а чукам… яко.

Тя ахва. Това я кара да се позамисли.

— Второ, има още доста документи, през които трябва да минем. И трето, ти изобщо нямаш представа в какво се забъркваш. Все още можеш да си тръгнеш. Ела да ти покажа стаята с играчките ми.

Тя е озадачена.

— Искаш да играеш на Х-бокса си ли?

Разсмях се с глас.

О, боже!

— Не, Анастейжа, няма Х-бокс, няма плейстейшън. Ела.

Ставам и ѝ подавам ръка, а тя я поема с готовност. Повеждам я към коридора и нагоре и спирам пред вратата на стаята за игра. Сърцето ми думка в гърдите.

Това е то. Играеш — плащаш. Бил ли съм някога досега толкова нервен? Разбирам, че желанията ми зависят от завъртането на ключа, затова отключвам и в същия момент изпитвам желание да ѝ вдъхна кураж.

— Можеш да си тръгнеш, ако пожелаеш и когато пожелаеш. Хеликоптерът е на изчакване, ще те закара там, където поискаш да идеш. Ако искаш, може да останеш през нощта и да се прибереш сутринта. Каквото и да решиш, ще те разбера.

— Просто отвори шибаната врата, Крисчън — настоява тя с инатливо изражение, кръстосала ръце пред себе си.

Това е кръстопътят. Не искам тя да избяга. Никога обаче не съм се чувствал толкова оголен. Дори по стандартите на Елена… и знам, че е така, защото познавам начина ѝ на живот.

Отварям вратата и влизам след нея в стаята за игра.

Моето безопасно място.

Единственото място, където наистина съм себе си.

Ана застава по средата на стаята и оглежда дрънкулките, които са значителна част от живота ми: камшици, бастуни, леглото, пейката… Мълчи, попива всичко видяно, а единственото, което чувам аз, е оглушителното блъскане на сърцето си, докато кръвта минава с бясна скорост покрай тъпанчетата ми.

Сега вече знаеш.

Това съм аз.

Тя се обръща и ми отправя пронизващ поглед. Чакам да каже нещо, но тя е решила да удължи агонията ми и влиза по-навътре в стаята, а аз съм принуден да я последвам.

Пръстите ѝ докосват велурен камшик, един от любимите ми. Казвам ѝ как се казва, но тя мълчи. Пристъпва към леглото, ръцете ѝ проучват, пръстите пробягват по едната колона с дърворезба.

— Кажи нещо — настоявам. Мълчанието ѝ е нетърпимо. Трябва да знам, ако се кани да бяга.

— Тези неща ти ли ги правиш на хората, или хората ги правят на теб?

Най-сетне!

— Хората ли? — Иска ми се да изсумтя. — Правя това на жени, които го желаят доброволно.

Тя очевидно иска да водим разговор. Има надежда.

Мръщи се.

— Ако има доброволки, защо тогава аз съм тук?

— Защото искам да правя това с теб. Много искам. — Представям си я вързана в различни пози в тази стая и образите превземат въображението ми; на кръста, на леглото, на пейката…

— О! — прошепва тя и пристъпва към пейката. Очите ми са привлечени към любопитните ѝ пръсти, които галят кожата. Докосването ѝ е изпълнено с любопитство, бавно, чувствено — тя изобщо има ли представа?

— Садист ли си?

— Доминант съм — отвръщам бързо, с надеждата разговорът да продължи.

— Какво означава това? — пита тя шокирано, поне така ми се струва.

— Означава, че искам ти по своя воля да ми се подчиниш, във всяко отношение.

— Защо да го правя?

— За да ми доставиш удоволствие — шепна аз. „Имам нужда да го направиш“. — По-простичко казано, искам да искаш да ме задоволиш.

— Как мога да го направя?

— Имам правила и искам ти да се съобразяваш с тях. Те са за твое добро, в твоя полза, но и за мое удовлетворение. Ако спазваш тези правила, както аз искам, ще те награждавам. Ако не ги спазваш, ще те наказвам и ще се научиш.

„Нямам търпение да те обуча. Във всяко отношение“.

Тя разглежда бастуните зад пейката.

— И как всичко това влиза в тази схема? — Махва с ръка към набора „играчки“.

— Влизат в пакета — награда и наказание.

— Да разбирам ли, че се възбуждаш, ако упражняваш волята си над мен?

„Червена точка, госпожице Стийл“.

— Става дума за спечелването на уважението и на доверието ти, за да ми позволиш да упражня волята си над теб. — Трябва ми разрешението ти, миличка. — Бих изпитал огромно удоволствие, дори радост от твоето подчинение. Колкото повече се подчиняваш, толкова по-голямо ще е моето удоволствие. Уравнението е просто.

— Добре, а какво получавам аз от тази работа?

— Мен. — Свивам рамене. „Това е всичко, сладурче. Получаваш ме целия. Ти също ще откриеш наслада…“

Тя се ококорва за частица от секундата, докато ме наблюдава мълчаливо. Колко дразнещо.

— Не казваш нищо, Анастейжа. Много бих искал да знам какво мислиш. Нека се върнем долу. Там поне мога да се съсредоточа. Ужасно ми е трудно да те гледам тук, в тази стая, и да запазвам самообладание.

Протягам ръка и за пръв път тя вдига поглед от ръката ми към лицето ми, колебае се.

По дяволите!

Уплаших я.

— Няма да те нараня, Анастейжа.

Тя отпуска предпазливо ръката си в моята. Във възторг съм. Тя не избяга.

Облекчен, решавам да ѝ покажа спалнята на подчинената.

— Ако решиш да се съгласиш, трябва преди това да ти покажа.

Повеждам я по коридора.

— Това ще е твоята стая. Можеш да си я обзаведеш както искаш. Да сложиш каквото искаш, в каквито цветове искаш.

— Моята стая? Очакваш да се преместя тук? — прописква тя, неспособна да повярва.

Изглежда, трябваше да оставя тази част за по-късно.

— Не за през цялото време — уверявам я. — Да речем, от петък до неделя. Трябва да говорим за това, ще се разберем. Ако изобщо се съгласиш.

— Ще спя тук, така ли?

— Да.

— Не с теб?

— Не. Казах ти, че не спя с никого… освен с теб след като се напиеш.

— Къде спиш ти?

— Стаята ми е долу. Ела, сигурно си огладняла.

— Странно, но някак си загубих апетита — заявява тя с вече познатото ми инатливо изражение.

— Трябва да се храниш, Анастейжа.

Хранителните ѝ навици ще са един от първите въпроси, над които ще поработя, ако се съгласи да стане моя… това и нервното мърдане и шаване.

„Престани да избързваш, Грей!“

— Напълно съзнавам, че не те водя към нещо бляскаво. Напротив, този път е много мрачен. Ето защо, Анастейжа, искам да обмислиш много добре.

Тя ме следва надолу към хола.

— Вероятно имаш доста въпроси. Подписала си споразумението, значи можеш да ме питаш всичко, което не ти е ясно и което искаш да знаеш. Ще ти отговоря.

Ако тази работа се получи, тя ще трябва да говори с мен. В кухнята отварям хладилника и вадя огромно плато със сирене и грозде. Гейл не е очаквала да си доведа компания и това не е достатъчно… Питам се дали да не поръчам храна. Мога и да я изведа.

Като на среща.

Поредната среща.

Не искам да я подлъгвам по този начин.

Аз не ходя по срещи.

Единствено с нея…

Дразнеща мисъл. В кошницата за хляб има прясна франзела. Хляб и сирене би трябвало да са достатъчни. А и тя каза, че не е гладна.

— Седни. — Посочвам един от високите столове.

Ана сяда и ме поглежда равнодушно.

— Спомена за някакви документи.

— Да.

— За какво са те?

— Освен споразумението за конфиденциалност има и договор, в който пише какво можем и какво трябва и какво не трябва да правим. Аз трябва да знам твоите лимити и ти трябва да знаеш моите. Това е консенсус, Анастейжа.

— А ако не се съглася да почвам изобщо?

Мамка му!

— Няма проблем — лъжа аз.

— Но тогава няма да имаме никаква връзка.

— Да. Няма.

— Защо?

— Защото това е единственият вид връзка, която ме интересува.

— Защо?

— Просто съм такъв.

— Как си станал такъв?

— Защо хората са такива или онакива? Трудно е да се каже. Защо някои обичат сирене, а други го мразят? Ти обичаш ли сирене? Госпожа Джоунс — домакинката ми, е оставила само това за вечеря.

Поставям чинията пред нея.

— Какви са правилата, които трябва да спазвам?

— Написани са. Ще ги видим, след като вечеряме.

— Наистина не съм гладна — прошепва тя.

— Ще ядеш.

Поглежда ме предизвикателно.

— Искаш ли още вино? — питам в опит да възстановя мира.

— Да, благодаря.

Наливам ѝ вино и сядам до нея.

— Яж, Анастейжа.

Тя взема няколко зърна грозде.

„Това ли е всичко? Само това ли ще ядеш?“

— Отдавна ли си така? — пита тя.

— Да.

— Лесно ли е да се намерят жени, които искат това?

„И представа нямаш“.

— Нямаш представа колко е лесно — отвръщам сухо.

— Защо мен тогава? Наистина не разбирам.

Тя наистина не проумява.

„Сладурче, ти си красива. Защо да не искам да направя разни неща с теб?“

— Казах ти, Анастейжа. Има нещо в теб. Не мога да те пусна да си идеш. Като нощна пеперуда около лампа. Така се чувствам. Желая те толкова силно, особено сега, както хапеш тази устна.

— Това клише с пеперудата и лампата май трябва да го обърнем — казва тя и признанието ѝ ме притеснява.

— Яж! — нареждам, за да сменя темата.

— Не. Още не съм подписала нищо, така че мисля да поупражнявам свободната си воля за известно време, ако нямаш нещо против.

Я!… Пак тази нейна голяма уста.

— Както желаете, госпожице Стийл.

— Колко жени си имал? — любопитства тя и лапва ново зърно.

— Петнайсет.

— Продължителни връзки?

— Някои от тях — да.

— Наранявал ли си някоя от тях.

— Да.

— Лошо ли?

— Не. — Дон беше супер, но малко поразтърсена от преживяното. Ако трябва да сме честни, аз също.

— А мен би ли наранил?

— Какво искаш да кажеш?

— Би ли ме наранил физически?

„Само ако можеш да издържиш“.

— Ще те наказвам, когато трябва, и ще боли.

„Например когато се напиеш и се изложиш на риск“.

— А теб били ли са те?

— Да.

Много, много пъти. Елена беше истински дявол с бастуна. Това е единственото докосване, което мога да изтърпя.

Тя се кокори и оставя недояденото грозде в чинията си, отпива нова глътка вино. Липсата ѝ на апетит ме дразни и се отразява зле на моя. Може би просто трябва да хвана бика за рогата и да ѝ покажа правилата.

— Нека обсъдим това в кабинета ми. Трябва да ти покажа нещо.

Тя тръгва след мен и сяда на кожения стол пред бюрото ми, а аз се облягам на него, скръстил ръце.

Това е, което тя иска да знае. Истинска благословия е, че е любопитна — все още не е избягала. Посягам към една от страниците на договора, оставен на бюрото, и ѝ я подавам.

— Това са правилата. Могат да се дискутират промени по тях. Те са част от договора, който също можеш да видиш. Прочети ги и нека ги обсъдим.

Тя разглежда страницата, после пита:

— Категорични ограничения?

— Да. Това, което ти няма да правиш, това, което аз няма да правя. Това са неща, които трябва да бъдат уточнени.

— Не съм сигурна за вземането на пари за дрехи. Някак не е…

— Искам да давам много пари за теб. Да ти купя дрехи. Може да се наложи да ме придружиш някъде.

„Грей, какви ги приказваш?“ Това ще е за пръв път.

— Искам да си облечена добре. Убеден съм, че заплатата ти — когато започнеш да работиш, разбира се — няма да ти позволи да си купиш такива дрехи, каквито аз бих желал да имаш.

— И няма да се налага да ги нося, когато не съм с теб, нали?

— Няма.

— Не искам да тренирам четири пъти седмично.

— Анастейжа, искам да си еластична, гъвкава, силна и енергична. Вярвай ми, ще имаш нужда от тези тренировки.

— Но не и четири пъти в седмицата. Какво ще кажеш за три?

— Искам да са четири.

— Мислех, че водим преговори.

Отново успява да ме обезоръжи и действа с моите камъни по моята глава.

— Добре, госпожице, имате право. Какво ще кажеш за три дни по час и един ден половин час?

— Три дни, три часа. Имам усещането, че докато съм с теб, ще спортувам достатъчно.

„Много се надявам да стане точно така“.

— Да, права си. Съгласен съм. Сигурна ли си, че не искаш да кандидатстваш в моята компания? Наистина умееш да преговаряш.

— Не, не мисля, че идеята е добра.

Тя, разбира се, е права. А и това е едно от основните ми правила: никога не чукай жени от персонала.

— Така, за ограниченията. Тези важат за мен.

Подавам ѝ друг лист.

Ето, че дойде времето за бягство. Знам си ограниченията наизуст и наум прехвърлям списъка, докато я наблюдавам как чете. Тя пребледнява все повече с наближаването на края.

„Мама му стара, надявам се това да не я уплаши“.

Желая я. Искам да ми се подчинява… много го искам. Тя преглъща и ме поглежда нервно. Как да я убедя да пробва? Би трябвало да я окуража, да ѝ покажа, че съм способен на внимание.

— Има ли нещо, което искаш да добавиш?

Дълбоко в себе си се надявам да не добавя нищо. Искам да имам картбланш с нея. Тя се е втренчила в мен и не намира думи. Дразнещо е. Не съм свикнал да чакам за отговори.

— Има ли нещо, което не би направила? — настоявам аз.

— Не зная.

Не очаквах този отговор.

— Как така не знаеш?

Тя се намества, сякаш ѝ е неудобно, а зъбите ѝ си играят с долната устна. За пореден път.

— Никога не съм правила нищо такова.

По дяволите, разбира се, че не е правила!

„Търпение, Грей. За бога. Вече ѝ подаде предостатъчно информация“. Продължавам да пипам с кадифени ръкавици. Това е нещо ново.

— Добре де, когато си правила секс, имало ли е нещо, което не си искала да правиш?

Спомням си как фотографчето я опипваше вчера.

Тя се изчервява и любопитството ми се събужда. Какво ли е правила, което не харесва? Дали обича експериментите в леглото? Струва ми се толкова… невинна. Обикновено това не ме привлича.

— Можеш да ми кажеш, Анастейжа. Трябва да сме откровени един с друг, иначе това просто няма да проработи. — Трябва да я окуражавам, за да се отпусне — та тя дори не иска да говори за секс. Отново започва да се върти и да гледа пръстите си.

Спри, Ана!

— Кажи ми — нареждам аз. Мили боже, това ме дразни.

— Ами… аз не съм правила секс. Никога. Така че не зная — шепне тя.

Земята спира да се върти.

Мама му стара, направо не е за вярване.

Как така?

Защо?

Мама му стара!

— Никога? — Не мога да повярвам.

Тя клати глава, очите ѝ са станали огромни.

— И си девствена? — Не мога да повярвам.

Тя кима, очевидно смутена. Затварям очи. Не мога да я погледна.

Как, по дяволите, не съм се усетил?

Пронизва ме гняв. Какво да правя с девственица? Поглеждам я гневно, яростта нахлува в тялото ми.

— Защо не ми каза, по дяволите? — ръмжа аз и започвам да крача из кабинета. Какво да правя с девственица? Тя свива извинително рамене и не знае какво да каже.

— Не разбирам защо не ми каза! — Възмущението ми сигурно се долавя ясно в гласа ми.

— Никога не е ставало дума — отвръща тя. — Нямам навик да се разхождам по улиците и да спирам всеки минувач, за да му споделям какъв е сексуалният ми статус. Искам да кажа, че ние почти не се познаваме.

Както винаги, тя има право. Не мога да повярвам, че ѝ показах стаята си с играчките. Добре че разчитам на споразумението за конфиденциалност.

— Е, сега вече знаеш доста за мен — изръмжавам. — Знаех, че нямаш голям опит, но… девствена!? По дяволите, Ана, та аз току-що ти показах…

Не само стаята с играчките, ами правилата си, ограниченията. Тя не знае нищо. Как да го направя?

— Дано Господ ми прости — мърморя. Не знам какво да правя.

Хрумва ми стряскаща мисъл — единствената ни целувка в асансьора, където можех да я изчукам — да не би това да беше първата ѝ целувка?

— Целувал ли те е някой преди мен?

„Моля те, кажи да!“

— Разбира се! — Тя ми се струва обидена. Да, целували са я, но не често. Поради някаква причина тази мисъл… ме радва.

— И нито един свестен хубав млад мъж не е успял да ти завърти главата? Не разбирам, честно! Ти си на двайсет и една, почти на двайсет и две. И си красива! — Защо нито един мъж не я е отвел в леглото?

Мама му стара, може да е религиозна. Не, Уелч щеше да е наясно. Тя свежда поглед към пръстите си и ми се струва, че се усмихва. Смешно ли ѝ се вижда? Готов съм да се изритам сам.

— И сериозно обмисляш това, което ти предлагам, без да имаш абсолютно никакъв опит?

Не намирам думи. Как е възможно?

— Как си успяла да се опазиш? Кажи ми, моля те. — Защото аз наистина не разбирам. Та тя е в колеж и от онова, което помня от колежа, всички хлапета се чукаха като зайци.

Всички до един. Освен мен.

Тази мисъл е мрачна, но за момента я отблъсквам.

Тесните ѝ рамене се повдигат едва забележимо.

— Никой никога не е…

И млъква.

„Никой какво? Никой не е забелязал колко си привлекателна ли? Никой не оправдал очакванията ти ли, за разлика от мен?“

Тя наистина не знае нищо. Как е възможно да ми стане подчинена, ако няма никаква представа за секса? Тази работа няма да я бъде… и всички усилия, които положих, ще отидат на вятъра. Не мога да сключа сделката.

— Защо си толкова ядосан? — прошепва тя.

Разбира се, че ще мисли така. „Оправи нещата, Грей“.

— Не съм ядосан на теб. Бесен съм на себе си. Просто мислех, че… — „Защо да съм бесен на теб?“ Каква каша само. Прокарвам ръце през косата си и се опитвам да се овладея.

— Искаш ли да си ходиш? — питам загрижено.

— Не. Освен ако ти не искаш да си ида — уверява ме тихо тя, а в гласа ѝ се прокрадва съжаление.

— Разбира се, че не искам да си идеш. Искам да си тук. — Тези думи ме изненадват в мига, в който ги изричам. Наистина ми е приятно, че тя е тук. Приятно ми е да съм с нея. Тя е толкова… различна. Освен това искам да я чукам, да я напердаша, да видя как алабастровата ѝ кожа порозовява под ударите ми. Това обаче отпада, нали? Не чукането… може би ще мога. Тази мисъл е истинско откровение. Мога да я отведа в леглото. Да я обладая. И за двама ни ще е нещо съвсем ново. Дали ще иска? Одеве ме попита дали ще правя любов с нея. Мога да опитам, без да я връзвам.

Само че тя може да ме докосне.

Мамка му! Поглеждам си часовника. Късно е. Когато вдигам глава към нея, тя отново хапе долната си устна. Това ме възбужда.

Все още я желая, въпреки че е невинна. Дали да я отведа в леглото? Тя ще иска ли, след като знае толкова много неща за мен? По дяволите, нямам представа. Дали да не я попитам? Само че тя ме изпреварва и отново прехапва устната си. Посочвам и тя се извинява.

— Не се извинявай. Просто искам да я захапя аз. Много силно.

Дъхът ѝ секва.

А-ха. Може би се интересува. „Да. Хайде да го направим“. Вземам решение.

— Ела. — Подавам ѝ ръка.

— Какво?

— Ще разрешим проблема веднага.

— Какво искаш да кажеш? Кой проблем?

— Твоят проблем, Ана. Ще правим любов. Веднага.

— О!

— Ако искаш, разбира се. Не искам да се натрапвам.

— Мислех, че не правиш любов. Каза, че чукаш… яко — напомня ми тя, гласът ѝ е дрезгав и толкова прелъстителен, а очите ококорени, зениците разширени. Тя е поруменяла от желание — и тя го иска.

Усещам напълно непозната тръпка.

— Мога да се опитам да направя едно изключение и да комбинирам и двете. Ще видим. Наистина искам да го направя с теб, Анастейжа. Моля те, ела с мен в леглото. Искам цялото това споразумение да проработи, но преди това трябва да имаш представа за какво става дума и в какво се забъркваш. Можем да започнем обучението ти от тази вечер. С основните положения. Това не означава, че падам в нозете ти с цветя и слагам сърцето си в скута ти. Това е път към един желан от мен и… надявам се след време да бъде желан и от теб резултат. — Думите се изливат като порой.

„Грей! Стегни се!“

Бузите ѝ поруменяват.

„Хайде, Ана, да или не. Умирам“.

— Само че не съм направила нещата, които искаш в списъка с изисквания. — Говори срамежливо. Страхува ли се? Надявам се, че не. Не искам да се страхува.

— Забрави сега за тези правила. Забрави тези подробности за тази нощ. Искам те. И знам, че и ти ме искаш. Желая те от мига, в който влезе в офиса ми и падна на вратата. А и ти нямаше да седиш тук и да обсъждаш лимити и ограничения, ако не ме желаеше. Моля те, Ана, остани с мен тази нощ.

Протягам отново ръка и този път тя я поема и аз я привличам към себе си. Тя ахва от изненада и аз я притискам. Тъмнината носи тишина, може би покорена от либидото ми. Желая я. Тя е толкова привлекателна. Това момиче ме обърква на всяка крачка. Разкрих ѝ черната си тайна, а тя е все още тук — не избяга.

Пръстите ми подръпват косата ѝ, привличам лицето ѝ към своето и се вглеждам във вълшебните ѝ очи.

— Ти си една смела млада дама — шепна. — Обожавам те. — Навеждам се и я целувам нежно, след това вкусвам долната ѝ устна със зъби. — Искам да ухапя тази устна. — Подръпвам по-силно и тя изскимтява. Членът ми реагира на мига.

— Моля те, Ана, дай ми тази нощ — шепна до устата ѝ.

— Да — отвръща тя и тялото ми грейва като Четвърти юли.

„Стегни се, Грей“. Нямаме нищо подписано, не сме установили границите, не е моя, за да правя с нея каквото пожелая, но същевременно съм развълнуван. Възбуден. Това е непознато чувство, което ми носи възторг, а желанието към тази жена ме разтърсва. Нося се на гребена на огромна вълна.

Конвенционален секс, а?

Мога ли да го направя?

Без да кажа и дума повече, я извеждам от кабинета, минаваме през хола и тръгваме по коридора към спалнята ми. Тя ме следва, стиснала здраво ръката ми.

По дяволите! Контрацептиви. Сигурен съм, че не пие противозачатъчни… За щастие имам презерватив, за всеки случай. Поне няма да се тревожа за разни, с които е спала. Пред леглото я пускам, отивам до скрина и свалям часовника, обувките и чорапите си.

— Предполагам не вземаш противозачатъчни.

Тя поклаща глава.

— Така си и мислех. — От най-горното чекмедже вадя пакетче презервативи, за да ѝ покажа, че съм подготвен. Тя ме оглежда, очите ѝ са невъзможно огромни на красивото лице и ме обзема моментно колебание. За нея това е важно събитие, нали? Помня първия си път с Елена, колко беше смущаващо… но пък каква божия благодат. Дълбоко в себе си знам, че трябва да я пратя да си ходи вкъщи. Истината е, че не искам да си тръгва, желая я. Освен това виждам желанието си отразено в изражението ѝ, в потъмнелите ѝ очи.

— Искаш ли да пусна щорите?

— Няма значение — отвръща тя. — Нали каза, че не допускаш никого да спи в спалнята ти.

— Защо реши, че ще спиш?

— О. — Устните ѝ стават съвършено кръгли. Надървям се още повече. Да, искам да изчукам тази уста, това „о“. Пристъпвам към нея, сякаш е моята плячка. „О, сладурче, искам да се потопя в теб“. Дишането ѝ е накъсано и бързо. Бузите ѝ са розови… тя е предпазлива, но развълнувана. В момента зависи от моето благоволение и като знам това, се чувствам могъщ. Тя няма представа какво ще направя с нея.

— Нека махнем сакото. — Вдигам ръка и внимателно свалям сакото от раменете ѝ, сгъвам го и го оставям на стола.

— Имаш ли някаква представа колко силно те желая, Анастейжа Стийл?

Устните ѝ се разтварят, тя въздиша и аз докосвам бузата ѝ. Кожата ѝ е нежна като цвят под върховете на пръстите ми, докато ги спускам към брадичката. Тя е като омагьосана — изгубена — в магията ми. Вече е моя. Какво опиянение.

— Имаш ли някаква представа какво мисля да направя с теб? — шепна аз и стискам брадичката ѝ между палеца и показалеца си. Навеждам се и я целувам завладяващо, притискам устните си в нейните. Тя отвръща на целувката, мека, сладка и изпълнена с желание, а аз изпитвам непреодолимо желание да я видя, цялата. Бързо разкопчавам копчетата, бавно смъквам блузата и я пускам на пода. Отстъпвам назад и я поглеждам. Тя е с бледосиния сутиен, който е купил Тейлър.

И е зашеметяваща.

— О, Ана, имаш най-прекрасната кожа. Бяла, перфектна. Искам да целуна всеки сантиметър от нея.

Тя не е белязана от нищо. Тази мисъл е тревожна. Искам да я видя белязана… поруменяла… с малки тънки следи от камшик например.

Тя поруменява в прекрасното бледорозово — няма съмнение, че е смутена. Ако не друго, поне ще я науча да не се притеснява от тялото си. Посягам и изтеглям ластика, за да освободя косата ѝ. Тя се разстила пищна и кестенява около лицето ѝ, чак до гърдите.

— Харесвам брюнетки. — Тя е прекрасна, изумителна, истинско бижу.

Задържам главата ѝ и плъзвам пръсти в косата ѝ, привличам я към себе си, целувам я. Тя стене и разтваря устни, позволява ми да завладея топлата ѝ мокра уста. Сладките звуци отекват в мен — чак до върха на члена ми. Езикът ѝ посреща срамежливо моя, предпазливо навлиза в устата ми и поради някаква причина неумението ѝ ми се струва… страхотно възбуждащо.

Тя има сладък вкус. Вино, грозде и невинност — мощна, замайваща смес от аромати. Притиснал съм я до себе си, облекчен, че е стиснала само ръцете над лактите ми. С една ръка в косата ѝ, за да я задържа близо до мен, прокарвам другата ръка по гръбнака ѝ и я спускам до дупето, придърпвам го към себе си, за да усети ерекцията ми. Тя простенва отново. Продължавам да я целувам, приканвам неопитния ѝ език да проучи устата ми също както аз проучвам нейната. Тялото ми се напряга, когато ръцете ѝ запълзяват нагоре по моите — за момент ме обзема страх къде ще ме докосне след това. Гали бузата ми, след това косата. Малко притеснително е. Когато обаче вплита пръсти в косата ми и я подръпва нежно…

Мамка му, колко е хубаво!

Стена, но не мога да ѝ позволя да продължи. Преди тя да ме докосне отново, я бутвам на леглото и се отпускам на колене. Искам да махна дънките — искам да я съблека, да я възбудя още и… да я накарам да си махне ръцете от мен. Стискам бедрата ѝ и прокарвам език точно над колана, до пъпа ѝ. Тя се напряга и поема рязко въздух. Мама му стара, ухае прекрасно, има възхитителен вкус, на овощна градина през пролетта, и аз искам своя дял. Пръстите ѝ се свиват в косата ми отново; това не ми е толкова неприятно, дори ми харесва. Ощипвам я по бедрото и пръстите ѝ стискат косата ми по-силно. Очите ѝ са затворени, устата полуотворена, тя диша тежко. Когато посягам и разкопчавам копчето на дънките, тя отваря очи и погледите ни се преплитат. Смъквам бавно ципа и обхващам дупето ѝ с ръце. Плъзвам ги под колана, дланите ми обхващат меките бузи на задника и смъквам дънките.

Не мога да се спра. Искам да я шокирам… да пробвам границите ѝ още сега. Без да откъсвам очи от нея, нарочно се облизвам, след това се навеждам напред и прокарвам носа си през центъра на бикините ѝ, вдъхвам мириса на възбудата ѝ. Затварям очи и се наслаждавам.

Господи, тя е прекрасна!

— Миришеш толкова сладко. — Гласът ми е дрезгав от желание, дънките ми ме стягат. Трябва да ги сваля. Полагам я нежно на леглото, стискам дясното ѝ стъпало и се опитвам бързо да смъкна и гуменката, и чорапа. За да я подразня, прокарвам нокътя на палеца по вътрешната част на стъпалото и тя се сгърчва, точно както очаквах, устата ѝ е отворена, наблюдава ме очарована. Навеждам се и прокарвам език по вътрешната страна на ходилото, зъбите ми издраскват пътя, прокаран от палеца. Тя лежи в леглото със затворени очи и стене. Откликва бурно, което е истинска наслада.

— О, Ана, нямаш представа какво искам да направя с теб — шепна, докато си представям как се гърчи под мен в стаята с играчките: прикована към леглото с балдахин, превита над масата — увиснала от кръста. Мога да я дразня и измъчвам, докато не започне да моли за освобождение… от тези образи дънките ми отесняват още повече.

По дяволите!

Бързо махам и другата гуменка и чорап и смъквам дънките ѝ. Тя е почти гола в леглото ми, косата ѝ е обрамчила лицето, дългите бели крака са протегнати приканващо. Не бива да забравям, че е съвсем неопитна. Само че тя диша тежко. Желае ме. Не откъсва очи от мен.

Никога не съм чукал друга в леглото си. За пръв път ще е госпожица Стийл.

— Толкова си красива, Анастейжа Стийл. Нямам търпение да вляза в теб. — Гласът ми е нежен; иска ми се да я възбудя още малко, да открия какво точно знае. — Покажи ми как се задоволяваш — моля, докато я наблюдавам напрегнато.

Тя се мръщи.

— Не се срамувай, Ана, покажи ми. — Част от мен има желание да я пляска, докато избие тази срамежливост.

Тя клати глава.

— Не зная за какво говориш.

Игрички ли ми играе?

— Как свършваш сама. Искам да видя.

Тя мълчи. Очевидно съм я шокирал отново.

— Не го правя — заявява задъхано тя. Наблюдавам я и не мога да повярвам. Дори аз мастурбирах, преди Елена да забие нокти в мен.

Тя сигурно никога не е получавала оргазъм, въпреки че ми е много трудно да го повярвам. Леле! Ще нося отговорността за първото ѝ чукане и за първия ѝ оргазъм. Трябва всичко да е добре.

— Нека видим какво можем да направим по въпроса. — „Ще те накарам да свършиш яко, малката“.

По дяволите, та тя сигурно не е виждала и гол мъж. Без да откъсвам очи от нейните, разкопчавам най-горното копче на дънките, смъквам ги и ги пускам на пода, въпреки че не мога да рискувам да си сваля ризата, да не би тя да ме докосне.

„Ако обаче го направи… няма да е чак толкова зле… нали? Да ме докосне“.

Пропъждам мисълта преди тъмнината да се надигне, сграбчвам я за глезените и разтварям краката ѝ. Тя се ококорва и стиска чаршафите.

„Точно така, дръж си ръцете там, малката“.

Пропълзявам на леглото, между краката ѝ. Тя се извива под мен.

— Не мърдай — настоявам и се навеждам, за да целуна нежната кожа от вътрешната страна на едното бедро. Обсипвам с целувки бедрата, проправям си път към бикините, по корема, като не спирам да я щипя и засмуквам. Тя се гърчи под мен.

— Трябва да поработим върху това да опиташ да не мърдаш, бебчо.

„Стига да ми позволиш“.

Ще я науча просто да се наслаждава на удоволствието и да не мърда — и по този начин ще усети по-наситено всеки миг, всяко докосване, всяка целувка и ощипване. При тази мисъл ми се иска още повече да потъна в нея, но преди това искам да разбера какъв ще е откликът ѝ. Досега не ме спира. Оставя ме да властвам над тялото ѝ. Не се е поколебала дори за миг. Тя го иска… наистина го иска. Пъхвам език в пъпа ѝ и продължавам бавното пътуване нагоре, вкусвам я. Намествам се до нея, единият ми крак все още между нейните. Ръката ми пълзи по тялото ѝ, по бедрото, по кръста, по гърдата. Нежно обхващам гърдата, опитвам се да преценя реакцията ѝ. Тя не се стяга. Не ме спира… има ми доверие. Дали ще ми позволи да завладея напълно тялото ѝ… да доминирам над нея? Мисълта е възбуждаща.

— Гърдите ти напълват идеално ръката ми, Анастейжа. — Пъхвам пръст в чашката на сутиена, плъзвам го надолу и усещам гърдата. Зърното е малко, розово и вече твърдо. Смъквам сутиена, така че целият да остане под гърдата, а самата гърда да е отгоре. После повтарям същото и с другата гърда и наблюдавам очарован как зърното ѝ се втвърдява под нетрепващия ми поглед. Леле… Все още не съм я докоснал.

— Много добре — прошепвам нетърпеливо, духвам нежно по-близкото зърно и наблюдавам с удоволствие как се втвърдява и уголемява. Анастейжа затваря очи и извива гръб.

„Не мърдай, сладурче, просто се наслади на удоволствието, тогава ще ти се стори много по-завладяващо“.

Духвам пак зърното, а другото завъртам нежно с палец и показалец. Тя стиска чаршафите по-силно, а аз се навеждам и го засмуквам. Тялото ѝ се извива отново и чувам вика ѝ.

— Нека видим дали можеш да свършиш така — прошепвам и не спирам. Тя започва да скимти.

„Точно така, мила… почувствай го“. Зърната ѝ стават още по-големи, тя започва да върти бедра, все по-бързо. „Не мърдай, бебчо. Ще те науча да стоиш мирно“.

— Моля те… моля те… — стене тя. Краката ѝ се напрягат. Получава се. Близо е. Продължавам сладострастното си мъчение. Съсредоточавам се върху зърната, наблюдавам отклика ѝ, усещам удоволствието ѝ, което направо ме побърква. Господи, как само я желая.

— Отпусни се, бебчо — шепна и стискам зърното ѝ със зъби. Тя извиква в мига, в който свършва.

Браво! Вдигам се бързо, за да я целуна, и улавям виковете ѝ с уста. Тя е задъхана, замаяна от удоволствие… Моя. Първият ѝ оргазъм е мой и съм невероятно доволен, че е така.

— Така лесно се поддаваш на импулсите си. Ще трябва да поработим над това да ги контролираш и съм убеден, че ще е много приятно и за двама ни да те науча. — Нямам търпение… но точно сега я желая. Цялата. Целувам я отново и спускам ръка по тялото ѝ чак до вулвата. Държа я, усещам топлината ѝ. Пъхвам показалец под дантелата на бикините и бавно описвам кръгче около… мама му стара, тя е подгизнала!

— Толкова си влажна. Господи, колко силно те желая. — Пъхвам пръст вътре в нея и тя извиква. Гореща е, стегната и влажна — и аз я желая. Пъхвам пръста отново вътре и заглушавам виковете с уста. Притискам длан към клитора и… натискам, описвам кръгчета. Тя вика и се гърчи под мен. Мамка му, желая я — веднага. Тя е готова. Сядам, смъквам бикините ѝ, след това боксерките си и посягам за презерватив. Коленича между краката ѝ и ги разтварям. Анастейжа ме наблюдава с какво… какво? Страх ли е това? Сигурно не е виждала пенис в ерекция досега.

— Не се притеснявай, ти си еластична и ще се разтвориш достатъчно, за да го поемеш — шепна аз. Отпускам се над нея, поставям ръце от двете страни на главата ѝ и лактите ми поемат тежестта. Господи, желая я… въпреки това проверявам дали все още е съгласна. — Наистина ли го искаш? — питам.

„Много те моля, не казвай не!“

— Моля те, моля те!

— Свий си коленете — нареждам. Така ще е по-лесно. Не помня да съм бил по-възбуден. Едва се сдържам. Просто не разбирам… сигурно е заради нея.

Защо?

„Грей, съсредоточи се!“

Нагласявам се така, че да мога да я обладая, когато поискам. Очите ѝ са широко отворени, молят ме. Тя наистина го желае… колкото и аз. Дали да бъда нежен и да удължа агонията, или да действам бързо?

Решавам да действам бързо. Трябва да я притежавам.

— Сега ще те чукам, госпожице Стийл. Яко.

Един тласък и съм вътре.

Мамка му!

Толкова е стегната. Тя изкрещява.

По дяволите! Наранил съм я. Искам да помръдна, да се потопя, да се изгубя в нея и се оказва, че трябва да впрегна цялата си воля, за да спра.

— Толкова си тясна… Добре ли си? — питам аз, гласът ми е дрезгав, притеснен шепот, а тя кима. Очите ѝ са станали още по-големи. Тя е като рай на земята, толкова стегнато ме е обхванала. Въпреки че пръстите ѝ са над лактите ми, не ме интересува. Тъмнината дреме — вероятно защото я желая от толкова отдавна. Никога не съм изпитвал подобно желание, този… глад е непознат за мен. Чувството е ново, чисто ново и много лъскаво. Искам толкова много от нея: и доверието ѝ, и послушанието ѝ, и подчинението ѝ. Искам да е моя, но в момента… аз съм неин.

— Сега ще мръдна. — Гласът ми е напрегнат. Отдръпвам се леко. Чувството е невероятно, великолепно, тялото ѝ е обхванало члена ми. Правя нов тласък и я завладявам, и знам, че никой не го е правил досега. Тя изскимтява.

Спирам.

— Искаш ли още? — прошепвам със суров глас.

— Да! — въздиша тя след малко.

Този път навлизам по-дълбоко.

— Още?

— Моля те, моля те!

Доверието ѝ в мен изведнъж се оказва сляпо и аз започвам да се движа, бързо и рязко. Искам тя да свърши. Няма да спра, докато не свърши. Искам да притежавам тази жена, телом и духом. Искам да усетя как се стяга още повече около мен.

А — тя… тя започва да посреща всеки тласък, следва ритъма ми. „Виждаш ли колко добре си пасваме, Ана?“ Стискам главата ѝ, държа я неподвижно, докато завладявам тялото ѝ, и я целувам силно, притискам устата ѝ. Тя се напряга под мен… мамка му, точно така. Оргазмът ѝ е близо.

— Искам да свършиш, Ана — настоявам аз и тя изкрещява, когато свършва, отмята глава назад, устата ѝ е отворена, очите затворени… достатъчно ми е да видя екстаза ѝ. Избухвам вътре в нея, губя усет и мисъл, изкрещявам името ѝ и свършвам с последен мощен тласък.

Когато отварям очи, съм задъхан, опитвам се да си поема дъх, челата ни са опрени и тя ме наблюдава.

По дяволите! Скапан съм.

Целувам я бързо по челото и излизам от нея, за да се отпусна на леглото.

Тя трепва, когато излизам, но иначе ми се струва добре.

— Нараних ли те? — питам и прибирам косата зад ухото ѝ, защото не искам да спра да я докосвам.

Ана грейва. Личи ѝ, че не може да повярва.

— Дали си ме наранил?

В първия момент не разбирам защо се е ухилила.

А, стаята ми с играчките.

— Все още имам чувство за хумор — шепна аз. Дори сега ме озадачава. — Сериозно те питам, боли ли те? Добре ли си?

Тя се протяга до мен, пробва тялото си и ме дразни с развеселен поглед, същевременно изражението ѝ е на задоволена жена.

— Не ми отговори — ръмжа. Трябва да съм сигурен, че ѝ е било приятно. Всички доказателства сочат, че отговорът трябва да е „да“, но аз имам нужда да го чуя от нея. Докато чакам отговора ѝ, свалям презерватива. Господи, как мразя тези неща. Пускам го дискретно на пода.

Тя ме поглежда и се засмива срамежливо.

— Бих искала да го направим пак.

Какво?

Пак?

Толкова скоро?

— Така ли стана, госпожице Стийл? — Целувам ъгълчето на устата ѝ. — Ти си една взискателна млада дама. Обърни се по корем.

„Така ще съм сигурен, че няма да ме докосваш“.

Тя ми отправя кратка мила усмивка, след това се обръща по корем. Членът ми потръпва одобрително. Разкопчавам сутиена ѝ и прокарвам ръка по вирнатото ѝ дупе.

— Имаш толкова красива кожа… — отбелязвам, докато приглаждам косата назад от лицето ѝ и разтварям краката ѝ. Обсипвам рамото ѝ с нежни целувки.

— Защо си с риза? — пита тя.

Толкова е любопитна. Докато е по корем, знам, че няма да ме докосва, затова се надигам и смъквам ризата си през главата, пускам я на пода. Напълно гол, лягам върху нея. Кожата ѝ е топла и се топи под моята.

„Хм… Мога да свикна с това“.

— Искаш да те чукам пак? — прошепвам в ухото ѝ и я целувам. Тя се извива приканващо под мен.

„Така няма да стане. Стой мирно, сладурче“.

Плъзвам ръка по тялото ѝ, чак до сгъвката на коляното, след това разтварям широко краката ѝ, за да се разтвори под мен. Тя притаява дъх и аз се надявам да е в очакване. Застава мирно под мен.

Най-сетне!

Стискам дупето ѝ, докато отпускам тежестта си върху нея.

— Ще те чукам отзад, Анастейжа. — С другата си ръка сграбчвам косата ѝ на тила и подръпвам внимателно, за да я задържа неподвижна. Тя не може да помръдне. Ръцете ѝ са безпомощни, разтворени на чаршафите, далече, не могат да пипат.

— Моя си — шепна аз. — Само моя. Не го забравяй!

Премествам ръка от дупето към клитора и започвам да описвам бавни кръгчета.

Мускулите ѝ се свиват, когато се опитва да се премести, но тежестта ми я държи на място. Прокарвам зъби по линията на челюстта. Сладкият ѝ аромат се смесва с миризмата на съвкуплението.

— Миришеш така сладко — шепна, докато отривам носа си зад ухото ѝ.

Тя започва да върти дупе под ръката ми.

— Не мърдай — предупреждавам я аз.

„Защото може и да спра…“

Бавно пъхвам палеца си в нея и го завъртам, като обръщам специално внимание на предната стена на вагината ѝ.

Тя простенва и се напряга под мен, опитва се отново да се движи.

— Харесва ли ти така? — дразня я аз и зъбите ми проследяват извивката на ушната мида. Не спирам да гъделичкам клитора ѝ, но започвам да измъквам пръста си от нея и да го вкарвам отново. Тя се напряга, но не може да помръдне.

Простенва високо, очите ѝ са стиснати.

— Толкова си мокра. Така скоро! Откликваш на мига. О, Анастейжа, това много, много ми харесва!

„Така. Да видим сега докъде можеш да стигнеш“.

Изтеглям пръста си от вагината ѝ.

— Отвори си устата — нареждам и когато тя изпълнява, пъхвам палеца си вътре. — Усещаш ли колко си вкусна? Смучи, бебчо!

Тя засмуква палеца ми… силно.

Мама му стара!

За момент си представям, че членът ми е в устата ѝ.

— Искам да те чукам в устата, Анастейжа, и скоро ще го направя — изговарям почти без дъх.

Тя стиска със зъби, силно.

Ау! По дяволите!

Дръпвам силно косата ѝ и тя отпуска зъби.

— Палаво сладко момиче! — Мислите ми препускат през няколко наказания, подходящи за подобна дързост, ако ми беше подчинена. При тази мисъл членът ми набъбва до пръсване. Пускам я и се надигам на колене.

— Не мърдай! — Дръпвам нов презерватив от нощното шкафче, разкъсвам опаковката и нагласявам латекса върху еректиралия си член.

Наблюдавам я и виждам, че тя стои неподвижно, освен леките движения на гърба, докато диша тежко в очакване.

Великолепна е.

Навеждам се отново над нея, стискам я за косата и я държа така, че да не може да си мръдне главата.

— Този път ще е бавно, много бавно, Анастейжа.

Тя ахва и аз навлизам постепенно в нея, докато не усещам, че няма накъде повече.

Мамка му! Толкова е приятно в нея.

Излизам със завъртане и отново се плъзвам в нея. Тя изскимтява и крайниците ѝ се напрягат под мен, докато се опитва да мръдне.

„А, не, няма да стане, малката.

Искам да си неподвижна.

Искам да усетиш всичко.

Усети удоволствието“.

— Чувствам се великолепно с теб — признавам и повтарям движението отново, завъртам ханша. Бавно. Вътре. Вън. Вътре. Вън. Всичко в нея започва да трепери.

— О, не, не, бебчо, не още!

„Няма да те оставя да свършиш.

Не и когато се кефя толкова много“.

— О, моля те, моля те… — вика тя.

— Искам да те разкъсам. — Изтеглям се и отново се потапям в нея. — Искам с всяко свое движение утре да се сещаш за мен, да знаеш, че съм бил тук, в теб. Само аз. Ти си само моя.

— Моля те, Крисчън, моля те! — не спира тя.

— Кажи ми, Анастейжа, кажи ми какво искаш. — Продължавам бавното мъчение. — Кажи ми.

— Теб. Искам теб. — Тя е отчаяна.

Иска мен.

„Точно така, моето момиче“.

Забързвам и вътре в нея всичко затреперва отново, усещам незабавния отклик.

След всеки тласък изричам по една дума.

— Толкова. Си. Сладка. Искам. Те. Много… — Крайниците ѝ треперят от напрежение да не мърда. Тя е на ръба. — Хайде, направи го заради мен — изръмжавам.

Като по команда тя е разтърсена от тръпка и се стяга около мен, докато оргазмът я завладява и тя изкрещява името ми, както е заровила лице в матрака.

Думите ѝ ме довършват, изпразвам се и се просвам върху нея.

— Баси мамата, Ана! — прошепвам, изчерпан и същевременно във възторг. Изтеглям се веднага от нея и се превъртам на гръб. Тя се свива до мен, докато свалям презерватива, затваря очи и заспива.

Неделя, 22 май 2011

Събуждам се стреснато, обзет от чувство на вина, сякаш съм извършил непростим грях.

Да не би да е защото изчуках Анастейжа Стийл, девственица?

Тя се е сгушила до мен, дълбоко заспала. Проверявам радиоалармата. Три след полунощ е. Ана спи дълбоко и невинно. Е, вече не е толкова невинна. Тялото ми потръпва, докато я наблюдавам.

Мога да я събудя.

Да я изчукам отново.

Определено има предимства, когато е в леглото ми.

„Грей, престани с тези глупости!

Изчука я, защото това беше средство да си постигнеш целта и приятно развлечение.

Да, наистина беше много приятно.

По-скоро невероятно.

Беше си чиста проба секс, за бога“.

Затварям очи в напразен опит да заспя. Стаята обаче е пълна с Ана: с нейния аромат, с тихото ѝ дишане, със спомена за първото ми най-обикновено чукане. Представям си я как е отметнала глава назад в момент на страст, как изкрещява името ми, което едва разпознавам, безкрайното ѝ желание за сексуален контакт ме покорява.

Госпожица Стийл е плътско създание.

Ще е истинско удоволствие да я обуча.

Членът ми потръпва в знак на съгласие.

Мама му стара!

Не мога да спя, въпреки че тази нощ не кошмарите ме държат буден, а госпожица Стийл. Ставам от леглото, вдигам използваните презервативи от пода, връзвам ги и ги изхвърлям в кошчето. От скрина вадя долнище на пижама и го нахлузвам. Поглеждам лениво привлекателната жена в леглото и решавам да отида до кухнята. Жаден съм.

След като изпия чаша вода, ще направя онова, което правя винаги, когато не мога да заспя — ще проверя имейлите си в кабинета. Тейлър се е върнал и пита дали може да остави Чарли Танго. Сигурно Стивън спи горе. Пускам му мейл с „да“, въпреки че по това време на нощта е ясно, че не е там.

Връщам се в хола и сядам пред пианото. Това е моята утеха, мога да се изгубя в музиката за часове. Свиря добре още от деветгодишен, но едва когато се сдобих със собствено пиано, в моя апартамент, свиренето се превърна в страст. Когато искам да забравя всичко, това правя. В момента не искам да мисля, че съм предложил сделка на девствено момиче, че съм я изчукал или че съм разкрил начина си на живот пред човек без грам опит. Започвам да свиря и се потапям в самотата на Бах.

Някакво движение ме разсейва от музиката и когато вдигам поглед, виждам Анастейжа застанала до пианото. Увила се е в кувертюрата, косата ѝ е разрошена, кичурите са се накъдрили по гърба, очите ѝ блестят, тя изглежда зашеметяващо.

— Съжалявам, не исках да те обезпокоя.

Защо се извинява?

— Това май аз трябваше да го кажа на теб. — Изсвирвам последните ноти и ставам. — Трябваше да си в леглото — опитвам се да ѝ се скарам.

— Мелодията е много красива. Бах ли е това?

— Интерпретацията е на Бах, но оригиналът е написан от Алесандро Марчело. Концерт за обой.

— Уникално, но меланхолично и много, много тъжно.

Меланхолично ли? Не за пръв път някой използва тази дума, за да ме опише.

— Позволете да говоря направо, господине. — Лейла е коленичила до мен, докато работя.

— Позволявам.

— Господине, днес сте твърде меланхоличен.

— Така ли?

— Да, господине. Бихте ли искали да направя нещо, за да…

Отърсвам се от спомена. Ана трябва да е в леглото. Казвам ѝ го отново.

— Събудих се и те нямаше.

— Имам проблем със съня, а и не съм свикнал да спя с друг човек. — Вече съм ѝ го казал, а и защо се оправдавам? Прегръщам голите ѝ рамене и се наслаждавам на кожата ѝ, докато я водя към спалнята.

— Откога свириш на пиано? Свириш превъзходно.

— От шестгодишен — отвръщам рязко.

— О — отвръща тя. Май е разбрала намека. Не желая да говоря за детството си.

— Как си? — питам и паля нощната лампа.

— Добре.

По чаршафите ми има кръв. Нейната кръв. Доказателство, че вече не е девствена. Очите ѝ се стрелкат от петната към мен и тя извръща засрамено поглед.

— Е, това ще даде тема за размисъл на госпожа Джоунс.

Тя ме поглежда с ужас.

„Това е просто тялото ти, сладурче“. Стискам брадичката ѝ и вдигам главата по-високо, за да видя изражението ѝ. Каня се да ѝ изнеса кратка лекция как не бива да се срамува от тялото си, но тя протяга ръка и ме докосва по гърдите.

Мама му стара!

Отдръпвам се и тъмнината отново се надига.

„Недей. Не ме докосвай“.

— Лягай — нареждам по-остро, отколкото искам, но се надявам тя да не забележи страха ми. Опулва се объркано и разбирам, че може и да се е обидила.

По дяволите!

— Ще дойда да легна при теб — добавям с намерение да предложа мир, бързо вадя тениска от скрина и я обличам, за да съм защитен.

Тя все още ме наблюдава.

— Лягай — нареждам отново, този път по-настойчиво. Тя се настанява в леглото ми и аз се отпускам до нея и я привличам до себе си. Заравям лице в косата ѝ и вдъхвам сладкия аромат на есен и ябълкови дървета. Извръщам лице, за да не може да ме докосва, и докато лежа така, решавам да се притисна към гърба ѝ, докато заспи. След това ще стана и ще свърша малко работа.

— Сладки сънища, Анастейжа. — Целувам я по косата и затварям очи. Ароматът ѝ изпълва ноздрите ми, напомня ми за едно щастливо време и ме оставя преситен… дори доволен…

Днес мама е щастлива. Пее.

Пее какво общо има любовта.

И готви. И пее.

Стомахът ми ръмжи. Тя готви бекон и гофрети.

Мирише хубаво. Стомахът ми обича бекон и гофрети.

Миришат чудесно.

Отварям очи и виждам, че светлината нахлува през прозорците, а от кухнята се носи апетитна миризма. Бекон. В първия момент се чувствам объркан. Да не би Гейл да се е върнала от сестра си?

След това си спомням.

Ана.

Поглеждам часовника и разбирам, че е късно. Скачам от леглото и следвам аромата.

Ето я и Ана. Облякла е ризата ми, косата ѝ е сплетена на плитки и тя танцува на някаква музика. Аз обаче не я чувам. Със слушалки е. Без да ме забележи, се настанявам на плота в кухнята и наблюдавам шоуто. Тя разбива яйца, прави закуска, плитките ѝ подскачат, докато пристъпва от крак на крак, и разбирам, че не е с бельо.

Браво на момичето!

Тя е вероятно една от най-некоординираните жени, които познавам. Това е весело, очарователно и същевременно странно възбуждащо. Мисля си за всички начини, по които мога да подобря координацията ѝ. Щом се обръща и ме забелязва, застива на място.

— Добро утро, госпожице Стийл. Изглеждате така изпълнена с енергия тази сутрин. — Изглежда още по-млада с тези плитки.

— Аз… спах добре — заеква тя.

— Странно! — шегувам се и признавам пред себе си, че аз също съм спал чудесно. Минава девет. Кога за последно съм спал след шест и трийсет?

Вчера.

След като спах с нея.

— Гладен ли си?

— Много. — Само че не съм сигурен дали е за закуска, или за нея.

— Палачинки, бекон и яйца?

— Страхотно!

— Не зная къде държиш подложките за чинии — признава тя малко объркана и аз си казвам, че е засрамена, защото съм я хванал да танцува. Дожалява ми за нея, затова предлагам аз да подредя масата и добавям:

— Искаш ли да пусна музика, за да си продължиш с… танците?

Тя се изчервява и забожда поглед в пода.

По дяволите! Притеснил съм я.

— Моля те, не спирай заради мен. Много беше забавно.

Тя се цупи, обръща ми гръб и продължава да разбива енергично яйцата. Питам се дали има представа колко неуважително може да се стори това на човек като мен… но тя, разбира се, няма представа и поради някаква необяснима причина се усмихвам. Приближавам се до нея и нежно подръпвам едната плитка.

— Много ми харесват. — Но няма начин да те спасят.

„Не и от мен. Не и след като вече съм те имал“.

— Как предпочиташ яйцата си? — Гласът ѝ изведнъж е станал надменен. Иска ми се да се изсмея на глас, но се сдържам.

— Първо ги чупиш внимателно, после ги разбиваш на пяна — отвръщам, като се старая да съм сериозен. Тя се опитва да скрие смеха си и продължава със задачата.

Усмивката ѝ е омайваща.

Бързо подреждам масата и се питам кога съм правил същото за друг.

Абсолютно никога!

Обикновено, през уикенда, подчинената ми се грижи за всичко в домакинството.

„Не и днес, Грей, защото тя не ти е подчинена… все още не е“.

Наливам портокалов сок и за двамата и включвам кафето. Тя не пие кафе, само чай.

— Искаш ли чай?

— Стига да имаш.

В шкафа намирам „Туинингс Брекфаст“. Помолил съм Гейл да купи.

Виж ти, виж ти, не съм и предполагал, че ще го използвам.

Тя се мръщи, когато го вижда.

— Толкова съм предвидима, нали?

— Едва ли. Освен това не съм сигурен, че сме стигнали до какъвто и да е извод, госпожице Стийл — отвръщам със строг поглед.

„И недей да говориш за себе си по този начин“.

Прибавям тази нейна склонност да се подценява към списъка с поведенчески проблеми за промяна.

Докато сервира закуската, тя избягва погледа ми. Слага две чинии върху подложките, после вади кленовия сироп от хладилника.

— Госпожице Стийл. — Соча ѝ къде да седне.

— Благодаря, господин Грей — отвръща тя официално и се мръщи, докато сяда.

— Искам да знам колко те боли. — Оставам изненадан от чувството на вина. Искам да я изчукам отново, за предпочитане след закуска, но ако е прекалено протъркана, и дума не може да става. Може този път да използвам устата ѝ.

Тя се изчервява.

— За да съм съвсем откровена, никога не съм изживявала такава свирепа болка — озъбва се тя. — Искаше да предложиш съболезнованията си ли? — Сарказмът ѝ ме изненадва. Ако беше моя, щеше да си изпроси поне едно нашляпване, може би дори върху плота в кухнята.

— Не. Чудех се дали да продължим основното ти обучение.

— О! — стресна се тя.

„Да, Ана, можем да правим секс и през деня. Много ми се иска да напълня голямата ти уста“.

Лапвам хапка от закуската и затварям очи, за да вкуся. Много добре. Когато преглъщам, тя все още ме наблюдава.

— Яж, Анастейжа — нареждам аз. — Неочаквано вкусно!

Тя може да готви, при това добре.

Ана опитва храната си, след това я разбутва из чинията. Моля я да престане да хапе долната си устна.

— Разсейваш ме непрекъснато, и по една случайност знам, че под ризата ми си гола.

Тя се опитва да се справи с торбичката чай и чайника и не обръща внимание на раздразнението ми.

— Какво имаш предвид под „основно обучение“? — любопитства тя.

Това любопитство няма край, да видим докъде ще стигне.

— Ако те боли много, мислех, че е добра идея да поработим над оралните ти умения.

Тя се задавя с чая.

По дяволите! Не искам да се задуши. Потупвам я внимателно по гърба и ѝ подавам чашата портокалов сок.

— Разбира се, в случай че искаш да останеш. Не искам да предизвиквам късмета си.

— Бих искала да остана днес. Утре обаче съм на работа.

— В колко си на работа утре?

— В девет.

— Добре. В девет ще си на работа.

Какво? Искам ли тя да остане?

За мен също е изненада.

Да, искам тя да остане.

— Трябва да се прибера тази вечер. Да си облека чисти дрехи.

— Можем да ти набавим дрехи и тук.

Тя замята коса и прехапва нервно устната си… за пореден път.

— Какъв е проблемът? — питам.

— Трябва да се прибера тази вечер.

Боже, какъв инат. Не искам да си тръгва, но на този етап, без споразумение, не мога да настоявам да остане.

— Добре, тази вечер. Сега си изяж закуската.

Тя поглежда храната.

— Яж, Анастейжа. Снощи не яде нищо.

— Наистина не съм гладна — прошепва тя.

Това започва да ме дразни.

— Искам да си изядеш закуската! — нареждам тихо.

— Какво ти става, като стане дума за хранене? — сопва се тя. „Сладурче, хич не ти трябва да знаеш“.

— Казах ти, че имам проблем с прахосването на храна. Яж. — Поглеждам я навъсено. „Не ме предизвиквай по този въпрос, Ана“. Тя ме поглежда инатливо и започва да яде.

Докато я наблюдавам как лапва хапка яйца, се успокоявам. Тя е истинско предизвикателство по свой си начин. Неповторим начин. Никога не съм се сблъсквал с подобно нещо. Точно така. Тя е нещо ново за мен. Тъкмо в това се крие очарованието ѝ… нали? Ана приключва с храната и аз вдигам чинията.

— Ти приготви закуската, значи аз ще вдигна масата.

— Демократично — извива вежди тя.

— Да. Не е точно в мой стил. После ще влезем във ваната.

Тъкмо ще тествам оралните ѝ умения. Поемам си бързо дъх, за да овладея възбудата при тази мисъл.

По дяволите!

Телефонът ѝ звъни и тя отива в другия край на стаята, за да говори. Спирам при мивката и я наблюдавам. Както е застанала край стъклената стена, утринната светлина очертава тялото ѝ под бялата ми риза. Устата ми пресъхва. Тя е слаба, с дълги крака, съвършени гърди и съвършено дупе.

Все още задълбочена в разговора, тя се обръща към мен и аз се преструвам, че вниманието ми е насочено другаде. Кой знае защо, не искам да ме хване как я зяпам.

Кой ѝ звъни?

Чувам я, че споменава името на Кавана, и се напрягам. Какво казва? Погледите ни се срещат.

„Какво казваш, Ана?“

Тя се обръща настрани и след миг затваря, след това тръгва към мен и бедрата ѝ се полюшват в мек, прелъстителен ритъм под ризата ми. Дали да ѝ кажа, че я виждам?

— Споразумението… всичко ли покрива? — пита тя и ме хваща неподготвен тъкмо когато затварям шкафа.

— Защо питаш? — „Какво цели с този въпрос? Какво каза на Кавана?“

Тя си поема дълбоко дъх.

— Как да кажа… Имам някои въпроси за секса и ми се щеше да попитам Кейт.

— Можеш да попиташ мен.

— Крисчън, при цялото ми уважение към теб… — Тя млъква.

Притеснява ли се?

— Става дума за техники. Няма да говорим за Червената стая на болката.

— На болката?

„Това пък откъде дойде?“

— Та тази стая е за удоволствие, Анастейжа. Повярвай ми. Освен това Кейт в комбинация с брат ми са двойно зло. Наистина бих предпочел да не говориш с нея.

Не искам Елиът да знае нищо за сексуалния ми живот. След това никога няма да ме остави на мира.

— Семейството ти знае ли за… предпочитанията ти?

— Не. Това не им влиза в работата.

Тя гори от желание да попита нещо.

— Кажи ми какво искаш да знаеш за секса — питам аз, заставам пред нея и внимателно се вглеждам в лицето ѝ.

„Кажи ми, Ана“.

— Не е нещо конкретно — прошепва тя.

— Е, можем да започнем с въпрос. Какво мислиш за нощес? — Дишането ми става плитко, докато чакам отговора. Цялата ни сделка зависи от отговора ѝ.

— Беше много хубаво — уверява ме тя с мека, сексапилна усмивка.

Точно това искам да чуя.

— И за мен. Никога не бях правил ванила секс. И не мога да кажа, че е нещо, което не ми харесва. Може би защото бях с теб.

Изненадата и удоволствието от думите ми са очевидни. Галя плътната ѝ долна устна с палец. Горя от желание да я докосна… отново.

— Хайде, ела да си вземем вана. — Целувам я и я повеждам към банята.

— Стой тук — нареждам, завъртам кранчето, след това добавям ароматно масло в шуртящата вода. Ваната се пълни бързо, а тя ме наблюдава. Обикновено очаквам жената, с която ще се къпя, да сведе скромно очи.

Ана обаче не прави подобно нещо.

Тя не свежда поглед, а очите ѝ блестят в очакване и от любопитство. Тя обаче се е прегърнала с ръце; срамежлива е.

Колко възбуждащо.

Като си помислиш, че никога не се е къпала с мъж.

Ето ти още нещо, което ѝ е за пръв път. Когато ваната е пълна, аз си свалям тениската и протягам ръка.

— Госпожице Стийл?

Тя приема поканата и прекрачва във ваната.

— Обърни се към мен! — настоявам аз. — Зная от опит, че тази устна е много вкусна, но би ли спряла да я хапеш? Когато я хапеш, изпитвам огромно желание да те изчукам, а не бива, защото те боли.

Тя си поема шумно въздух и пуска устната.

— Да. Сега стана ли ти ясна картинката?

Все още права, тя кима убедително.

— Добре. — Все още е с моята риза и аз вадя айпода от джоба на гърдите и го оставям на мивката. — Водата в комбинация с такива уреди не е добра идея. — Хващам пешовете на ризата и я събличам през главата ѝ. Тя свежда глава в мига, в който отстъпвам, за да се порадвам на голотата ѝ.

— Хей. — Гласът ми е тих и я подканва да вдигне очи към мен. — Анастейжа, ти си много красива жена. Цялата. Не се крий така. Няма от какво да се срамуваш. Не можеш да си представиш каква радост е за мен да те гледам. — Стискам брадичката ѝ и вдигам главата ѝ.

„Не се крий от мен, малката“.

— Вече може да седнеш.

Тя сяда с бързи, резки движения и се мръщи, когато водата докосва разраненото ѝ тяло.

Добре…

Тя стисва очи и се отпуска назад, но когато ги отваря, ми се струва по-отпусната.

— Ще дойдеш ли при мен? — кани ме със срамежлива усмивка.

— Това мислех да направя. Мини напред.

Събличам се и влизам при нея, притеглям я към гърдите си и я обгръщам с крака, стъпалата ми докосват глезените ѝ, а след това разтварям краката ѝ.

Тя се гърчи пред мен, но аз не обръщам внимание на движението и заравям нос в косата ѝ.

— Миришеш толкова хубаво, Анастейжа…

Тя се намества и аз се пресягам за душгела. Изстисквам малко в ръката си, втривам го в гъба и започвам да масажирам врата и раменете ѝ. Тя стене и главата ѝ се отпуска на една страна под нежните ми докосвания.

— Харесва ли ти така? — питам аз.

— Да — мълви доволно тя.

Измивам ръцете и подмишниците ѝ, след това стигам първата цел: гърдите ѝ.

Господи, какво усещане!

Тя има съвършени гърди. Мачкам ги и ги дразня. Тя продължава да стене, извива бедра и, дишането ѝ се ускорява. Възбудена е. Тялото ми откликва и аз набъбвам под нея.

Ръцете ми пробягват по тялото ѝ, по корема, към втората цел. Преди да стигна до срамните косми спирам и грабвам гъбата. Изстисквам малко душгел върху нея и започвам бавно да я мия между краката. Нежно, бавно, но уверено трия, измивам, почиствам и стимулирам. Тя започва да диша по-тежко и бедрата ѝ се движат в синхрон с ръката ми. Главата ѝ е отпусната на рамото ми, очите ѝ са затворени, устата отворена в безмълвен стон, докато се предава на безмилостните ми пръсти.

— Почувствай го, бебчо. — Прокарвам зъби по меката част на ухото. — Заради мен.

— Моля те — скимти тя и се опитва да изпъне крака, но аз съм ги стиснал под моите.

Достатъчно.

Надигнала се е към гъбата, така че съм готов да продължа.

— Мисля, че вече си достатъчно чиста. — Отдръпвам ръце от нея.

— Защо спираш? — негодува тя и отваря очи, без да крие разочарованието и недоволството си.

— Защото имам други планове за теб, Анастейжа.

Тя диша тежко и ако не греша, се цупи.

Чудесно.

— Обърни се към мен. И аз имам нужда от… къпане.

Тя се обръща, лицето ѝ е поруменяло, очите блестят, зениците са разширени.

Повдигам бедра и хващам члена си.

— Искам да се запознаеш отблизо с най-любимата и скъпоценна за мен част от тялото ми. Много силно съм привързан към нея.

Тя свежда поглед и остава с отворена уста, а след това вдига очи от пениса ми към лицето… и отново поглежда надолу. Не мога да сдържа хитрата си усмивка. Лицето ѝ е пример за моминско страхопочитание.

Докато тя оглежда, изражението ѝ се променя. Отначало е замислено, след това преценяващо, а когато погледите ни се срещат, предизвикателството в тях е ясно.

„Давай, госпожице Стийл“.

Усмивката ѝ е изпълнена с радост, когато посяга към гъбата. Без да бърза, тя изцежда малко душгел в дланта си и без да откъсва очи от моите, потрива ръце. Разтваря устни, прехапва долната и прокарва език между зъбите.

Ана Стийл, прелъстителката!

Членът ми откликва с радост и се надървя още повече. Тя протяга ръка, обхваща ме и стиска. Дъхът ми излиза със съскане през стиснатите зъби и аз затварям очи, наслаждавам се на момента.

„Така, значи нямам нищо против да ме докосва“.

Да, наистина нямам нищо против… Поставям ръка върху нейната и ѝ показвам какво да прави.

— Ето така. — Гласът ми е дрезгав, докато я насочвам. Тя ме стиска малко повече и ръката ѝ започва да се движи нагоре и надолу под моята.

Точно така.

— Точно така, бебчо…

Пускам я, оставям я да продължи, затварям очи и се предавам на ритъма, който тя определя.

О, господи!

Как е възможно невинността ѝ да ме възбужда чак толкова? Да не би да се наслаждавам на всичко, което тя прави за пръв път?

Неочаквано тя ме поема с уста, засмуква силно и езикът ѝ започва мъчението си.

Мамка му!

— Господи… Ана!

Тя засмуква още по-силно; очите ѝ блестят, озарени от женска хитрост. Това е отмъщението ѝ, нейното танто за танто. Тя изглежда невероятно.

— Господи — ръмжа аз и затварям очи, за да не свърша на мига. Тя продължава сладкото мъчение и увереността ѝ расте. Изтласквам бедра нагоре, за да вляза по-дълбоко в устата ѝ.

Докъде мога да стигна, сладурче?

Възбуждащо е да я гледам, наистина много възбуждащо. Стискам косата ѝ и започвам да се движа в устата ѝ, докато тя се подпира с ръце на бедрата ми.

— О, бебчо, страхотна си!

Тя е скрила зъби зад устните и ме поема в уста отново.

— А! — стена и се питам колко дълбоко може да ме поеме. Устата ѝ ме измъчва, скритите зъби стискат силно. А аз искам повече.

— Господи! Колко навътре можеш да го поемеш?

Очите ѝ срещат моите и тя се мръщи. След това с решителен поглед се плъзва надолу така, че опирам в гърлото ѝ.

Мамка му!

— Анастейжа, ще свърша в устата ти — предупреждавам задъхано. — Ако не искаш да го правя, спри веднага. — Повдигам се отново към нея, наблюдавам как пенисът ми влиза и излиза от устата ѝ. Повече от еротично е. На ръба съм. Неочаквано тя оголва зъби и стиска леко, а аз съм дотук, изпразвам се в гърлото ѝ и изкрещявам от удоволствие.

Мамка му!

Дишам тежко. Тя напълно ме срази… за пореден път!

Когато отварям очи, тя грее от гордост.

Така и трябва. Беше невероятна свирка.

— Не усещаш ли гадене, когато нещо опре до гърлото ти? — удивявам се аз, когато успявам да си поема дъх. — За бога, Ана, това беше много, много хубаво! И доста неочаквано. Не спираш да ме учудваш. — Това е похвала за добре свършената работа.

Чакай, това беше толкова хубаво, че тя би трябвало да има някакъв опит.

— Правила ли си го преди?

— Не — отвръща тя с нескрита гордост.

— Добре. — Надявам се облекчението ми да не е проличало. — Ето още нещо, което ви се случва за първи път, госпожице Стийл! Е, получавате отличен по орален секс. Хайде да идем в леглото. Дължа ти един оргазъм.

Излизам от ваната малко замаян и увивам кърпа на кръста си. Дръпвам друга, подавам ѝ я и ѝ помагам да излезе от ваната, завивам я в нея, така че тя е в капан. Притискам я до себе си, целувам я, целувам я истински. Проучвам устата ѝ с езика си.

Усещам вкуса на спермата си в устата ѝ. Придържам главата ѝ и задълбочавам целувката.

Желая я.

Цялата я желая.

Желая и тялото, и душата ѝ.

Искам да е моя.

Вглеждам се в съсредоточените ѝ очи и моля:

— Кажи да.

— За кое?

— За споразумението. Искам да си моя, само моя. Моля те, Ана. — За пръв път от много време ми се случва да моля. Целувам я отново и влагам цялата тръпка, която изпитвам, в целувката. Когато поемам ръката ѝ, тя ми се струва замаяна.

„Омагьосай я още повече, Грей“.

Когато влизаме в спалнята, я пускам и питам:

— Имаш ли ми доверие?

Тя кима.

— Добро момиче.

Добро и красиво момиче.

Отивам в дрешника и избирам една от вратовръзките си. Когато заставам отново пред нея, дръпвам кърпата и тя пада на пода.

— Сложи ръцете си една до друга отпред.

Тя се облизва и ми се струва, че не е много сигурна, но след това протяга ръце. Бързо връзвам китките с вратовръзката. Пробвам възела. Точно така. Няма да се развърже.

„Дойде време за още обучение, госпожице Стийл“.

Устните ѝ се разтварят, докато тя поема въздух… развълнувана е.

Нежно подръпвам двете плитки.

— Изглеждаш така млада. Те обаче няма да ме спрат. Махам кърпата от кръста си. — О, Анастейжа! Какво искам да направя с теб! — Стискам я под раменете и я побутвам леко на леглото, като я държа, за да не падне. Щом се отпуска, лягам до нея, стискам юмруците ѝ и ги вдигам над главата ѝ. — Дръж ръцете си тук, не ги мърдай. Разбираш ли ме?

Тя преглъща.

— Отговори ми.

— Няма да мърдам ръцете си — обещава тя с дрезгав глас.

— Добро момиче. — Не се сдържам и се усмихвам. Тя лежи до мен, с вързани китки, безпомощна. Моя.

Все още не мога да правя с нея каквото пожелая — все още не, — но напредваме.

Навеждам се и я целувам лекичко и ѝ казвам, че ще я обсипя цялата с целувки.

Тя въздиша, докато устните ми се местят от основата на ухото чак до ямката в основата на шията. Възнаграден съм със стон на удоволствие. Тя рязко сваля ръце, за да обвие врата ми.

„Не, не, недей. Така няма да стане, госпожице Стийл“.

Поглеждам я гневно и връщам ръцете ѝ над главата.

— Не мърдай или ще се наложи да започнем отначало.

— Искам да те докосна — шепне тя.

— Знам. — „Само че не можеш“. — Дръж ръцете си над главата.

Устните ѝ са разтворени, гърдите ѝ се повдигат с всяка глътка въздух. Тя е възбудена.

Чудесно.

Обхващам с пръсти брадичката ѝ и започвам да целувам цялото ѝ тяло. Ръката ми пълзи по гърдите ѝ, устните я следват. С една ръка на корема ѝ преча да мърда и обръщам внимание на зърната, смуча и леко подръпвам, радвам се, че се втвърдяват.

Тя мърка и бедрата ѝ започват да се движат.

— Не мърдай — предупреждавам я с уста до кожата ѝ. Обсипвам корема с целувки, езикът ми вкусва дълбочината на пъпа ѝ.

— А… — стене и се гърчи тя.

Ще трябва да я науча да стои неподвижно…

Зъбите ми се плъзват по кожата ѝ.

— М-м-м, толкова сте вкусна, госпожице Стийл.

Нежно пощипвам кожата между пъпа и срамните косми, след това сядам между краката ѝ. Стискам и двата ѝ глезена и разтварям широко краката ѝ. Както е гола и уязвима, е невероятна гледка. Стискам лявото ходило, свивам коляното ѝ и вдигам пръстите ѝ към устните си, без да откъсвам очи от лицето ѝ. Целувам всеки пръст, след това захапвам меките възглавнички на всеки.

Тя е отворила широко очи, устата ѝ се свива, за да изрече тихо „О“. Когато захапвам възглавничката на малкия пръст по-силно, тазът ѝ потръпва и тя изскимтява. Прокарвам език по вътрешната страна на ходилото чак до глезена. Тя стиска очи, главата ѝ се мята от една на друга страна, докато продължавам да я измъчвам.

— Моля те, моля те — умолява ме тя, когато засмуквам и хапя малкото пръстче.

— Всички хубави неща искат търпение, госпожице Стийл — шегувам се аз.

Когато стигам до коляното ѝ, не спирам, продължавам, лижа, смуча и хапя бедрото от вътрешната страна, разтварям широко краката ѝ.

Тя трепери, в шок е, очаква езика ми между бедрата си.

„О, не, госпожице Стийл, все още не“.

Насочвам вниманието си към левия ѝ крак и пощипвам коляното от вътрешната страна.

Тя се напряга и най-сетне аз лягам между краката ѝ. Тя обаче държи ръцете си вдигнати.

Браво на момичето!

Нежно прокарвам нос нагоре и надолу по вулвата ѝ.

Тя се гърчи под мен.

Спирам. Трябва да се научи да не мърда.

Тя вдига глава, за да ме погледне.

— Знаеш ли колко опияняваща е миризмата ти, Стийл? — Задържам погледа ѝ и притискам нос в срамните косми, вдишвам дълбоко. Тя отпуска глава на леглото и стене.

Духвам леко сред косъмчетата.

— Това ми харесва — прошепвам. Отдавна не бях виждал срамни косми толкова отблизо. Подръпвам ги нежно. — Мисля, че ще ги запазим.

Но пък никак не са подходящи за игра с восък…

— О, моля те, моля те… — вие тя.

— Обичам, когато ме молиш, Анастейжа.

Тя стене.

— Не е точно в мой стил да се отплащам, Стийл — прошепвам до кожата ѝ. — Но ти ми достави удоволствие днес, така че ще те възнаградя. — Отпускам бедрата ѝ, отварям я за езика си и бавно започвам да описвам кръгчета около клитора.

Тя вика, тялото ѝ се надига от леглото.

Аз обаче не спирам. Езикът ми е безжалостен. Краката ѝ се напрягат, пръстите са изпънати.

Толкова е близо. Бавно пъхвам средния си пръст в нея.

Мокра е.

Мокра и тръпнеща в очакване.

— О, бебчо, така те обичам, когато си толкова мокра. — Започвам да движа пръста си по посока на часовниковата стрелка, разтягам я. Езикът ми продължава да дразни клитора ѝ, отново и отново. Тя се стяга под мен и най-сетне изкрещява, когато оргазмът я разтърсва.

Браво!

Коленича и взимам презерватив. Слагам си го и влизам бавно в нея.

Боже, толкова е хубаво!

— Хубаво ли е? — проверявам.

— Да! — потвърждава тя дрезгаво.

Започвам да се движа и се наслаждавам колко е стегната. Отново и отново, все по-бързо, губя се в тази жена. Искам да свърши отново.

Искам я задоволена.

Искам я щастлива.

Най-сетне тя се напряга отново и изскимтява.

— Готова си. Направи го за мен, бебчо — казвам през стиснати зъби и тя се свива около мен.

Провиквам се, когато усещам собственото си освобождаване. За кратко се отпускам върху нея и се наслаждавам на мекотата ѝ. Тя отпуска ръце така че обхващат врата ми, но тъй като е вързана, не може да ме докосне.

Поемам си дълбоко дъх, повдигам се на ръце и я поглеждам в почуда.

— Виждаш ли колко добре си пасваме? Ако ми дадеш себе си, ще е много по-хубаво. Повярвай ми, Анастейжа. Мога да те заведа на места, за които дори не подозираш, че съществуват. — Челата ни се докосват и аз затварям очи.

„Моля те, кажи да“.

Пред вратата чуваме гласове.

Какво става, по дяволите?

Това са Тейлър и Грейс.

— Мамка му! Това е майка ми!

Ана се свива и аз се изтеглям от нея.

Скачам от леглото и хвърлям презерватива в кошчето за боклук.

Какво прави майка ми тук, по дяволите?

Слава богу, Тейлър е успял да я забаламоса. Сега я чака изненада.

Ана е все още просната на леглото.

— Хайде, трябва да се облечем. Ако искаш да видиш майка ми, разбира се. — Усмихвам се на Ана, докато си нахлузвам дънките. Тя изглежда прелестно.

— Крисчън, не мога да мръдна — оплаква се тя, но е широко усмихната.

Навеждам се, развързвам възела и я целувам по челото.

Майка ми ще е очарована!

— Ето още нещо ново — прошепвам и не мога да скрия усмивката си.

— Нямам никакви чисти дрехи тук.

Намъквам бяла тениска и когато се обръщам, тя е седнала и е прегърнала коленете си.

— Дали не е по-добре да остана тук все пак?

— О, не, не е — казвам предупредително. — Можеш да облечеш нещо мое.

Приятно ми е, когато облича моите дрехи.

Тя става сериозна.

— Анастейжа, дори и в чувал би изглеждала прекрасна. Моля те, не се тревожи. Бих искал да се запознаеш с майка ми. Облечи се. Ще ида да я успокоя. Ще те очаквам там след пет минути. В противен случай ще дойда и ще те измъкна независимо дали си гола, облечена или в какво си облечена. Тениските ми са в шкафа, ризите — в дрешника. Избери си!

Тя се ококорва.

„Да, говоря сериозно, сладурано“.

Предупреждавам я с поглед, отварям вратата и отивам да намеря мама.

Грейс е застанала в коридора срещу вратата на фоайето и Тейлър ѝ говори нещо. Лицето ѝ грейва, когато ме вижда.

— Миличък, нямах представа, че не си сам — възкликва тя и ме поглежда малко смутено.

— Здравей, мамо. — Целувам бузата, която тя ми подава. — Аз поемам оттук — обръщам се към Тейлър.

— Добре, господин Грей. — Той кима — изглежда раздразнен — и тръгва към кабинета си.

— Благодаря, Тейлър — провиква се след него Грейс, след това насочва цялото си внимание към мен. — Поемаш значи? — казва укорително. — Бях на пазар в центъра и реших да се отбия да пием кафе. — Млъква. — Ако знаех, че не си сам… — Свива рамене с неудобство, съвсем като момиченце.

Често е идвала на кафе и тук е имало жена, но тя така и не е разбирала.

— Тя ще дойде след малко — казвам, за да не се чувства нещастна. — Заповядай, седни. — Махвам към канапето.

— Тя ли?

— Да, мамо. Тя. — Гласът ми звучи сухо, докато се опитвам да не прихна. За пръв път я виждам, че е без думи, докато минава през хола.

— Виждам, че сте закусвали — отбелязва тя и оглежда неизмитите тигани.

— Искаш ли кафе?

— Не. Благодаря ти, миличък. — Тя сяда. — Ще се запозная с… приятелката ти и си тръгвам. Не искам да ви прекъсвам. Мислех си, че превиваш гръб над документи. Работиш прекалено упорито, миличък. Искаше ми се да те изведа. — Поглежда ме почти извинително, когато сядам до нея на канапето.

— Не се тревожи. — Реакцията ѝ наистина ме забавлява. — Защо не си на църква тази сутрин?

— Карик трябваше да работи, затова ще отидем на вечерната служба. Едва ли ще искаш да дойдеш с нас.

Извивам вежда цинично и презрително.

— Мамо, знаеш, че това не е за мен.

Двамата с Господ си обърнахме гръб много отдавна.

Тя въздъхва, но в този момент се появява Ана — облечена в своите дрехи — и застава срамежливо на вратата. Напрежението между майка и син се разсейва и аз ставам, обзет от облекчение.

— Ето я.

Грейс се обръща и става.

— Майко, това е Анастейжа Стийл. Анастейжа, това е Грейс Тревелиан-Грей.

Двете си подават ръце.

— Нямате представа какво удоволствие е за мен — започва Грейс с малко повече ентусиазъм, отколкото ми се нрави.

— Приятно ми е, доктор Тревелиан-Грей — отвръща любезно Ана.

— Казвай ми Грейс — усмихва се тя и веднага започва да се държи приятелски и неофициално.

Какво? Толкова бързо?

Грейс продължава да обяснява.

— Обикновено ме наричат доктор Тревелиан, а госпожа Грей е свекърва ми. — Намига на Ана и сяда. Давам знак на Ана и потупвам възглавницата до мен; тя се приближава и сяда.

— Е, как се запознахте? — любопитства Грейс.

— Анастейжа дойде за едно интервю за студентския вестник за университета във Ванкувър. Нали ще връчвам дипломите там следващата седмица.

— Значи завършваш сега? — пита Грейс.

— Да — отговаря Ана.

Мобилният ѝ звънва и тя се извинява, за да се обади.

— А аз ще държа реч — обяснявам на Грейс, но цялото ми внимание е насочено към Ана.

Кой ѝ звъни?

— Слушай, Хосе, не му е сега времето! — чувам я да казва.

Скапаният фотограф! Той пък какво иска?

— Оставих съобщение на Елиът, след това разбрах, че е в Портланд. Не съм го виждала от миналата седмица — обяснява Грейс.

Ана затваря.

Грейс продължава, докато Ана се върне при нас.

— … и Елиът се обади да ми каже, че си тук. Не те бях виждала от две седмици, момчето ми.

— Аха, Елиът ти е казал. Така ли стана сега? — подхвърлям.

Какво иска фотографчето?

— Мислех да отидем да обядваме заедно днес, но виждам, че имаш други планове, и не искам да провалям деня ви. — Грейс става и за пръв път съм доволен, че притежава невероятна интуиция и разбира какво става. Отново си подава бузата. Целувам я за довиждане.

— Трябва да закарам Анастейжа до Портланд.

— Разбира се. — Грейс отправя ослепителна — и ако не греша, изпълнена с благодарност — усмивка на Ана.

Колко дразнещо.

— Анастейжа, за мен беше голямо удоволствие. Надявам се да се видим скоро. — Подава ръка на Ана.

— Госпожо Грей?

Тейлър е — появил се е на прага.

— Благодаря, Тейлър — отвръща Грейс и той я извежда от стаята, през двойната врата към фоайето.

Интересно.

Майка ми открай време си мисли, че съм гей. Тъй като винаги е уважавала границите ми, никога не ме е питала.

Е, сега вече знае.

Ана е притеснена и хапе долната си устна, от нея се излъчва безпокойство… както и трябва да бъде.

— Значи фотографът се обади — ръмжа аз.

— Да.

— Какво искаше?

— Само да се извини… знаеш… за петък вечерта.

— Ясно. — Може би иска да се пробва отново. Неприятна мисъл.

Тейлър прочиства гърлото си.

— Господин Грей, има проблем с пратката през Дарфур.

Мама му стара! Така става, когато не проверявам имейлите си рано сутринта. Нали бях зает с Ана.

— Чарли Танго в Боинг Фийлд ли е?

— Да, сър.

Тейлър кимва на Ана.

— Извинете ме, госпожице Стийл.

Тя му отправя широка усмивка и той си тръгва.

— Той тук ли живее? — пита тя.

— Да.

Тръгвам към кухнята, вземам си телефона и бързо проверявам имейлите. Рос ми е изпратила един спешен и два есемеса. Звъня ѝ веднага.

— Рос, какъв е проблемът?

— Здравей, Крисчън. Докладът от Дарфур не е добър. Не могат да гарантират безопасността на пратките, нито на наземния екип, а Държавният департамент не желае да отпусне помощта без подкрепа на неправителствена организация.

Мътните да ги вземат!

Не искам да рискувам безопасността на който и да е екип. Рос знае това много добре.

— Можем да се пробваме с наемници — предлага тя.

— Не, откажи…

— Ами цената… — опитва се да протестира тя.

— Ще пуснем от самолет.

— Знаех, че ще кажеш това, Крисчън. Имам план. Само че ще струва скъпо. Междувременно контейнерите могат да заминат за Ротердам от Филаделфия и ще продължим оттам. Това е.

— Добре. — Затварям. Малко помощ от Държавния департамент би ни дошла добре. Трябва да позвъня на Бландино, за да обсъдим въпроса по-подробно.

Връщам вниманието си към госпожица Стийл, която е застанала в хола ми и ме наблюдава предпазливо. Трябва да върна отношенията ни там, откъдето ни прекъснаха.

Да. Договорът. Това е следващата стъпка в преговорите ни.

Влизам в кабинета, събирам листата от бюрото и ги натъпквам в кафяв плик.

Ана не е помръднала от мястото си в хола. Дали не мисли за фотографа? Настроението ми се скапва.

— Това е договорът. — Подавам ѝ плика. — Прочети го и ще го обсъдим другия уикенд. Позволявам си да те посъветвам преди това да направиш малко проучване, за да знаеш за какво става дума. — Тя поглежда плика, след това вдига очи към мен. Пребледняла е. — Това в случай, че се съгласиш, а наистина се надявам да го направиш — добавям.

— Проучване?

— Нямаш представа какво можеш да научиш от интернет.

Тя се мръщи.

— Какво има? — питам аз.

— Нямам компютър. Обикновено ползвам този в университета. Ще видя дали мога да взема лаптопа на Кейт.

Нямала компютър ли? Как е възможно студентка да няма компютър? Да не би да е безпарична? Подавам ѝ плика.

— Сигурен съм, че няма да ми откажеш да ти дам… назаем един. Вземи си нещата. Ще те закарам до Портланд и ще обядваме по пътя. Ще ида да се облека.

— Ще се обадя по телефона — заявява тя, гласът ѝ е тих и неуверен.

— На фотографа? — сопвам се. Тя ме поглежда виновно.

Какво става, по дяволите?

— Само запомнете, госпожице Стийл, че никак не обичам да деля нещо с някого.

Изфучавам от стаята преди да кажа още нещо.

Да не би да си пада по него?

Да не би да ме е използвала, за да я отворя?

Мама му стара!

Може да е заради парите. Каква потискаща мисъл… въпреки че не я мислех за златотърсачка. Колко бурно само реагира, че съм ѝ купил дрехи. Свалям дънките и си слагам боксерки. Връзката ми „Бриони“ е на пода. Навеждам се и я вдигам.

Тя понесе връзването добре… „Има надежда, Грей. Надежда“.

Натъпквам вратовръзката и други две в плик заедно с чорапите, бельото и презервативите.

Какво правя?

Дълбоко в себе си знам, че цялата следваща седмица ще остана в „Хийтман“… за да съм близо до нея. Грабвам два костюма и ризи, които Тейлър ще донесе през седмицата. Единият ми трябва за дипломирането.

Обувам чисти дънки и вземам кожено яке. В този момент телефонът ми избръмчава. Получил съм есемес от Елиът.

●Връщам се днес с колата ти.

Дано не ти съсипвам плановете.●

Веднага отговарям.

●Не. Тръгвам към Портланд.

Кажи на Тейлър кога ще пристигнеш.●

Звъня на Тейлър по интеркома.

— Господин Грей?

— Елиът ще докара джипа по някое време днес следобед. Докарай го утре в Портланд. Аз ще отседна в „Хийтман“ до церемонията по дипломирането. Оставил съм дрехите, които да ми донесеш.

— Добре, господине.

— И позвъни в „Ауди“. „A-Три“ може да ми трябва по-скоро от предвиденото.

— Готово е, господин Грей.

— А, добре, благодаря.

Значи въпросът с колата е уреден; сега остава компютърът. Звъня на Барни, предполагам, че ще си е в офиса, и знам, че със сигурност има някой лаптоп последен писък на модата.

— Господин Грей? — отговаря той.

— Какво правиш в офиса, Барни? Неделя е.

— Работя над дизайна на таблета. Тази работа със слънчевата батерия нещо ме притеснява.

— Трябва да си ходиш и вкъщи от време на време.

Барни избухва в смях.

— С какво да ви услужа, господин Грей?

— Да имаш нов лаптоп?

— Два, от „Апъл“.

— Супер. Имам нужда от единия.

— Дадено.

— Можеш ли да уредиш имейл сметка за Анастейжа Стийл? Тя ще е собственикът.

— Как се пише „Стийл“?

— С и и й.

— Добре.

— Така. Днес Андреа ще се свърже с теб, за да уредите доставката.

— Разбрано, господине.

— Благодаря, Барни… и се прибери.

— Добре, господине.

Пускам есемес на Андреа с инструкции да прати лаптопа на домашния адрес на Ана, след това се връщам в хола. Ана седи на канапето и си гледа пръстите. Поглежда ме предпазливо и става.

— Готови ли сме? — питам.

Тя кима.

Тейлър излиза от кабинета си.

— Разбрахме се за утре, нали? — питам.

— Да, сър. Коя кола ще вземете?

— Осмицата.

— Приятно пътуване, госпожице Стийл — казва Тейлър, докато отваря вратата на фоайето, за да излезем. Ана пристъпва от крак на крак до мен, докато чакаме асансьора, впила зъби в долната си устна.

Това ми напомня за зъбите ѝ върху члена ми.

— Какво става, Анастейжа? — питам, протягам ръка и щипвам брадичката ѝ. — Спри да ядеш тази уста, иначе ще те чукам в асансьора. И изобщо не ме е грижа дали някой ще се качи, или не — изръмжавам.

Тя ми се струва шокирана, въпреки че не разбирам защо след всичко, което направихме… Настроението ми се поразведрява.

— Имам проблем, Крисчън.

— Така ли?

Щом се качваме, натискам копчето за гаража.

— Ами… — почва тя неуверено. След това изпъва рамене. — Трябва да говоря с Кейт. Имам толкова много въпроси за секса, а не мога да говоря с теб, понеже ти не си безпристрастен. Ако искаш от мен да правя всичките тези неща, аз наистина не знам как очакваш да се справя. — Млъква, сякаш преценява думите. — Просто нямам никаква база за сравнение.

Пак ли този въпрос? Нали вече говорихме. Не искам да говори с никого. Вече подписа споразумение за конфиденциалност. Само че тя пита отново. Значи става въпрос за нещо важно.

— Ако се налага да говориш с нея, направи го, но искам да съм сигурен, че имаш думата ѝ, че няма да го сподели с Елиът.

— Тя не би направила такова нещо. Ако тя ми каже нещо за Елиът, аз не бих ти казала — настоява тя.

Напомням ѝ, че не се интересувам от сексуалния живот на Елиът, но се съгласявам, че може да обсъжда онова, което сме правили досега. Съквартирантката ѝ ще ме обеси на топките, ако научи за истинските ми намерения.

— Добре — съгласява се тя и ми отправя ведра усмивка.

— Колкото по-скоро имам съгласието ти за подчинение, толкова по-добре. Тогава ще се сложи край на всичко това.

— Край на кое?

— На това винаги да ме предизвикваш и да си толкова упорита. — Целувам я бързо и щом усещам устните ѝ до своите, се чувствам много по-добре.

— Много хубава кола — отбелязва тя, когато приближаваме към аудито в подземния гараж.

— Знам. — Отправям ѝ бърза усмивка и тя ме награждава с още една от своите, а след това извърта очи. Отварям ѝ вратата и се питам дали не трябва да ѝ направя забележка за това извъртане на очите.

— Каква е марката?

— Ауди „R8 Спайдър“. Днес времето е хубаво. Можем да свалим гюрука. Имам и бейзболна шапка тук някъде. Всъщност трябва да са две.

Паля и свалям гюрука и от колоните се понася гласът на Спрингстийн. Усмихвам се широко на Ана и изкарвам осмицата от безопасния гараж.

Поемам между автомобилите по магистрала 5 към Портланд. Ана е мълчалива, слуша музиката и гледа през прозореца. Трудно ми е да видя изражението ѝ, защото е скрита зад огромни слънчеви очила и шапка на „Маринърс“. Вятърът свисти над нас, докато профучаваме покрай Боинг Фийлд.

Дотук уикендът протича непредвидено. А какво очаквах? Мислех, че ще вечеряме, ще обсъдим договора, а след това какво…? Може би чукането с нея беше неизбежно.

Поглеждам я.

Да… Искам да я чукам отново.

Иска ми се да знам какво мисли. Тя не издава почти нищо, но вече съм научил някои неща за нея. Макар и неопитна, тя няма търпение да научи. Кой да предположи, че срамежливото момиче крие душа на сирена? Представям си пак устните ѝ върху члена си и потискам един стон.

Да… тя наистина гори от желание.

Тази мисъл ме възбужда.

Надявам се да я видя преди следващия уикенд.

Дори сега ми се иска да я докосна. Протягам ръка и я отпускам на коляното ѝ.

— Гладна ли си?

— Май не — отвръща тихо тя.

Това е вече прекалено.

— Трябва да се храниш, Анастейжа. Знам едно много хубаво място близо до Олимпия. Ще спрем там.

„Кюизин Соваж“ е малко заведение, пълно с двойки и семейства, които похапват лек неделен обяд. Стискам ръката на Ана, докато следваме хостесата към масата. За последно съм идвал тук с Елена. Питам се какво ли би казала тя за Анастейжа.

— Не съм идвал отдавна тук. Няма голям избор — готвят това, което наберат или уловят — обяснявам и правя гримаса на ужас. Ана се смее.

Защо ли се чувствам като крал, когато я разсмея?

— Две чаши пино гриджо — поръчвам на сервитьорката, която ме оглежда изпод русия си бретон. Дразнеща работа.

Ана се цупи.

— Какво има? — питам и се чудя дали и сервитьорката не я дразни.

— Искам диетична кола.

„Защо тогава не каза?“ Мръщя се.

— Пиното е хубаво вино. Ще върви с яденето, независимо какво ще ни дадат.

— Да ни дадат ли? — пита тя и се ококорва уплашено.

— Да. — Отправям ѝ многоватовата си усмивка, за да компенсирам, че не съм я оставил да си поръча каквото иска. Просто не съм свикнал да питам… — Майка ми те хареса — добавям с надеждата да ѝ доставя удоволствие, когато си припомням вниманието на Грейс.

— Мислиш ли? — Тя ми се струва поласкана.

— О, да! Винаги е мислила, че съм гей.

— Защо е мислила, че си гей?

— Защото никога не ме беше виждала с момиче.

— О! Нито една от петнайсетте?

— Имаш добра памет. Да, с никоя от тях.

— О!

„Да… само ти, любима“. Тази мисъл ми се струва притеснителна.

— Знаеш ли, Анастейжа, и за мен беше много странен уикенд. Много неща направих за първи път.

— Така ли?

— Никога не бях спал в едно легло с някого, никога не бях правил секс в моето собствено легло, никога не бях качвал момиче в Чарли Танго, никога не бях представял момиче на майка си. Какво направи с мен?

„Да, какво направи ти с мен? Това не съм аз“.

Сервитьорката ни донася студеното вино и Ана веднага отпива, без да откъсва лъскавите си очи от мен.

— И за мен този уикенд беше много хубав — признава срамежливо.

Аз също си давам сметка, че от известно време не съм се наслаждавал на уикенд… откакто се разделихме със Сузана. Казвам ѝ го.

— Какво е ванила секс? — пита тя.

Избухвам в смях при този неочакван въпрос и коренната промяна на темата.

— Просто обикновен секс, Анастейжа. Без играчки. — Свивам рамене. — Разбираш какво искам да кажа. Е, да, не разбираш съвсем, но… да, това означава.

— Така ли? — отвръща тя нещастно.

Сега пък какво има?

Сервитьорката ни отклонява от темата като поставя пред нас две купи, пълни със зелена супа.

— Супа от коприва — съобщава и наперено се оттегля към кухнята. Споглеждаме се, след това се навеждаме над супата. Пробваме и разбираме, че е прекрасна. Ана се киска на преувеличеното ми изражение на облекчение.

— Много хубаво се смееш — признавам тихо.

— Защо никога не си правил ванила секс? Винаги ли си правил… каквото си правил? — Любопитна, както винаги.

— Нещо такова. — След това се питам дали да не ѝ разкажа нещичко. Малко повече от нещичко. Искам и тя да е откровена с мен. Искам да ми има доверие. Никога не съм чак толкова откровен, но ми се струва, че мога да ѝ имам доверие, затова подбирам думите си внимателно.

— Една от приятелките на майка ми ме вкара в леглото си, когато бях на петнайсет.

— О! — Лъжицата на Ана застива по средата между купичката и устата ѝ.

— Тя имаше доста особени вкусове. Бях ѝ подчинен в продължение на шест години.

— О! — възкликва тя.

— Така че, повярвай ми, Анастейжа, знам много добре за какво става дума. — „Не ти трябва да знаеш“. — Никога не съм имал… обикновена връзка с обикновен секс, по учебник. — Не позволявах да ме пипат. Все още е така.

Очаквам реакцията ѝ, но тя продължава да си яде супата и мисли над чутото.

— И не си имал гадже в колежа? — пита, след като преглъща.

— Не съм.

Сервитьорката ни прекъсва, за да вдигне празните купички. Ана я изчаква да се отдалечи.

— Но защо?

— Наистина ли искаш да знаеш?

— Да.

— Нямах желание. Тя бе всичко, което исках. Всичко, от което се нуждаех. И освен това щеше да ме пребие до смърт, ако го бях направил.

Тя примигва няколко пъти, сякаш се опитва да приеме информацията.

— Ако е била приятелка на майка ти, на колко години е била тогава?

— На достатъчно, за да знае повече от мен.

— Виждаш ли се с нея? — Тя май е шокирана.

— Да.

— А все още ли… ами… знаеш… — Изчервява се, става алена, устата ѝ е извита надолу.

— Не — уверявам я бързо. Не искам да придобие погрешна представа за връзката ми с Елена. — Тя е просто добра приятелка.

— О! А майка ти знае ли?

— Не, разбира се!

Майка ми би ме убила, а след това и Елена.

Сервитьорката се връща с основното: еленско. Ана отпива дълга глътка вино.

— Не е възможно да сте били заедно всеки ден, в смисъл на постоянна връзка.

Май е забравила за храната.

— Беше постоянна връзка, макар че не я виждах всеки ден. Беше много… трудно. Все пак аз ходех на училище, после отидох в колежа. Храни се, Анастейжа.

— Крисчън, моля те, наистина не мога да ям сега!

Присвивам очи.

— Яж! — Говоря тихо и се старая да овладея избухването си.

— Дай ми минутка — моли тя, тихо като мен.

Какъв ѝ е проблемът? Елена ли?

— Добре — примирявам се и се питам дали не съм ѝ казал прекалено много. Лапвам хапка еленско.

Най-сетне тя посяга към приборите и започва да яде.

Добре.

— Така ли ще е, ако подпиша… това ли ще е връзката ни? — пита тя. — Ти ще командваш, аз ще изпълнявам? — Забола е поглед в чинията си.

— Да.

— Разбирам. — Тя замята опашката си през рамо.

— И най-важното е, че ти ще искаш да го правя.

— Това е много голяма крачка.

— Така е. — Затварям очи. Сега искам да го направя с нея повече от когато и да било. Какво да ѝ кажа, за да я убедя да пробва?

— Анастейжа, трябва да направиш това проучване, да прочетеш договора. Мога да дискутирам с теб всяка точка. И ще го направя с радост. Ще бъда в Портланд до петък. Може да говорим преди това. Обади ми се. Може да се видим за вечеря, да речем в сряда вечерта? Наистина искам това между нас да се получи. Никога досега не съм желал нещо по-силно от това тази връзка да проработи.

„Леле. Дълга реч дръпна, Грей. Да не би току-що да я покани на среща?“

— Какво се случи с петнайсетте преди мен? — пита тя.

— Различни неща. Но в крайна сметка, като цяло… несъвместимост.

— И смяташ, че ние сме съвместими?

— Да.

„Поне така се надявам…“

— И вече не се виждаш с никоя от тях?

— Не, Анастейжа, не се виждам с никоя от тях. Аз съм моногамен във връзките си с жени.

— Ясно.

— Направи проучването, Анастейжа.

Тя оставя вилицата и ножа, за да покаже, че е приключила.

— Това ли е всичко, което възнамеряваш да изядеш?

Тя кима и отпуска ръце в скута си, а устата ѝ е свита по типичния за нея инатлив начин… и аз разбирам, че трябва да се скараме, ако искам да я накарам да изяде всичко. Нищо чудно, че е толкова слаба. Трябва да се направи нещо по въпроса с храненето ѝ, стига да се съгласи да бъде моя. Докато продължавам да ям, тя ме стрелка с очи на всеки няколко секунди и по бузите ѝ избива лека руменина.

„Я, това пък какво е?“

— Бих дал всичко, за да разбера какво мислиш в момента. — Очевидно е, че мисли за секс. — Мога да се досетя — дразня я.

— Радвам се, че не можеш да четеш мислите ми.

— Не мога. Но мога да чета тялото ти, Анастейжа, с което имах възможността да се запозная доста добре от вчера до днес. — Ухилвам се хищнически и искам сметката.

Когато си тръгваме, пръстите ѝ са преплетени с моите. Тя мълчи — замислена е, поне така ми се струва — и продължава да мълчи през целия път до Ванкувър. Дал съм ѝ доста обширна тема за размисъл.

Но и тя ми е дала много, над което да мисля.

Дали ще пожелае да продължи с мен?

По дяволите, много се надявам да стане.

Когато пристигаме пред дома ѝ, все още е светло, но слънцето потъва и хвърля розови и перлени отблясъци по връх Сейнт Хелън. Ана и Кейт живеят на живописно място с невероятна гледка.

— Искаш ли да влезеш? — кани ме тя, след като изключвам мотора.

— Не, имам доста работа. — Знам, че ако приема поканата, ще прекрача черта, за което все още не съм готов. От мен не става гадже и затова не искам да ѝ давам празни надежди за връзката, която ще има с мен.

Тя се натъжава, раменете ѝ се отпускат, извръща поглед.

Не иска да си тръгвам.

Чувствам смирение. Протягам ръка и стискам нейната, целувам кокалчетата ѝ с надеждата това да разсее болката от отказа ми.

— Благодаря ти за този уикенд, Анастейжа. Беше много хубав… най-хубавият уикенд. — Тя обръща блестящите си очи към мен. — Сряда? — продължавам аз. — Ще те взема от работа. Ще те взема където и да си.

— Сряда — повтаря тя и надеждата в гласа ѝ ме обърква.

„Мама му стара! Това няма да е среща!“

Целувам отново ръката ѝ и слизам от автомобила, за да ѝ отворя вратата. Трябва да сляза преди да направя нещо, за което ще съжалявам.

Когато слиза, се оживява, става съвсем различна от момичето, което е била допреди малко. Тръгва към входната врата, но преди да се качи по стълбите, неочаквано се обръща.

— О, между другото, все още нося слиповете ти — заявява предоволно и разкопчава колана, за да видя надписите „Поло“ и „Ралф“ да се показват над дънките.

Откраднала ми е бельото!

Не мога да повярвам. В този момент единственото ми желание е да я видя по моите боксерки… само по тях.

Тя отмята коса и влиза наперено, оставя ме на тротоара да гледам след нея като глупак.

Клатя глава и се качвам в колата, паля двигателя, но така и не успявам да сдържа самодоволната си усмивка.

Надявам се да каже да.

Довършвам работата си и отпивам от чудесния „Сансер“, който са ми донесли от обслужване по стаите. Беше отново чернооката чернокожа жена. Прехвърлям имейлите, отговарям на онези, които чакат отговор, и тази работа се оказва чудесно занимание, което ме откъсва от мислите за Анастейжа. Сега съм приятно уморен. Цели пет часа ли съм работил? Може пък да е от сексуалните игри от снощи и днес сутринта. Спомени за прелестната госпожица Стийл нахлуват в мислите ми: в Чарли Танго, в леглото ми, в банята, танцува в кухнята ми. И като си помисля, че всичко започна тук, в петък… а сега тя обмисля предложението ми.

Дали е прочела договора? Подготвя ли си домашното?

За пореден път поглеждам телефона, да не би да съм получил есемес или да съм пропуснал обаждане, но както може да се предполага, няма нищо.

Дали ще се съгласи?

Надявам се…

Андреа ми е изпратила новия имейл адрес на Ана: лаптопът щял да бъде доставен утре сутринта. Сега вече мога да ѝ напиша мейл.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Новия Ви компютър

Дата: 22 май 2011, 23:15

До: Анастейжа Стийл

Уважаема госпожице Стийл,

Надявам се да сте се наспала добре. Надявам се също да използвате този лаптоп по предназначение, както вече дискутирахме.

Очаквам с нетърпение да Ви видя за вечеря в сряда.

С радост ще отговоря на всички Ваши въпроси, ако възникнат такива до сряда, чрез електронната Ви поща, ако това е удобно и подходящо за Вас.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Имейлът не се връща, което означава, че адресът е действащ. Питам се как ли ще реагира Ана на сутринта, когато го прочете. Надявам се лаптопът да ѝ хареса. Утре ще разбера. Посягам към последното си четиво и се настанявам на канапето. Книгата е от двама известни икономисти, които проучват въпроса защо бедните мислят и се държат по начина, по който го правят. Представям си млада жена, която реши дългата си тъмна коса; косата ѝ блести на светлината от счупен пожълтял прозорец, наоколо танцуват прашинки. Тя пее тихо, като дете.

Потръпвам.

„Изобщо не припарвай там, Грей“.

Отварям книгата и започвам да чета.

Понеделник, 23 май 2011

Когато си лягам, минава един след полунощ. Гледам в тавана уморен, отпуснат, също така развълнуван, в очакване на онова, което ще донесе седмицата. Надявам се да имам нов проект: госпожица Анастейжа Стийл.

Крачките ми звучат тежко по Мейн Стрийт. Тичам към реката. Шест и трийсет и пет е и слънчевите лъчи блестят между високите сгради. С настъпването на пролетта дърветата по тротоарите са се раззеленили; въздухът е чист, движението все още не е натоварено. „О Фортуна“ от „Кармина Бурана“ на Орф звучи от слушалките. Днес улиците са пълни с възможности.

Дали ще отговори на имейла ми?

Още е много рано, прекалено рано за отговор, но се чувствам по-лек, отколкото от седмици.

В седем и четирийсет и пет съм пред лаптопа, след като съм се изкъпал и поръчал закуска. Пускам имейл на Андреа, за да я уведомя, че тази седмица ще работя от Портланд, и да я помоля да реорганизира срещите ми, така че да ги проведа или по телефона, или на видеоконференция. Пускам имейл на Гейл, за да знае, че до четвъртък вечер най-рано няма да си бъда вкъщи. След това проверявам инбокса и сред другите неща откривам предложение за джойнтвенчър с корабостроителница в Тайван. Препращам го на Рос, за да го прибави към въпросите, които ще обсъждаме.

След това се връщам към другия важен въпрос: Елена. През уикенда ми е пуснала два есемеса, на които не съм отговорил.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Уикенда

Дата: 23 май 2011, 08:15

До: Елена Линкълн

Добро утро, Елена.

Извинявай, че не ти отговорих. Бях зает през уикенда и през цялата седмица ще съм в Портланд.

Не мога да кажа нищо за следващата седмица, но ако съм свободен, ще ти съобщя. Последните резултати за козметичния бизнес изглеждат обещаващи. Браво, госпожо…

С най-добри пожелания

К

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Натискам изпращане и се питам какво ли би казала Елена за Ана… и обратното. От лаптопа ми се разнася звън — пристига нов имейл.

От Ана е.

Подател: Анастейжа Стийл

Относно: Новия ми компютър (назаем)

Дата: 23 май 2011, 08:20

До: Крисчън Грей

По необясними причини спах доста добре. Благодаря, че попитахте, Сър. Доколкото ми е известно, компютърът е назаем, следователно не е мой.

Ана

Написала е „Сър“ с главно С. Момичето е чело и по всяка вероятност е започнало проучването си. Освен това все още ми говори. Ухилвам се като глупак на мейла. Това е добра новина. Може и да ми казва, че не иска компютъра.

Това вече ще е неприятно.

Клатя глава развеселен.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Новия Ви компютър (назаем)

Дата: 23 май 2011, 08:22

До: Анастейжа Стийл

Компютърът е назаем без фиксиран срок и за неопределено време, госпожице Стийл.

Не мога да не отбележа, че от тона Ви разбирам, че сте прочели документацията, която Ви дадох.

Имате ли някакви въпроси дотук?

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Натискам изпращане. Колко ли време ще мине, докато отговори? Продължавам да чета имейлите си, за да се разсейвам, докато чакам отговора ѝ. Получил съм административно резюме от Фред, шефа на телекомуникационния отдел, за разработката на таблета със соларно захранване — един от любимите ми проекти. Това е амбициозна работа, но малко от бизнесначинанията ми имат по-голямо значение от това и аз много се вълнувам. Решен съм да внеса достъпна световна технология в Третия свят. Компютърът ми звънва.

Нов имейл от госпожица Стийл.

Подател: Анастейжа Стийл

Относно: Търсене на информация

Дата: 23 май 2011, 08:25

До: Крисчън Грей

Имам много въпроси, но едва ли са подходящи за имейл, а някои хора трябва да работим, за да си изкарваме прехраната.

Не се нуждая и не искам компютър за вечни времена.

До скоро и приятен ден, Сър.

Ана

Тонът на имейла ме кара да се усмихна, но ми се струва, че тя е на работа, така че този може да е последният за известно време. Нежеланието ѝ да приеме тъпия компютър ме дразни. Личи си, че не ламти за пари. Не е златотърсачка — рядко срещано качество сред днешните жени… но пък Лейла беше същата.

— Господине, не заслужавам тази красива рокля.

— Напротив. Вземи я. И да не чувам и дума повече.

— Добре, господарю.

— Добре. А и този модел ти отива.

А, Лейла. Тя беше добра подчинена, но се привърза прекалено много, а аз не бях подходящият за целта мъж. За щастие не продължи дълго. Сега е омъжена и щастлива. Препрочитам имейла на Ана.

„А някои хора трябва да работим, за да си изкарваме прехраната“.

Наглото женище — намеква, че не върша никаква работа.

Много важно!

Включвам сухото резюме на Фред на десктопа и решавам да се разбера с Ана.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Новия Ви компютър (отново назаем)

Дата: 23 май 2011, 08:26

До: Анастейжа Стийл

После, бебчо.

ПП: И аз работя, за да си изкарвам прехраната.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Няма начин да се съсредоточа върху работата, докато чакам издайническото звънване да ме извести за нов имейл от Ана. Когато пристига, веднага го отварям, но се оказва, че е от Елена. Изненадан съм от разочарованието, което ме притиска.

Подател: Елена Линкълн

Относно: Уикенда

Дата: 23 май 2011, 08:33

До: Крисчън Грей

Крисчън, работиш прекалено много. Какво има в Портланд? Работа ли те задържа там?

Х

Елена Линкълн

Есклава1

За красотата, която е в теб™

Да ѝ кажа ли? Ако ѝ кажа, тя ще позвъни незабавно и ще ме засипе с въпроси, а аз все още не съм готов да споделя преживяванията си от уикенда. Пиша ѝ бърз имейл, в който казвам, че става въпрос за работа, и отново се зачитам.

В девет звъни Андреа и преглеждаме заедно ангажиментите ми. Тъй като съм в Портланд, я карам да ми уреди среща с президента и областния вицепрезидент по икономическото развитие в университета, за да обсъдим проекта за науката за почвата, който сме започнали, и необходимостта от допълнително финансиране за следващата фискална година. Тя се съгласява да отложи всичките ми социални ангажименти за седмицата, след това ме свързва за първата видеоконференция за деня.

В три, докато разглеждам предложенията за таблет, които ми е изпратил Барни, някой чука на вратата. Прекъсването ме дразни, но за момент нахлува надеждата, че е госпожица Стийл. Оказва се Тейлър.

— Здравей. — Надявам се гласът ми не издава разочарованието ми.

— Нося дрехите ви, господин Грей — напомня ми любезно той.

— Влез. Би ли ги закачил в гардероба? Очаквам следващия конферентен разговор.

— Разбира се, господине. — Той тръгва бързо към спалнята, понесъл два калъфа с костюми и един сак.

Когато се връща, аз все още чакам обаждането.

— Тейлър, мисля, че няма да имам нужда от теб през следващите два дена. Защо не отидеш да се видиш с дъщеря си?

— Много ви благодаря, господине, но двамата с майка ѝ… — Той млъква смутено.

— А, това ли било? — питам аз.

Той кима.

— Да, господине. Ще има нужда от преговори.

— Добре. В сряда по-добре ли ще бъде?

— Ще попитам. Благодаря ви, господине.

— Мога ли да ти помогна с нещо?

— Вие правите достатъчно, господине.

Няма желание да говори по този въпрос.

— Добре. Ще ми трябва принтер — можеш ли да го уредиш?

— Да, господине. — Излиза и затваря тихо вратата, а аз се мръщя. Надявам се бившата му жена да не създава проблеми. Плащам за училището на дъщеря му като поредния стимул да остане на работа при мен; той е добър човек и не искам да го изгубя. Телефонът звънва — това е очакваният конферентен разговор с Рос и сенатор Бландино.

Последният ми разговор приключва в пет и двайсет. Протягам се на стола и се замислям колко продуктивен съм бил този ден. Невероятно е колко повече работа успявам да свърша, когато не съм в офиса. Трябва да прочета само два доклада и приключвам за деня. Щом поглеждам през прозореца към небето на ранната вечер, мислите ми се плъзват към потенциалната подчинена.

Питам се как ли е минал денят ѝ в „Клейтън“, докато е слагала цени на кабели и е мерила въжета. Дано един ден ги използвам на нея. Мисълта ме кара да си я представя вързана в стаята с играчките. Замислям се за момент… след това бързо ѝ пускам имейл. Цялото това чакане, работа и пускане на имейли ме прави неспокоен. Много добре знам как да се освободя от натрупаната енергия, но ще трябва да се примиря с един крос.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Изкарване на прехраната

Дата: 23 май 2011, 17:24

До: Анастейжа Стийл

Уважаема госпожице Стийл,

Надявам се денят Ви на работа да е бил приятен и лек.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Преобличам се в екипа за бягане. Тейлър ми е донесъл още два анцуга. Сигурен съм, че това е по настояване на Гейл. На тръгване към вратата проверявам имейла си. Тя е отговорила.

Подател: Анастейжа Стийл

Относно: Изкарване на прехраната

Дата: 23 май 2011, 17:48

До: Крисчън Грей

Сър, денят ми бе лек и приятен. Благодаря.

Ана

Само че тя не си е подготвила домашното. Пускам ѝ нов имейл.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Свърши си задачата!

Дата: 23 май 2011, 17:50

До: Анастейжа Стийл

Госпожице Стийл,

Радвам се, че денят Ви е минал добре.

И защо докато пишете имейли не правите нищо по това проучване?

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Вместо да изляза, чакам отговора ѝ. Не се налага да чакам дълго.

Подател: Анастейжа Стийл

Относно: Глупости!

Дата: 23 май 2011, 17:53

До: Крисчън Грей

Господин Грей, престанете да ми пишете и ще си свърша работата. Бих искала да заслужа още една отлична оценка.

Ана

Избухвам в смях. Точно така. Тази шестица е върхът. Затварям очи и отново усещам устните ѝ около члена си.

Мама му стара!

Заставям своенравното си тяло да се подчини и изпращам отговор. След това чакам.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Нетърпение

Дата: 23 май 2011, 17:55

До: Анастейжа Стийл

Госпожице Стийл,

Престанете да ми пишете и си свършете задачата.

Много бих желал да Ви дам още една отлична оценка.

Първата, която дадох, беше съвсем заслужена :)

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Тя не отговаря веднага и малко разочарован, аз се обръщам и решавам да отида да потичам. Тъкмо отварям вратата и чувам звън. Инбоксът ме вика.

Подател: Анастейжа Стийл

Относно: Търсене в интернет

Дата: 23 май 2011, 17:59

До: Крисчън Грей

Господин Грей,

Каква ключова дума предлагате да сложа в търсачката?

Ана

Мама му стара! Как не се сетих за това? Можех да ѝ дам книги. Хрумват ми най-различни уебсайтове, но не искам да я уплаша. Дали да не започне с най-ваниленото…

Подател: Крисчън Грей

Относно: Търсене в интернет

Дата: 23 май 2011, 18:02

До: Анастейжа Стийл

Госпожице Стийл,

Винаги започвайте с Уикипедия.

Никакви имейли повече, освен ако нямаш конкретни въпроси по темата. Разбрано?

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Ставам от бюрото, като си мисля, че тя няма да ми отговори, но както обикновено, тя ме изненадва и отговаря. Не мога да устоя.

Подател: Анастейжа Стийл

Относно: Деспотичен!

Дата: 23 май 2011, 18:04

До: Крисчън Грей

Да… Сър.

Как може да си толкова деспотичен!

Ана

Много правилно си ме преценила, сладурче.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Контрол

Дата: 23 май 2011, 18:06

До: Анастейжа Стийл

Нямаш представа колко, Анастейжа.

Е, сега може би имаш някаква бегла представа.

Свърши си работата!

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

„Озапти се, Грей!“ Преди тя да ме разсее отново, излизам. „Фу Файтърс“ дънят в ушите ми, докато тичам към реката; виждал съм Уиламет на зазоряване, но сега искам да я видя и на смрачаване. Вечерта е прекрасна; двойки се разхождат край брега, някои са седнали на тревата, туристи обикалят с велосипеди по алеите в парка. Избягвам ги, а музиката тътне в ушите ми.

Госпожица Стийл има въпроси. Все още е в играта — това не означава „не“. Размяната на имейли ми дава надежда. Докато тичам под Хоторн Бридж, мисля над лекотата, с която пише, много по-свободно се справя, отколкото когато говори. Може би това е предпочитаният ѝ начин на изразяване. Все пак учи литература. Надявам се, когато се върна, да ме чака нов имейл, може би с въпроси, може би с други дръзки забележки.

Точно така! Очаквам с нетърпение този момент.

Докато тичам по Мейн Стрийт, се надявам тя да приеме предложението ми. Мисълта е вълнуваща, дори ме оживява и аз ускорявам, тичам чак до „Хийтман“.

Сядам на стола пред голямата маса в осем и петнайсет. Вечерял съм пъстърва от Орегон благодарение на госпожица Черни очи и все още имам половин чаша „Сансер“ за допиване. Лаптопът ми е отворен, включен, да не би да пристигне важен имейл. Посягам към принтирания доклад за възможностите в Детройт.

— Налага се да е в Детройт — ръмжа на глас и започвам да чета.

След няколко минути чувам звън.

Пристигнал е имейл с „Шокирана студентка от университета във Ванкувър“ в полето за тема. Това ме кара да се изправя.

Подател: Анастейжа Стийл

Относно: Шокирана студентка от Университета във Ванкувър

Дата: 23 май 2011, 20:33

До: Крисчън Грей

Добре, мисля, че видях достатъчно.

Беше удоволствие да те познавам.

Ана

Мама му стара!

Прочитам го отново.

Мама му стара!

Това означава „не“. Зяпнал съм екрана и не мога да повярвам.

Дотук ли бяхме?

Няма ли да обсъждаме?

Просто „беше удоволствие да те познавам“ ли?

Какво, мама му стара, стана?

Отпускам се на стола, напълно шашнат.

Удоволствие ли?

Удоволствие значи.

УДОВОЛСТВИЕ.

Мислеше, че е много повече от просто удоволствие, когато беше отметнала глава назад, докато свършваше.

„Не бързай чак толкова, Грей“.

Може пък да е шега.

„На това ли му се вика шега?“

Придърпвам лаптопа, за да напиша отговор.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Удоволствие ли?

Дата: 23 май 2011

До: Анастейжа Стийл

Докато гледам екрана, пръстите ми висят над клавишите и не мога да измисля какво да кажа.

Как можа да ме разкара толкова лесно?

Първото ѝ чукане.

„Събери си акъла, Грей. Какви са възможностите ти?“ Май трябва да я посетя, просто да се уверя, че наистина е казала „не“. Може да успея да я разубедя. Нямам представа как да отговоря на този имейл. Може пък да е видяла някои прекалено хард сайтове. Защо не ѝ дадох няколко книжки? Не мога да повярвам. Нека ме погледне в очите и тогава да ми каже „не“.

Точно така! Потривам брадичка, докато съставям план, и няколко минутки по-късно съм пред гардероба, за да извадя вратовръзката си.

Точно тази вратовръзка.

Сделката все още не е свършена. Вадя от сака презервативи и ги пъхвам в задния джоб на панталоните, след това си грабвам якето и бутилка бяло вино от минибара. По дяволите, това е шардоне, но нищо, ще трябва да стане. Грабвам ключа от стаята, затварям вратата и тръгвам към асансьора, за да си взема колата.

Докато спирам аудито пред апартамента, който тя дели с Кавана, се питам дали това е разумна постъпка. Никога досега не съм посещавал някоя от подчинените в дома ѝ — винаги те са идвали при мен. Нарушавам всички граници, които съм си определил. Отварям вратата на колата и слизам. Чувствам се неловко. Идването ми тук е необмислено и самонадеяно. Но пък вече съм идвал два пъти, макар и само за по няколко минути. Ако тя се съгласи, ще трябва да оправдая очакванията ѝ. Това няма да се случи отново.

„Май избързваш, Грей.

Тук си, защото мислиш, че отговорът ѝ е „не“!“

Почуквам и ми отваря Кавана. Изненадана е да ме види.

— Здравей, Крисчън. Ана не спомена, че ще идваш. — Отстъпва, за да вляза. — В стаята си е. Ще я повикам.

— Недей, искам да я изненадам. — Отправям ѝ най-приятелския си и невинен поглед и в отговор тя примигва няколко пъти. „Леле. Стана съвсем лесно. Кой да предположи?“ Колко хубаво. — Къде е стаята ѝ?

— Оттук, първата врата. — Тя сочи врата в края на празния хол.

— Благодаря.

Оставям якето и студеното вино на един от кашоните, отварям вратата и попадам в тесен коридор, където има две врати. Сигурно едната е баня, затова чукам на другата. Чакам секунда и отварям и ето я Ана, седи на малко бюро и чете нещо, което ми прилича на договора. Със слушалки е и лениво барабани в такт с музика, която не чувам. Оставам за момент да я наблюдавам. Лицето ѝ смръщено, тя е съсредоточена; косата ѝ е сплетена, тя е по анцуг. Може да е ходила да тича тази вечер… може би страда от прилив на излишна енергия. Тази мисъл ми доставя удоволствие. Стаята ѝ е малка, спретната и момичешка: цялата е в бяло, кремаво и бебешко синьо, окъпана в меките отблясъци на нощната лампа. Освен това е и малко празна, но забелязвам затворен кашон, на който пише „стаята на Ана“. Добре поне че има двойно легло — с бяла табла от ковано желязо. Чудесно. Тук има възможности.

Ана неочаквано скача, стресната от присъствието ми.

„Да, тук съм заради имейла ти“.

Сваля слушалките и звуците на тихата музика се разнасят между нас.

— Добър вечер, Анастейжа.

Тя ме зяпа в недоумение, ококорена.

— Мисля, че съдържанието на имейла ти изисква обяснение очи в очи. — Старая се да говоря съвсем естествено. Тя отваря уста, след това я затваря, но не продумва.

Госпожица Стийл е безмълвна. Това вече ми допада.

— Мога ли да седна?

Тя кима и продължава да ме гледа недоумяващо, докато се настанявам на леглото ѝ.

— Чудех се как ли изглежда спалнята ти — започвам, за да разчупя леда, въпреки че не ме бива много в празните приказки. Тя се оглежда, сякаш вижда стаята за пръв път. — Тук е много спокойно и тихо — добавям, въпреки че в момента не мога да кажа, че ми е спокойно. — Искам да разбера защо каза „не“ на предложението ми, без каквото и да е обсъждане.

— Как… — прошепва тя, но млъква, недоумението все още личи в тихия ѝ глас.

— Все още съм в „Хийтман“.

— Искаш ли нещо за пиене? — прописква тя.

— Не, благодаря, Анастейжа. — Чудесно. Най-сетне се сети, че трябва да се държи възпитано. Само че аз искам да се разберем за онова, заради което съм тук: стряскащия ѝ имейл. — И така, за тебе беше удоволствие да ме познаваш? — натъртвам на думата, която ми се е сторила най-обидна.

Удоволствие значи.

Тя свежда поглед към ръцете в скута си, пръстите ѝ нервно барабанят по бедрата.

— Мислех, че ще ми отговориш с мейл — отвръща тя, гласът ѝ като нея, по-нисък от тревата.

— Нарочно ли хапеш тази устна? — питам аз, гласът ми е по-строг, отколкото съм възнамерявал.

— Изобщо не се бях усетила — прошепва тя. Пребледняла е.

Не откъсваме очи един от друг.

Въздухът между нас почти пропуква от напрежение.

Мамка му!

„Нима не го усещаш, Ана? Не усещаш ли напрежението? Ами привличането?“ Дишането ми става плитко, докато наблюдавам как зениците ѝ се разширяват. Бавно, нарочно, посягам към косата ѝ и нежно изтеглям ластика, като освобождавам едната плитка. Тя ме наблюдава, очарована, очите ѝ не се отделят от моите. Разхлабвам и втората плитка.

— Значи си решила да поспортуваш малко. — Пръстите ми проследяват очертанието на ушната мида. Много внимателно подръпвам и стискам меката част. Тя не носи обеци, въпреки че ушите ѝ са пробити. Питам се как ли ще изглежда диамант на това място. Питам я защо е спортувала. Гласът ми е съвсем тих. Дишането ѝ става по-бързо.

— Трябваше ми време да помисля — отвръща тя.

— За какво да помислиш, Анастейжа?

— За теб.

— И реши, че е било удоволствие за теб да ме познаваш някъде там в миналото. Питам се дали си имала предвид познаване в библейския смисъл на думата.

Бузите ѝ порозовяват.

— Не знаех, че си падаш по Библията.

— Като дете ходех на неделно училище, Анастейжа. Доста неща научих там.

— Не си спомням да съм чела за щипки за зърна в Библията. Може би са те учили от някоя по-нова версия — заяжда се тя, очите ѝ блестят провокативно.

Ах тази голяма уста!

— Е, така и предполагах. Значи съм взел правилното решение да мина да ти напомня какво удоволствие е било за теб да ме познаваш. — Предизвикателството е в гласа ми, а сега виси помежду ни. Устата ѝ увисва изненадано, но аз плъзвам пръсти под брадичката ѝ и я затварям. — Как намирате идеята ми, госпожице Стийл? — шепна, докато се гледаме.

Неочаквано тя се хвърля към мен.

Мама му стара!

Незнайно как успявам да сграбча ръцете ѝ преди да ме докосне и ги извивам така, че тя се озовава на леглото, под мен, и аз съм протегнал ръцете ѝ над главата. Обръщам лицето ѝ към своето, целувам я силно, езикът ми проучва и завладява. Тялото ѝ се надига в отклик и тя ме целува със същата доза желание.

„О, Ана. Какво правиш с мен?“

След като започва да се гърчи за още, спирам и я поглеждам. Време е за план Б.

— Имаш ли ми доверие? — питам, когато тя отваря очи.

Тя кима ентусиазирано. От задния джоб на панталоните вадя вратовръзката, за да може тя да я види, след това я възсядам, хващам двете ѝ протегнати китки и я връзвам за една от металните пръчки на леглото.

Тя се гърчи под мен, пробва колко стегнато е вързана, но вратовръзката държи. Няма да ми избяга.

— Ето, така е по-добре. — Усмихвам се облекчено, защото тя е точно там, където искам. Сега трябва да я съблека.

Сграбчвам десния ѝ крак и започвам да развързвам гуменката.

— Не — опитва се да протестира тя, опитва се да отдръпне крака си и аз знам, че го прави, защото е тичала и не иска да ѝ сваля кецовете. Да не би да си мисли, че потта ще ме отврати?

Миличка!

— Ако се съпротивляваш, ще ти вържа и краката. Ако вдигаш шум, ще ти завържа устата. Така че тихо! Катрин сигурно подслушва.

Тя спира. Знам, че инстинктите не ме лъжат. Тя се срамува от краката си. Кога ще разбере, че тези неща не ме притесняват?

Бързо свалям гуменки, чорапи и анцуг. След това я измествам така, че да се опъне, и я намествам върху чаршафа и грубата домашно тъкана кувертюра. Ще направим голям хаос.

„Престани да хапеш тъпата си устна!“

Прокарвам пръст по устата ѝ като предупреждение. Тя свива устни в нещо като целувка и ме кара да се усмихна. Красива е, чувствено създание.

След като вече е там, където искам, си свалям обувките и чорапите, разкопчавам горното копче на панталоните и смъквам ризата. Тя не откъсва очи от мен.

— Мисля, че видя повече от необходимото. — Нека се чуди какво става, без да знае какво следва. Ще бъде плътска заплаха. Досега не съм ѝ връзвал очите, така че това ще спадне към обучението. Стига да каже да…

Отново я възсядам, стискам подгъва на тениската ѝ и я завивам нагоре. Вместо да я сваля, я вдигам върху очите ѝ: много удобна превръзка за очи.

Тя изглежда фантастично, изпъната и вързана.

— Става все по-хубаво и по-хубаво. Мисля да си взема нещо за пиене — шепна аз и ставам от леглото. Излизам от стаята, оставям вратата открехната и влизам в хола, за да взема бутилката вино.

Катрин вдига поглед от мястото си на канапето, където чете, извива учудено вежди. „Не ми казвай, че досега не си виждала мъж без риза, Кавана, защото няма да ти повярвам“.

— Кейт, къде да намеря чаши, лед и тирбушон? — питам, без да обръщам внимание на скандализираното ѝ изражение.

— Ами, в кухнята. Ще ти донеса. Къде е Ана?

„А-ха, проявяваш загриженост за приятелката си. Браво“.

— В момента е вързана, но иска нещо за пиене. — Посягам към бутилката шардоне.

— Ясно — отвръща Кавана и аз тръгвам след нея към кухнята, където тя сочи чашите, оставени на плота. Всички чаши са извадени и предполагам, че се канят да ги приберат за пренасянето. Подава ми тирбушон, а от хладилника вади формичка за лед и начупва леда на кубчета.

— Все още не сме събрали багажа. Знаеш ли, че Елиът ми помага да се пренеса? — отбелязва критично.

— Нима? — Не проявявам никакъв интерес, докато отварям виното. — Просто пусни лед в чашите. — С брадичка посочвам двете чаши. — Това е шардоне. По-приятно е за пиене с лед.

— Мислех, че си от мъжете, които предпочитат червено — отбелязва тя, докато наливам. — Ще дойдеш ли да помогнеш на Ана да се пренесе? — Очите ѝ блестят. Тя ме предизвиква.

„Накарай я да млъкне, Грей“.

— Не, не мога. — Говоря троснато, защото тя ме нервира, опитва се да ме накара да се почувствам виновен. Устните ѝ се свиват, аз се обръщам и се каня да изляза, но забелязвам неодобрението в погледа ѝ.

„Майната ти, Кавана“.

Няма начин да дойда да помагам. Връзката ни с Ана не е такава. Освен това не мога да отделя време.

Връщам се в стаята на Ана и затварям вратата, изолирам се от Кавана и възмущението ѝ. Виждам Ана Стийл и гледката ми доставя неимоверно удоволствие. Тя лежи задъхана, в очакване, на собственото си легло. Оставям виното на нощното шкафче, вадя пакетчето от панталоните и го оставям до виното, след това смъквам панталоните и бельото на пода и освобождавам еректиралия си член.

Отпивам глътка вино — изненадващо хубаво е — и поглеждам Ана. Тя не е промълвила и дума. Лицето ѝ е обърнато към мен, устните ѝ са разтворени в очакване. Вземам чашата ѝ и отново я възсядам.

— Жадна ли си, Анастейжа?

— Да — прошепва тя.

Отпивам глътка, навеждам се и я целувам, изливам виното в устата ѝ. Тя го прехвърля с език и дълбоко в гърлото ѝ чувам как мърка от удоволствие.

— Още? — питам.

Тя кима, усмихва се и аз се подчинявам.

— Хайде да не прекаляваме. Знаем, че не носиш на пиене, нали, Анастейжа — шегувам се и устата ѝ се разтяга в усмивка. Навеждам се и я оставям да отпие още от устата ми, а тя се гърчи под мен.

— Това ли наричаш удоволствие? — питам и се отпускам до нея.

Тя притихва, става сериозна, само че устните ѝ се разтварят, когато вдишва шумно.

Отпивам нова глътка вино, този път с две кубчета лед. Когато я целувам, вмъквам едното малко парченце между устните ѝ, след това прокарвам пътека от ледени целувки по ароматната ѝ кожа от гърлото чак до пъпа. Там поставям другото парченце и малко вино.

Тя си поема рязко дъх.

— Сега не трябва да мърдаш. Ако мръднеш, ще разлееш вино по цялото легло. — Говоря тихо и я целувам отново, точно над пъпа. Бедрата ѝ потръпват. — О, не. Ако разлеете виното, ще ви накажа, госпожице Стийл.

В отговор тя стене и дръпва вратовръзката.

„Всяко нещо с времето си, Ана…“

Освобождавам гърдите ѝ от сутиена една по една и ги подпирам отдолу с чашките; гърдите ѝ са дръзки и уязвими, точно каквито харесвам. Бавно дразня и двете с устни.

— Това ли е за вас удоволствие? — шепна и духвам леко върху зърното. Устата ѝ се отпуска и оформя безмълвно „А“. Поемам ново кубче лед в уста и бавно го спускам по гръдната кост към зърното, обикалям го няколко пъти с леда. Тя стене под мен. Стискам кубчето с пръсти и продължавам да измъчвам всяко зърно със студени устни и остатъка от кубчето, което се топи между пръстите ми.

Тя скимти и диша тежко под мен, напряга се, но успява да остане неподвижна.

— Ако разлееш виното, няма да ти позволя да свършиш — предупреждавам я.

— О… моля те, Крисчън… Сър… Моля те — умолява ме тя.

Каква радост е да чуя тези думи.

Има надежда.

Това съвсем не означава „не“.

Прокарвам пръсти по тялото ѝ, слизам към бикините, дразня нежната кожа. Неочаквано тазът ѝ трепва рязко и тя разлива виното и вече разтопения лед от пъпа си. Местя се бързо, за да го оближа, целувам и смуча течността от тялото ѝ.

— О, скъпа Анастейжа, за жалост мръдна. И какво ще правим с теб сега? — Плъзвам пръсти под бикините и первам клитора.

— А! — стене тя.

— О, бебчо — шепна с благоговение. Тя е мокра. Много мокра.

Виждаш ли колко е хубаво?

Пъхвам показалеца и средния си пръст в нея и тя потреперва.

— Скоро ще си готова за мен — шепна и бавно вкарвам и изкарвам пръстите си, а тя издава дълъг стон. Тазът ѝ започва да се повдига, за да посрещне пръстите ми.

О, колко силно го желае.

— Лакомото ми момиче. — Гласът ми е все още тих и тя се опитва да следва темпото, което определям, докато правя кръгчета около клитора ѝ с палеца, дразня я и я измъчвам.

Тя изкрещява, тялото ѝ се извива под мен. Искам да видя изражението ѝ, вдигам другата си ръка и смъквам тениската от главата ѝ. Тя отваря очи и мига на меката светлина.

— Искам да те докосна — моли тя, гласът ѝ е дрезгав, издава нуждата ѝ.

— Знам — въздишам до устните ѝ и я целувам, като не спирам безмилостния ритъм с пръстите и палеца. Тя има вкус на вино, нужда и Ана. Целува ме с жажда, каквато не съм усещал досега. Задържам горната част на главата ѝ, за да ѝ попреча да мърда, и продължавам да я целувам и да я чукам с пръсти. Когато краката ѝ се стягат и изпъват, намалявам темпото.

„О, не, миличка. Все още няма да свършваш“.

Правя го още три пъти, докато целувам топлата ѝ, сладка уста. На петия път оставям пръстите си вътре и заговарям тихо и много бавно в ухото ѝ:

— Това е наказанието ти. Така близо до края и така далеч. Това удоволствие ли е?

— Моля те — хленчи тя.

Господи, колко обичам да я чувам да се моли!

— Как искаш да те чукам, Анастейжа?

Пръстите ми започват отново, краката ѝ се разтреперват и аз отпускам ръка.

— Моля те… — задъхва се тя, произнася думите толкова тихо, че едва ги чувам.

— Кажи ми какво искаш, Анастейжа.

— Теб… веднага — моли се тя.

— Дали да те чукам така, или иначе, или пък еди-как си? Имаме голям избор — обяснявам аз. Изтеглям ръката си, дръпвам презерватива от нощното шкафче и коленича между краката ѝ. Без да откъсвам очи от нея, смъквам бикините и ги хвърлям на пода. Очите ѝ са тъмни, пълни с обещания и копнеж. Ококорва се, докато поставям бавно презерватива.

— Това ли е удоволствие? — питам и обхващам ерекцията си в юмрук.

— Беше само шега… — скимти тя.

Шега ли?

Благодаря ти, Господи!

Не всичко е загубено.

— Шега? — питам, докато юмрукът ми се плъзва нагоре и надолу по пениса ми.

— Да. Моля те, Крисчън.

— Значи ми се смееш?

— Не. — Гласът ѝ едва се чува, но едно леко поклащане на главата ѝ е всичко, което искам да знам.

Докато я наблюдавам и виждам колко се нуждае от мен… Готов съм да изригна в ръката си само като я гледам. Сграбчвам я, обръщам я и вирвам дупето ѝ, прекрасното ѝ дупе, във въздуха. Какво изкушение. Шляпвам бузата, шляпвам я силно, след това влизам в нея.

Мили боже! Тя е напълно готова.

Тя се стяга около мен и изкрещява, когато свършва.

Мама му стара. Стана прекалено бързо.

Задържам бедрата ѝ на място, чукам я яко, докато я разтърсват тръпките на оргазма. Стискам зъби, забивам се в нея отново и отново, докато не усещам, че напрежението в нея започва отново да расте.

„Хайде, Ана. Отново“, опитвам се да ѝ внуша, докато се изтласквам напред.

Тя стене и скимти под мен, по гърба ѝ избива ситна пот.

Краката ѝ започват да треперят.

Близо е.

— Хайде, Анастейжа, отново! — ръмжа аз и по някакво чудо оргазмът ѝ разтърсва и нейното, и моето тяло. Мама му стара! Свършвам, без да кажа и дума.

Отпускам се върху нея. Беше наистина изтощително.

— Това удоволствие ли беше? — съскам на ухото ѝ, докато си поемам въздух.

Докато тя лежи отпусната на леглото, задъхана, аз се изтеглям от нея и свалям противния презерватив. Ставам от леглото и се обличам бързо. Когато съм готов, посягам и развързвам връзката, освобождавам я. Тя се обръща, протяга ръце и пръсти и си нагласява сутиена. Завивам я с кувертюрата и лягам до нея, подпрян на лакът.

— Беше върхът на удоволствието — заявява тя с хитра усмивка.

— Ето пак тази дума.

— Не я ли харесваш?

— Никак.

— О!… Не знам… Мисля, че има доста благоприятен ефект върху теб.

— Вече и благоприятен ефект, така ли? Колко още според вас, госпожице Стийл, може да бъде наранявано моето его?

— Не мисля, че на егото ти му има нещо.

— Сигурна ли си?

Доктор Флин има какво да каже по този въпрос.

— Защо не обичаш да те докосват? — любопитства тя със сладък и тих глас.

— Просто не обичам. — Целувам я нежно по челото, за да я отклоня от разпита. — Значи този имейл е твоята представа за шега?

Тя ме поглежда срамежливо и свива рамене в нещо като извинение.

— Явно. И все още обмисляш предложението ми?

— Да, това „неприлично предложение“. Да, обмислям го.

Слава богу, че е така.

Сделката ни все още е на дневен ред. Облекчението ми е осезаемо; почти го вкусвам.

— Но имам много въпроси по него.

— Бих бил разочарован, ако нямаше въпроси.

— Щях да ти пратя всичко по мейла, ако ти не ме беше прекъснал.

— Казва се коитус интеруптус. Прекъснато сношение.

— Знаех си, че някъде дълбоко заровено в теб има чувство за хумор. — В очите ѝ танцуват весели искрици.

— Много малко неща са смешни, Анастейжа. Помислих, че ми казваш не, не на дискусия по договора, не на всичко.

— Още не съм решила. Не знам. Ще ме връзваш ли с каишка за врата?

Въпросът ѝ ме изненадва.

— Ти си правила проучването, Анастейжа. Не знам, наистина не знам. Никога не съм го правил с никого.

— А теб връзвали ли са те за врата? — пита тя.

— Да.

— Мисис Робинсън?

— Мисис Робинсън! — Избухвам в смях. Ан Банкрофт в „Абсолвентът“. — Ще ѝ кажа, че си я нарекла така. Ще ѝ хареса.

— Ти още говориш с нея? — Гласът ѝ изтънява от шок и възмущение.

— Да. — Какво толкова?

— Ясно. — Сега вече заговори рязко. Ядоса ли се? Защо? Не разбирам. — Значи ти имаш някого, с когото да споделяш… различния си начин на живот, а на мен не ми е разрешено. — Говори раздразнено, но отново ми държи сметка за моите си неща.

— Знаеш ли, никога не съм мислил за това от тази гледна точка. Госпожа Робинсън беше част от този различен начин на живот. Казах ти: тя е просто добра приятелка. Ако искаш, ще те запозная с някоя от моите подчинени. И с нея също.

— Това твоята представа за шега ли е? — пита тя.

— Не, Анастейжа. — Изненадан съм колко разпалено говори и клатя глава, за да подчертая казаното. Напълно нормално е една подчинена да провери бившите, за да знае какво харесва доминантът.

— Не, благодаря, мисля да се справя сама — настоява тя и посяга към кувертюрата, за да я дръпне до брадичката си.

Какво, да не би да се разстрои?

— Анастейжа. Не исках да те обидя, сериозно.

— Не съм обидена. Отвратена съм.

— Отвратена?

— Не искам да говоря с никоя от бившите ти приятелки, робини, подчинени или както там ги наричаш.

О-па!

— Анастейжа Стийл, ти ревнуваш ли? — Това не го проумявам… наистина не мога. Тя се изчервява като домат и разбирам, че съм напипал корена на проблема ѝ. Как, по дяволите, е възможно да ревнува?

„Сладурче, чака те дълъг живот с мен“.

Много активен живот.

— Ще останеш ли при мен?

Какво? Не, разбира се.

— Утре сутринта имам бизнес среща в хотела, а и мисля, че вече знаеш, че не спя с приятелките си, робините си, подчинените си… изобщо с никой. Петък и събота бяха изключения и това няма да се повтори.

Тя се цупи отново и на лицето ѝ се изписва инатливо изражение.

— Е, тогава си тръгвай. Уморена съм.

— Искаш да кажеш, че ме гониш ли?

Не трябваше да става така.

— Да.

Как да, по дяволите?

За пореден път съм обезоръжен от госпожица Стийл.

— Е, ето още нещо, което ми се случва за първи път — мърморя аз.

Изритан. Не мога да повярвам.

— Значи не искаш да обсъждаме нищо сега? За договора имам предвид — питам, за да си намеря извинение да остана още малко.

— Не искам — тросва се тя. Лошото ѝ настроение ме дразни и ако наистина беше моя, нямаше да търпя подобно нещо.

— Боже, как искам да те напердаша. Ще се почувстваш доста по-добре. А и аз също — уведомявам я.

— Не можеш да ми говориш така… Все още не съм подписала нищо. — Очите ѝ блестят предизвикателно.

„О, миличка, мога да го кажа. Просто не мога да го направя. Не и преди да ми позволиш“.

— Остави ме да си помечтая, Анастейжа. Сряда? — Все още го искам. Така и не мога да кажа защо, наистина не знам; тя е толкова различна. Лепвам бърза целувка на устните ѝ.

— Сряда — съгласява се тя и аз отново усещам облекчението.

— Ще те изпратя — добавя тя, вече с по-мек тон, — само момент. — Избутва ме от леглото и облича тениската си. — Подай ми анцуга, ако обичаш — нарежда и го сочи.

Леле! Госпожица Стийл можела да командва.

— На вашите услуги, мадам — шегувам се аз, макар да знам, че няма да разбере. Тя обаче присвива очи. Знае, че ѝ се присмивам, но не казва и дума, докато си навлича долнището.

Развеселен, че ме изхвърля на улицата, тръгвам след нея през хола към вратата.

Кога за последен път се е случвало подобно нещо?

Никога.

Тя отваря вратата, но е забола поглед в ръцете си.

Какво става?

— Добре ли си? — питам и галя долната ѝ устна с палец. Може би тя не иска да си тръгвам, може би няма търпение да си тръгна.

— Да — отвръща тихо и примирено. Май не ѝ вярвам.

— Сряда — напомням ѝ. Ще я видя тогава. Навеждам се, целувам я и тя затваря очи. Никак не искам да си ходя. Не и след като е толкова несигурна. Повдигам главата ѝ и задълбочавам целувката, а тя откликва, предава устните си.

„О, миличка, не се предавай. Пробвай“.

Тя стиска ръцете ми, целува ме и аз не искам да спра. Тя е завладяваща, тъмнината мълчи, потисната от младата жена пред мен. С огромно неудоволствие се отдръпвам и докосвам челото ѝ със своето.

Останала е без дъх, също като мен.

— Анастейжа, какво направи с мен?

— Бих могла да те попитам същото — промълвява тя.

Знам, че трябва да си тръгвам. Тя ме върти на пръста си, а не знам как стана. Целувам я по челото и тръгвам по пътеката към аудито. Тя остава да ме гледа от вратата. Не влиза. Усмихвам се, доволен, че все още е там, докато се качвам в колата.

Когато се обръщам, нея я няма.

Мама му стара. Какво се случи? Дори не ми помаха за довиждане.

Паля колата, поемам обратно към Портланд и анализирам всичко между нас.

Тя ми изпрати имейл.

Аз отидох при нея.

Изчукахме се.

Тя ме изхвърли, без да съм готов да си тръгна.

За пръв път — е, може и да не е за пръв път — се чувствам донякъде използван за секс. Това е тревожно чувство, което ми напомня за времето с Елена.

По дяволите! Госпожица Стийл се надига от дъното и дори не го знае. А аз, като глупак, ѝ го позволявам.

Трябва да преобърна нещата. Този мек подход ме обърква.

Само че я искам. Тя трябва да подпише.

Само преследване ли е? То ли ме възбужда? Може би тя е причината?

Мамка му, не знам. Надявам се да науча повече в сряда. Хубавото е, че съм прекарал една приятна вечер. Подсмихвам се към огледалото за обратно виждане и влизам в гаража на хотела.

Когато се връщам в стаята си, сядам пред лаптопа.

„Съсредоточи се върху онова, което искаш, върху мястото, на което искаш да бъдеш“. Нали тъкмо за това ми приказва Флин с неговите глупости за разрешаване на проблемите.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Тази вечер!

Дата: 23 май 2011, 23:16

До: Анастейжа Стийл

Госпожице Стийл,

С нетърпение очаквам забележките Ви по договора.

Дотогава ти желая леки сънища, бебчо.

Крисчън Грей

Изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Много ми се иска да добавя: „Благодаря ти за поредната вечер, в която ме разсея…“, само че това ми се струва прекалено. Отмествам лаптопа, защото Ана сигурно спи, посягам към доклада за Детройт и продължавам да чета.

Вторник, 24 май 2011

Мисълта да построя фабриката за електроника в Детройт е потискаща. Ненавиждам Детройт — там има единствено лоши спомени. Опитвам се по всякакъв начин да ги забравя. Те се надигат, главно нощем, за да ми напомнят кой съм и откъде съм дошъл.

Затова пък Мичиган предлага чудесни данъчни облекчения. Трудно ми е да пренебрегна всичко, което предлагат в доклада. Подхвърлям го на масичката за кафе и отпивам глътка „Сансер“. По дяволите! Топъл е. Късно е. Трябва да поспя. Ставам и се протягам и в същия момент чувам звън откъм компютъра. Имейл. Може да е от Рос, затова поглеждам бързо.

От Ана е. Защо е будна толкова късно?

Подател: Анастейжа Стийл

Относно: Въпроси

Дата: 24 май 2011, 00:02

До: Крисчън Грей

Уважаеми господин Грей,

Прилагам списък с възраженията и въпросите ми. Очаквам с нетърпение да ги обсъдим в сряда по време на вечеря.

Номерата отговарят на номерата на клаузите в договора.

Говори за клаузите, така ли? Госпожица Стийл го е прочела. Отварям на екрана копие за справки.

ДОГОВОР

Настоящият договор се сключва на…………2011 година (вписва се датата, от която Договорът влиза в сила)

МЕЖДУ

ГОСПОДИН КРИСЧЪН ГРЕЙ, 301 Ескала, Сиатъл 98889

(ДОМИНАНТ)

И

ГОСПОЖИЦА АНАСТЕЙЖА СТИЙЛ, 1114 Грийн Стрийт, апартамент 7, Хевън Хайтс, Ванкувър, 98888

(ПОДЧИНЕНА)

Двете страни по договора постигнаха съгласие по следните точки от договора:

1. Долуизброените точки са условията на договор по взаимно съгласие между Доминанта и Подчинената.

ОСНОВНИ ПОЛОЖЕНИЯ

2. Основната цел на този договор е да послужи на Подчинената да изучи и се запознае със своята сексуалност и нейните лимити при пълно зачитане на нейната безопасност, сигурност, потребности и добро здравословно и психическо здраве и комфорт.

3. Доминантът и Подчинената се съгласяват и приемат, че всичко, което произтича от условията и договореностите по този Договор, е взаимно съгласувано и напълно конфиденциално. Допълнителни ограничения могат да бъдат съгласувани в писмен вид като Приложение към Договора.

4. Двете страни по Договора гарантират, че не страдат от венерически заболявания, сериозни инфекциозни заболявания като: СПИН, хепатит, херпес и че не са серопозитивни. Ако за времето, за което се сключва този договор, или за времето, за което бъде евентуално удължен, някоя от страните бъде диагностицирана с такова заболяване или има съмнения за такова заболяване, то тя се задължава незабавно да уведоми другата страна преди какъвто и да е следващ сексуален контакт между страните.

5. Условията по горните точки и предоставените гаранции и споразумения (както и допълнителни споразумения във връзка с мерките за безопасност) са неделима и задължителна част от този договор. Всяко нарушение по гореизложеното ще се счита като нарушение на договорните принципи и Договорът ще бъде обявен за невалиден, като невалидността влиза в действие незабавно. Всяка една от страните ще бъде отговорна пред другата страна за последствия, произтичащи от неспазването на условията в точка 3.

6. Всички точки в Договора трябва да бъдат разглеждани и четени в светлината на Основните положения, изложени в точка 1–5 от настоящия Договор.

ПРАВА И ЗАДЪЛЖЕНИЯ

7. Доминантът се задължава да се грижи за доброто физическо и психическо здраве на Подчинената, както и да ѝ осигури подходящо обучение, наставление и приучване към дисциплина. Доминантът сам ще прецени характера на това обучение и наставление, както и средствата за обучение в дисциплинираност, както и времето и мястото за това, като изцяло ще се съобрази с основните положения и средства за сигурност, разгледани в точка три или предмет на допълнително споразумение между страните.

8. В случай на неизпълнение от страна на Доминанта на условията по основните положения на Договора, свързани с ограниченията за сигурност в точка 3, Подчинената запазва правото си да прекрати Договора незабавно и да се откаже от услугите на Доминанта без предупреждение.

9. Като следствие от точка 2–5, Основни положения, и точка 7 Подчинената се задължава да служи и да се подчинява на Доминанта във всяко едно отношение. При спазване на договорните условия в точка 3 тя се задължава без възражение или колебание да удовлетворява желанията на Доминанта и да приема безрезервно и без колебания предложено ѝ обучение, наставление и дисциплиниране, независимо от характера им.

НАЧАЛО И СРОК НА ДОГОВОРА

10. Доминантът и Подчинената влизат в договорни отношения от датата на подписване на Договора, след като се запознаят и напълно приемат условията в него.

11. Договорът се подписва за три календарни месеца (от датата на подписването), което ще се счита и за срок на Договора. При изтичане на Срока на Договора двете страни ще обсъдят дали този Договор, както и приложенията по него, са били удовлетворителни за двете страни. Всяка една от страните има право да предложи удължаване на Договора, както и да предложи промени и допълнения към него. Ако липсва взаимно съгласие за продължаване на срока на Договора, двете страни ще бъдат свободни да продължат живота си самостоятелно.

РАЗПОЛОЖЕНИЕ

12. Подчинената ще бъде на разположение на Доминанта от петък вечер до неделя следобед всяка седмица за Срока на Договора, като часовете ще бъдат определяни от Доминанта (Фиксирано време), като редки изключения за времето могат да бъдат допълнително договаряни между двете страни.

13. Доминантът запазва правото си да освободи Подчинената от услугите си по всяко време и без да дава обяснения за причината. Подчинената може да поиска да бъде освободена по всяко време, като може да получи такова освобождаване от Доминанта само във връзка с правата ѝ по точки 2–5 и 8.

МЯСТО ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ НА УСЛОВИЯТА ПО ДОГОВОРА

14. Подчинената ще бъде на разположение на Доминанта във фиксираните от него часове и на определени от него места. Доминантът се задължава да покрие всички транспортни разходи на Подчинената.

УСЛУГИ — ОСНОВНИ КЛАУЗИ

15. Основните клаузи по услугите, които ще бъдат взаимно предоставяни, са прочетени, съгласувани и приети от двете страни по Договора. И двете страни приемат, че е възможно да изникнат ситуации или проблеми, които не са изцяло покрити от клаузите в Договора, или че някои от клаузите могат да бъдат предмет на допълнителна дискусия. В такива случаи трябва да бъдат добавени допълнителни клаузи под формата на Допълнения или Приложения към Договора, като те трябва да бъдат документирани официално, подписани с дата и да отговарят изцяло на Основните положения в клаузи 2–5.

ДОМИНАНТЪТ

15.1. Доминантът приема за свой основен приоритет здравето и безопасността на Подчинената по всяко време и във всички свои действия. Доминантът се задължава никога и по никакъв начин да не изисква, моли и позволява на Подчинената да участва по негово или нейно желание в дейностите, описани в Приложение 2, или в други действия, които и двете страни считат за опасни и несигурни. Доминантът няма да предприема и няма да позволи да бъде въвлечен в действия, които застрашават живота на Подчинената. Останалите подточки в клауза 15 следва да бъдат разглеждани в светлината на Основните положения 2–5, изброени по-горе.

15.2. Доминантът приема Подчинената като негова — да я притежава, контролира и доминира и дисциплинира за времето на Срока на Договора. Доминантът може да използва тялото на Подчинената по всяко време в рамките на Фиксираните часове или за времето на допълнително уговорени часове, по всякакъв начин, който намери за подходящ, както за сексуални цели, така и за други цели.

15.3. Доминантът дава правилни инструкции на Подчинената как би искал тя да му служи.

15.4. Доминантът осигурява сигурна и защитена среда, в които Подчинената да може да изпълнява задълженията си качествено и според изискванията.

15.5. Доминантът може да дисциплинира Подчинената така, че тя напълно и с радост да приеме ролята си на подчинена и служеща му, като в същото време е длъжен да предотвратява и да я насочва в посока различна от неправилно или неуместно поведение на неподчинение. Доминантът може да използва кожен камшик, кожена палка, други камшици и уреди по негово усмотрение за целите на дисциплинирането ѝ, както и за целите на неговото удовлетворение или за други цели, за които не е длъжен да ѝ дава конкретно обяснение.

15.6. По време на обучението Доминантът се задължава да не оставя никакви трайни белези по тялото на Подчинената или да извършва действия, които биха могли да доведат до наранявания, налагащи медицинска намеса.

15.7. По време на обучението и дисциплинирането Доминантът гарантира, че методите и средствата за дисциплиниране са безопасни и няма да бъдат използвани по начин, който би могъл да причини увреждане или нараняване, и по никакъв начин няма да преминава ограниченията, за които са се споразумели страните по този Договор.

15.8. В случай на нараняване на Подчинената Доминантът ще се грижи за нея, ще вземе под внимание първо нейното здраве и безопасност и ще потърси медицинска помощ, ако намери за необходимо.

15.9. Доминантът ще поддържа тялото си здраво и ще търси специализирана медицинска помощ, ако е необходимо и с цел да поддържа здравословна и безопасна среда.

15.10. Доминантът няма да преотстъпва своята Подчинена на друг Доминант.

15.11 Доминантът има право да завързва, закопчава с белезници Подчинената по всяко време във Фиксираните часове, като взема под сериозно внимание нейната сигурност, здраве и безопасност.

15.12. Доминантът ще поддържа по всяко време всички уреди и съоръжения, използвани за обучението на Подчинената и за дисциплинирането ѝ, чисти, хигиенизирани и в безопасно състояние.

ПОДЧИНЕНАТА

15.13. Подчинената приема Доминанта като свой господар с пълното съзнание, че е негова собственост и че ще бъде третирана според неговите желания за срока на Договора като цяло и най-вече във Фиксираните часове или в допълнително договорени фиксирани часове.

15.14. Подчинената ще изпълнява правилата (ПРАВИЛА) в Приложение 1 на това споразумение.

15.15. Подчинената ще служи на Доминанта по всякакъв начин, който той намери за удачен и подходящ, и ще направи всичко по силите си, за да задоволи желанията му.

15.16. Подчинената ще вземе всички възможни мерки, касаещи доброто ѝ здраве, ще търси медицинска помощ във всички случаи, когато се налага, като държи Доминанта в течение по всички въпроси, касаещи здравето ѝ.

15.17. Подчинената ще приема орални контрацептиви, ще ги взема редовно и по предписание, с цел да избегне забременяване.

15.18. Подчинената ще приема безусловно и без да изисква обяснения всички дисциплинарни действия, които Доминантът реши да предприеме, и ще помни и никога няма да забравя своя статут и роля спрямо Доминанта.

15.19. Подчинената няма да докосва никакви части от тялото си с цел сексуално самозадоволяване без разрешението на Доминанта.

15.20. Подчинената ще участва във всички сексуални действия, определени от Доминанта, като ще прави това без колебание или оспорване.

15.21. Подчинената приема, че ще бъде дисциплинирана с помощта на камшици, палки и/или други възпитателни средства и мерки, каквито Доминантът намери за добре или реши за подходящи. Подчинената ще приема дисциплинарните мерки без колебание, молба за отлагане или оплакване.

15.22. Подчинената няма да гледа Доминанта в очите, освен ако не е получила инструкция да го направи. В присъствието на Доминанта тя ще стои със сведен поглед и с уважение пред него и ще пази тишина.

15.23. Подчинената ще се държи смирено и с уважение към Доминанта и ще се обръща към него със: сър, господин Грей или друга титла, каквато Доминантът нареди.

15.24. Подчинената няма да докосва Доминанта без изричното му съгласие.

ДЕЙНОСТИ

16. Подчинената няма да участва в дейности или сексуални дейности, които и двете страни намират за несигурни и опасни, нито пък в дейностите, изброени в Приложение 2.

17. Доминантът и Подчинената са обсъдили дейностите по Приложение 3 и са положили подписа си под тях в знак на съгласие.

КОДОВИ ДУМИ ЗА СИГУРНОСТ

18. Доминантът, както и Подчинената, съзнават, че Доминантът може да изиска от Подчинената да извърши действия, които могат да причинят физическа, умствена, емоционална, духовна или друга вреда по време на упражняване на изискванията на Доминанта върху Подчинената. При такива обстоятелства Подчинената може да използва Кодова дума за сигурност. Могат да се използват две кодови думи в зависимост от строгостта на изискването на Доминанта.

19. Код „жълто“ ще се използва за привличане на вниманието на Доминанта, че Подчинената е близо до границата на това, което може да понесе.

20. Код „червено“ ще се използва, за да се привлече вниманието на Доминанта, че Подчинената не може да поеме повече изискванията от страна на Доминанта, с което действията на Доминанта ще спрат незабавно.

ЗАКЛЮЧЕНИЕ

21. Долуподписаните са прочели и изцяло разбрали съдържанието на този Договор и по собствена свободна воля приемат условията по Договора и поставят доброволно подписите си:

ДОМИНАНТ: Крисчън Грей

ПОДЧИНЕНА: Анастейжа Стийл

ДАТА:

ПРИЛОЖЕНИЕ 1

ПРАВИЛА

Подчинение:

Подчинената ще изпълнява всички инструкции, дадени от Доминанта, незабавно, без колебание или възражение. Подчинената е съгласна да участва във всякакъв вид сексуален контакт, който Доминантът счете за подходящ за сексуалното си удовлетворение, с изключение на дейностите в Приложение 2 — Категорични ограничения. Тя ще участва в сексуалните дейности с желание и без колебание.

Сън:

Подчинената ще спи поне седем часа през нощта, освен нощите, когато е с Доминанта.

Храна:

Подчинената ще се храни редовно с цел да поддържа добро здраве. Храната може да се избира от списък с препоръчани храни (Приложение 4). Подчинената няма да се храни между основните яденета с изключение на плодове.

Облекло:

За времето, за което се подписва този договор, Подчинената ще носи само дрехи, одобрени от Доминанта. Доминантът ще предоставя бюджет на Подчинената за облекло, като бюджетът трябва да бъде изразходван. Доминантът ще придружава Подчинената при закупуването на дрехи при случаи, в които намери намесата си за уместна. По желание на Доминанта Подчинената ще носи всякакви накити, които Доминантът изиска от нея за срока на валидност на този Договор, при присъствието на Доминанта или при случаи, които той намери за удачни.

Спорт:

Доминантът ще осигурява на подчинената личен треньор четири пъти седмично за тренировки във време, уговорено между Подчинената и Доминанта. Личният треньор ще дава отчет пред Доминанта за прогреса на Подчинената.

Лична хигиена/Външен вид:

Подчинената ще поддържа тялото си чисто и обезкосмено по всяко време. Подчинената ще посещава козметичен салон, избран от Доминанта, и във време, посочено от Доминанта, където ще ѝ бъдат прилагани процедури, които Доминантът намери за удачни и правилни.

Лична безопасност:

Подчинената няма да пие повече от допустимото, да пуши, да взема наркотици или да се поставя в ситуации, опасни за здравето и живота ѝ.

Лични качества:

Подчинената няма да влиза в сексуални връзки с никое друго лице освен с Доминанта. Подчинената ще се държи скромно и с уважение по всяко време за срока на договора.

Подчинената трябва да приеме, че поведението ѝ ще бъде преценявано от Доминанта и че ще бъде държана отговорна за всички грешки, нарушения на правилата и лошо поведение в отсъствието и присъствието на Доминанта.

В случай на неизпълнение на горепосочените правила Подчинената ще бъде незабавно наказвана, като наказанието ще бъде определяно от Доминанта.

ПРИЛОЖЕНИЕ 2

КАТЕГОРИЧНИ ОГРАНИЧЕНИЯ

Никакви сексуални дейности, които включват използване на огнестрелни оръжия.

Никакви сексуални дейности, които включват уриниране, дефекация и продуктите от тях.

Никакви сексуални дейности, които включват употреба на игли, ножове, пиърсинг или кръв.

Никакви сексуални дейности, които изискват употребата на гинекологични инструменти.

Никакви сексуални дейности, които включват присъствие на деца или животни.

Никакви сексуални дейности, които биха оставили трайни белези по кожата.

Никакви сексуални дейности, които представляват риск за дишането.

Никакви сексуални дейности, които включват директен контакт с източници на ток (независимо прав или променлив), огън, пламъци по тялото.

ПРИЛОЖЕНИЕ 3

ДИСКУСИОННИ ОГРАНИЧЕНИЯ И ЛИМИТИ

Страните следва да обсъдят:

Дали Подчинената желае да участва в следните дейности:

Мастурбация

Кунилингус

Фелацио

Поглъщане на сперма

Вагинална пенетрация

Вагинален фистинг

Анална пенетрация

Анален фистинг

Дали Подчинената желае да използва:

Вибратори

Анални вибратори или разширители

Дилдо пениси

Други вагинални/анални играчки

Дали Подчинената желае:

Да бъде връзвана с въже

Да бъде връзвана с лента

Да бъде връзвана с кожени белезници/метални белезници/окови

Други накрайници

Дали Подчинената желае да бъде връзвана:

С ръцете отпред

С китки, вързани около глезените

През глезените

През лактите към неподвижни предмети и други.

С ръце зад гърба

Към разтегателна летва

През коленете

Окачване към метална решетка.

Дали Подчинената е съгласна да ѝ бъдат връзвани очите?

Дали Подчинената е съгласна да бъде връзвана през устата?

Колко болка би желала да понесе Подчинената?

Като 1 е за категорично съгласие, а 5 е за категоричен отказ: 1–2–3–4–5

Дали Подчинената е съгласна да приеме следните форми на болка/наказание/дисциплина:

Пляскане

Пляскане с кожена палка

Пляскане с камшик

Пляскане с бастун

Хапане

Щипки за зърна

Генитални щипки

Лед

Горещ восък

Други видове/методи

И така, към въпросите ѝ.

2: Не съм сигурна, че е единствено в моя полза да опозная лимитите на сексуалността си. Убедена съм, че за тази цел няма да ми е необходим договор от десет страници. Твърдо вярвам, че това е в твоя полза.

Много правилно, госпожице Стийл!

4: Както добре ти е известно, ти си моят единствен сексуален партньор. Не вземам наркотици, не съм имала кръвопреливания. Така че, смея да твърдя, съм здрава. А ти?

И това е точно така! Хрумва ми, че за пръв път не ми се налага да проверявам сексуалната история на партньорка. Ето едно от предимствата да чукаш девственица.

8: Мога да прекъсна договора по всяко време, ако не се придържаш към договорените ограничения. Добре, това ми харесва.

Надявам се да не се стигне до това, но ако се стигне, няма да е за пръв път.

9: Да ти се подчинявам във всичко? Да приема без колебание дисциплинарните ти методи? За това трябва да поговорим.

11: Един месец пробен срок. Не три.

Само един месец ли? Това изобщо не е достатъчно. Докъде можем да стигнем за един месец?

12:1: Не мога да ти посветя всеки уикенд. Имам свой живот или поне се надявам да имам. Може би три уикенда в месеца.

И ще има възможност да се среща с други мъже, така ли? Ще разбере какво пропуска. Не съм сигурен, че става.

15.2: Да използваш тялото ми, както намериш за добре за сексуални или други цели: моля, конкретизирай „други“.

15.5: Цялата тази клауза с дисциплинарните методи. Не съм убедена, че искам да бъда налагана с камшици, с бастуни или каквото и да е там. Като цяло идеята за наказанието не ми харесва. Убедена съм, че това е в разрез с точка 2–5. И какво означава „по други причини“. Това е просто гадно. И ми казваш, че не си садист?

Мама му стара! Давай нататък, Грей.

15.10: Не че някога е съществувала каквато и да е вероятност да ме дадеш на някой друг, но е хубаво, че го има черно на бяло.

15.14: Правилата — за тях ще говорим повече, но по-натам.

15.19: Да не се докосвам без твое разрешение. Къде е проблемът тук? Знаеш, че не го правя.

15.21: Дисциплината — виж 15.5 по-горе.

15.22: Не мога да те гледам в очите? Защо?

15.24: Защо не може да те докосвам?

Правилата:

Сън — съгласна съм на шест часа.

Храна — не мога да се храня от списък с храни. Или списъкът заминава, или аз.

Това ще се превърне в проблем!

Дрехи — ако трябва да нося твоите дрехи, когато съм само с теб, да.

Упражнения — споразумяхме се на три часа, но в договора не си го поправил.

Може ли да обсъдим всички тези неща? Никакъв фистинг. Какво е окачване на решетка? Генитални щипки — ти шегуваш ли се?

Може ли да ми кажеш каква е уговорката за сряда? На работа съм до пет следобед.

Лека нощ.

Ана

Отговорът ѝ ми носи облекчение. Госпожица Стийл е мислила над всичко това повече от която и да е друга, чела договора. Вникнала е. Май приема сериозно нещата и ще имаме доста за обсъждане в сряда. Несигурността, която изпитвах на тръгване от тях, се стопява. Има надежда за връзката ни, но първо тя трябва да поспи.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Въпроси

Дата: 24 май 2011, 00:07

До: Анастейжа Стийл

Госпожице Стийл,

Това е дълъг списък.

Защо си още будна?

Крисчън Грей

Изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

След три минути отговорът ѝ е в инбокса ми.

Подател: Анастейжа Стийл

Относно: Чакам да ми догори свещта

Дата: 24 май 2011, 00:10

До: Крисчън Грей

Сър,

Както може би добре помните, докато правех този списък, бях прекъсната и закована на леглото от един случайно минаващ патрул по реда и дисциплината.

Лека нощ.

Ана

Имейлът ѝ ме кара да прихна, но също така ме дразни. Тя е много по-дръзка, когато пише, и има чудесно чувство за хумор, но трябва и да поспи.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Духни шибаната свещ

Дата: 24 май 2011, 00:12

До: Анастейжа Стийл

МАРШ В ЛЕГЛОТО, АНАСТЕЙЖА!

Крисчън Грей

Изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Минават няколко минути и съм убеден, че тя си е легнала, убедена от главните букви в мейла, затова се отправям към спалнята. Вземам и лаптопа, ако случайно реши да отговори.

Щом си лягам, грабвам книгата си и зачитам. След половин час се отказвам. Не мога да се съсредоточа: мислите ми непрекъснато се стрелкат към Ана, как беше тази вечер и имейлите ѝ.

Трябва да ѝ напомня какво очаквам от връзката ни. Не искам да добие неправилна представа. Вече съм се отклонил прекалено много от целта.

Ще отида ли да помогна на Ана да се пренесе? Думите на Кавана ми напомнят какви нереалистични очаквания са заложени.

Може и да им помогна да се пренесат.

„Не може. Престани веднага, Грей!“

Отварям лаптопа и отново прочитам имейла с „въпросите“ ѝ. Трябва да уточня някои неща и се опитвам да намеря правилните думи, за да покажа как се чувствам.

Най-сетне намирам вдъхновение.

От: Крисчън Грей

Относно: Въпросите ти

Дата: 24 май 2011. 01:27

До: Анастейжа Стийл

Уважаема госпожице Стийл,

След като се запознах по-подробно с Вашите въпроси, си позволявам да привлека вниманието Ви към тълкуването на думата „подчинен“.

Подчинен — прилагателно и съществително

1. Склонен или готов да се подчини, изпълнителен без желание за съпротивление, скромен и изпълнителен: например: изпълнителни, подчинени слуги

2. Характеризиращ се със склонност за изпълнение или подчинение: Думата е засвидетелствана около 1580–90; корен —чин, представка -под, наставка: -ен

Синоними: зависим, подвластен, подведомствен, низш, зависещ, долен, послушен, покорен, второстепенен. Антоними: оказващ съпротива, неизпълнителен, вироглав.

Моля, имайте предвид това за срещата ни в сряда.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Това е. Дано ѝ се стори забавно, но се надявам да съм обяснил каквото трябва.

С тази мисъл гася нощната лампа, заспивам и сънувам.

Казва се Лелиът. По-голям е от мен. Той се смее. И се усмихва. И крещи. И говори непрекъснато. През цялото време говори на мама и татко. Той ми е брат. Защо не говориш? Лелиът ми задава този въпрос отново и отново. Да не би да си глупав? И този въпрос го задава неведнъж. Скачам върху него и го удрям по лицето отново и отново. Той се разплаква. Плаче много. Аз не плача. Никога не плача. Мама ми се сърди. Трябва да седя на последното стъпало. Трябва да седя там много дълго. Но пък Лелиът никога повече не ме пита защо не говоря. Само да свия ръка в юмрук и той хуква. Лелиът го е страх от мен. Той знае, че съм чудовище.

Когато на следващата сутрин се връщам от кроса, проверявам имейла преди да съм се изкъпал. Няма нищо от госпожица Стийл, но пък е едва седем и трийсет. Може да е рано. „Престани, Грей. Стегни се“.

Гледам злобно сивоокия гадняр, който се взира в мен от огледалото, докато се бръсна. „Стига вече. Забрави за нея за днес“.

Чака ме работа и среща на закуска.

— Фреди каза, че Барни може и да приготви прототипа за таблета до два дни — обяснява ми Рос по време на видеоконференцията.

Вчера съм разгледал чертежите. Много са впечатляващи, но не съм сигурен, че работата е готова. Ако успеем, няма начин да се определи в коя посока ще поеме технологията и какво може да направи в развиващите се страни.

— Не забравяй и нашия пазар — прекъсва ме тя.

— Да бе.

— Крисчън, колко време ще останеш в Портланд? — Рос ми се струва отчаяна. — Какво става там? — Тя гледа право в камерата, след това мести очи към екрана и търси истината в изражението ми.

— Сливане. — Опитвам се да скрия усмивката си.

— Марко знае ли?

Сумтя. Марко Инглис е шеф на отдел „Сливания и придобивки“.

— Не, не става въпрос за такова сливане.

— А. — Рос млъква и от погледа ѝ разбирам, че е изненадана. „Да, лично е“.

— Надявам се да успееш — подсмихва се тя.

— И аз — отвръщам и също се подсмихвам. — Може ли сега да поговорим за Удс?

През изминалата година сме придобили три технически компании. Две процъфтяват, надминават всички очаквания, а едната се задъхва въпреки оптимизма на Марко. Лукас Удс е шефът; оказа се голям кретен — само надувки, никаква подплата. Парите му завъртяха главата, той престана да се съсредоточава и изгуби първото място, което компанията му имаше във фиброоптиката. Шестото чувство ми казва да разнищя компанията, да уволня Удс и да слея техническия им отдел с моя.

Само че Рос е на мнение, че Лукас има нужда от още време, че ние също имаме нужда от време, за да планираме, ако ще ликвидираме и ребрандираме компанията му. Ако го направим, ще има скъпи уволнения.

— Според мен Удс разполагаше с предостатъчно време, за да преобърне нещата. Той просто не приема нещата, каквито са — подчертавам аз. — Трябва да го отстраним и искам Марко да пресметне цената на тази ликвидация.

— Марко иска да присъства на тази част от разговора. Ще му кажа да се включи.

В дванайсет и половина Тейлър ме откарва до университета, за да обядвам с президента и шефа на катедрата по науки за околната среда. Когато приближаваме дългата алея, поглеждам към студентите с надеждата да зърна госпожица Стийл. Уви, няма я; сигурно се е забила в библиотеката и чете някой представител на класическата литература. Мисълта, че се е сгушила някъде, ми доставя удоволствие. Така и не съм получил отговор на последния си имейл, но пък е била на работа. Може да пристигне нещо следобед.

Тъкмо спираме пред административната сграда, когато телефонът ми звънва. Грейс е. Тя никога не звъни през седмицата.

— Здравей, мамо.

— Здравей, миличък. Как си?

— Добре. Тъкмо влизам на съвещание.

— Личната ти асистентка каза, че си в Портланд. — Гласът ѝ е пълен с надежда.

По дяволите! Сигурно си мисли, че съм с Ана.

— Да, по работа.

— Как е Анастейжа?

Така си и знаех.

— Добре, доколкото знам. Какво има?

О, Боже! Майка ми е поредният човек, с чиито очаквания трябва да се справям.

— Мия се прибира една седмица по-рано, в събота. Същия ден съм дежурна, а баща ти замина на правна конференция, за да представи доклад по въпроса за филантропията — обяснява тя.

— Искаш да я посрещна ли?

— Ще отидеш ли?

— Разбира се. Помоли я да ти изпрати номера на полета.

— Благодаря ти, миличък. Поздрави Анастейжа от мен.

— Трябва да затварям. Чао, мамо. — Затварям преди да ми зададе още неудобни въпроси. Тейлър отваря вратата на автомобила.

— Ще бъда там до три.

— Добре, господин Грей.

— Ще успееш ли да видиш дъщеря си днес, Тейлър?

— Да, господине. — Изражението му е топло, заредено с бащинска гордост.

— Супер.

— Ще съм тук в три — потвърждава той.

Тръгвам към административната сграда на университета… Обядът се очертава дълъг.

Днес успях да избия мислите за Анастейжа от главата си. Почти. Докато обядвахме, на три пъти си ни представих в стаята с играчките… Как я нарече тя? Червената стая на болката. Тръсвам глава, усмихвам се и си проверявам имейла. Тази жена има подход към думите, но досега не съм получил и дума от нея.

Събличам костюма и слагам анцуг, за да съм готов за спортния център на хотела. Тъкмо се каня да изляза, когато чувам звънването. Тя е.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Моите въпроси… а нещо за твоите проблеми?

Дата: 24 май 2011, 18:29

До: Крисчън Грей

Сър,

Моля забележете датата на засвидетелстване на думата: 1580–90. Мога ли съвсем смирено да Ви припомня, сър, че сега сме 2011. Доста години са минали оттогава и доста неща са се променили.

Мога ли също така да Ви предложа една дефиниция, която да имате предвид за срещата ни.

Компромис — съществително

1. Изглаждане на различията при взаимен консенсус; споразумение, постигнато след преодоляване на конфликтни или различни по рода си претенции, принципи и други чрез реципрочно модифициране на исканията. 2. Резултат от такова споразумение. 3. Средно положение между различаващи се позиции. 4. Поставящ под заплаха (предимно за репутация), излагане на риск или опасност: не може да се прави компромис със средствата за сигурност.

Ана

Каква изненада, провокативен имейл от госпожица Стийл, но поне срещата ни остава. На това му се казва облекчение!

От: Крисчън Грей

Относно: Какво искаш да кажеш с „твоите проблеми“

Дата: 24 май 2011, 18:32

До: Анастейжа Стийл

Както винаги добро попадение, госпожице Стийл! Ще Ви взема от апартамента Ви в седем утре вечер.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Телефонът ми звънва. Обажда се Елиът.

— Здрасти, надувко. Кейт ме помоли да те накарам да помогнеш с пренасянето.

— Пренасяне ли?

— Да помогнем на Кейт и Ана, скапаняко.

Въздишам преувеличено тежко. Той наистина е голям кретен.

— Не мога да помогна. Ще ходя да посрещна Мия на летището.

— Какво? Мама и татко не могат ли да отидат?

— Не. Мама ми звънна днес сутринта.

— Значи ясно. Така и не ми каза какво стана с Ана. Ти изчу…

— Чао, Елиът. — Затварям. Не му влиза в работата, освен това ме чака мейл.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Жените могат да карат кола

Дата: 24 май 2011, 18:40

До: Крисчън Грей

Сър,

Имам кола, мога да карам.

Бих предпочела да се видим някъде. Къде да Ви чакам?

В хотела Ви в 7:00?

Ана

Много се дразня. Пиша отговора на мига.

От: Крисчън Грей

Относно: Младите жени имат и инат

Дата: 24 май 2011, 18:43

До: Анастейжа Стийл

Уважаема госпожице Стийл,

Това е препратка към имейла, който имате от 24 май 2011, изпратен в 1:27, и дефиницията в него.

Мислиш ли изобщо, че някога ще можеш да направиш нещо, ако някой друг ти каже, че така трябва?

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Тя не бърза да отговори, което съвсем не се отразява благоприятно на настроението ми.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Мъжете се месят във всичко

Дата: 24 май 2011, 18:49

До: Крисчън Грей

Господин Грей,

Иска ми се да дойда с моята кола. Моля!

Ана

Месел съм се бил във всичко, така ли? За мен ли става въпрос? Мама му стара. Ако срещата ни мине по план, опърничавото ѝ поведение ще остане в миналото.

От: Крисчън Грей

Относно: И на мъжете им писва да спорят

Дата: 24 май 2011, 18:52

До: Анастейжа Стийл

В моя хотел в 7:00.

Ще те чакам в Мраморния бар.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

От: Анастейжа Стийл

Относно: Мъжете не се месят чак толкова неудачно

Дата: 24 май 2011, 18:55

До: Крисчън Грей

Благодаря.

Ана х

Получил съм и целувка за награда. Без да обръщам внимание как ме кара да се чувствам, ѝ казвам, че съм съгласен. Настроението ми е много по-добро, докато се отправям към фитнеса на хотела. Изпратила ми е целувка…

Сряда, 25 май 2011

Поръчвам чаша „Сансер“ и заставам на бара. Чакам този момент цял ден и непрекъснато си поглеждам часовника. Имам чувството, че съм на първа среща, и в известен смисъл е точно така. Никога не съм извеждал кандидат-подчинена на вечеря. Днес присъствах на куп срещи, купих нов бизнес и уволних трима. С нищо от онова, което съм свършил днес, включително тичането — два пъти — и бърза тренировка във фитнеса, не успях да прогоня безпокойството, с което се боря цял ден. Тази сила е в ръцете на Анастейжа. Искам да ми се подчини.

Надявам се да не закъснее. Поглеждам към входа на бара… и устата ми пресъхва. Тя е застанала на прага и в първия миг не успявам да я позная. Изглежда изящна: косата ѝ пада на меки вълни до едната гърда, а от другата е прибрана, така че се вижда нежната линия на челюстта и приятната извивка на финия ѝ врат. Сложила си е токчета и впита синьо-лилава рокля, която подчертава слабата ѝ привлекателна фигура.

Леле!

Ставам и тръгвам към нея, за да я посрещна.

— Изумителна си! — прошепвам и я целувам по бузата. Затварям очи и се наслаждавам на аромата ѝ; мирише божествено. — Госпожица Стийл в рокля! Одобрявам. — Диаманти на ушите ѝ ще довършат тоалета; трябва да ѝ купя.

Поемам ръката ѝ и я водя към сепарето.

— Какво ще пиеш?

Възнаграден съм с многозначителна усмивка, когато тя сяда.

— Каквото поръчаш за себе си.

А-ха, учи се.

— Още една чаша сансер — обръщам се към сервитьора и се настанявам в сепарето, срещу нея. — Тук имат изключително добра изба — добавям и отделям момент, за да я погледна. Сложила си е малко грим. Не много. Спомням си как падна в офиса ми, когато си помислих, че изглежда толкова обикновена. С малко грим и подходящите дрехи се превръща в истинска богиня.

Тя се намества и клепките ѝ трепкат.

— Нервно ли ти е? — питам.

— Да.

„Точно така, Грей“.

Привеждам се напред и най-искрено признавам, че аз също съм нервен. Тя ме поглежда така, сякаш са ми поникнали три глави.

„Да, сладурче, аз също съм човек… почти“.

Сервитьорът поставя пред Ана чашата вино и две малки чинийки със смесени ядки и маслини между нас.

Ана изпъва рамене, което означава, че е готова да пристъпи към работа, точно както в деня на интервюто.

— Как мислиш да обсъдим нещата? Един по един ли ще разглеждаме моите въпроси?

— Както винаги сте нетърпелива, госпожице Стийл.

— А какво ще кажете за времето днес? — срязва ме тя.

„Ах, тази голяма уста!

Остави я да се поизпоти, Грей“.

Без да откъсвам очи от нейните, лапвам една маслина и облизвам показалеца си. Очите ѝ стават по-големи и по-тъмни.

— Мисля, че времето днес е изключително благоприятно. — Старая се да говоря небрежно.

— Подигравате ли ми се, господин Грей?

— Така е, права сте, госпожице Стийл.

Тя стиска устни, за да скрие усмивката си.

— Знаеш, че този договор не подлежи на законно разглеждане от законодателната система, нали?

— Разбира се, госпожице Стийл. Напълно съм наясно.

— Щеше ли да ми кажеш това на някой етап от… развитието?

„Какво? Не съм и помислял, че ще се наложи… но ти очевидно си се сетила сама“.

— Ако мислиш, че съм имал намерение да те принудя по някакъв начин да подпишеш нещо или да правиш нещо, без да го желаеш, и след това да се преструвам, че имам някаква законна сила да те притежавам, тогава…

— Може и така да е.

Леле!

— Нямате много високо мнение за мен, госпожице Стийл.

— А ти не ми отговори на въпроса.

— Анастейжа, няма никакво значение дали е законен, или незаконен. Той представлява желанието ми да достигнем до някакво споразумение: какво аз очаквам от теб и какво ти можеш да очакваш от мен. Ако не ти харесва, не подписвай. Ако подпишеш и не ти хареса, има достатъчно клаузи, които ти позволяват да се измъкнеш и да си идеш. Дори и да беше истинско легално споразумение, мислиш ли, че бих се занимавал да те влача по съдилищата, за да те задържа, ако ти така или иначе си решила да избягаш?

Тя за какъв ме има?

Наблюдава ме с неразгадаеми сини очи.

Тя трябва да разбере, че това не е законен договор, тук става въпрос за доверие.

„Искам да ми имаш доверие, Ана“.

Докато тя отпива от виното, бързам да обясня.

— Връзки като тази се градят на основата на честност и доверие. Ако ми нямаш доверие, че аз мога да разбера и знам до каква степен мога да ти повлияя, доколко далеч мога да те отведа, докъде можем да стигнем, тогава наистина не можем да продължим с това.

Тя потрива брадичка, докато обмисля казаното.

— Така че всичко е много просто, Анастейжа. Вярваш ли ми, или не?

Ако пък има толкова ниско мнение за мен, тогава изобщо да не започваме.

Стомахът ми се е стегнал от напрежение.

— Имал ли си подобни дискусии с някоя от онези петнайсет?

— Не.

Защо се отклонява от въпроса?

— Защо не? — любопитства.

— Защото те всичките бяха подчинени по природа. Знаеха какво искат от една такава връзка и аз, като цяло, знаех какво мога да очаквам. При тях беше просто въпрос на уточняване на дискусионните ограничения и такива подробности.

— В някой магазин ли ходиш да ги избираш? „Най-качествените робини — само при нас?“ — Тя извива вежда и аз избухвам в смях. Също като заек на илюзионист, напрежението в мен изчезва.

— Не съвсем — отбелязвам кисело.

— Как ги намираш тогава? — Любопитството ѝ ме убива, но аз нямам желание да говоря отново за Елена. Миналия път, когато споменах за нея, Ана стана леденостудена.

— Това ли дойде да обсъждаш? Или да минем по същество? Към твоите въпроси, както ги наричаш.

Тя се мръщи.

— Гладна ли си? — питам.

Тя поглежда подозрително маслините.

— Не.

— Яла ли си днес?

Тя се колебае, после признава:

— Не.

Старая се да не позволя признанието ѝ да ме ядоса.

— Трябва да се храниш, Анастейжа. Можем да се нахраним тук или в апартамента ми горе. Къде предпочиташ?

„Изобщо няма да се съгласи“.

— Мисля, че трябва да останем тук, на неутрална територия.

Точно както предполагах — госпожица Стийл е разумна.

— Мислиш ли, че това би ме спряло? — питам с дрезгав глас.

Тя преглъща.

— Надявах се.

„Престани да измъчваш момичето, Грей“.

— Ела, резервирал съм отделна стая за хранене. Няма да има публика. — Ставам и ѝ подавам ръка.

Дали ще я поеме?

Тя свежда поглед от лицето ми към ръката.

— Вземи си виното — нареждам. Тя взема чашата и отпуска ръка в моята.

Докато излизаме от бара, забелязвам възхитените погледи на останалите гости, а един красив атлетичен тип май прекалено много се развълнува. Не че не се е случвало и преди… просто не ми е приятно.

Горе, на мецанина, млад хост в ливрея ни отвежда към стаята, която съм резервирал. Не може да откъсне очи от госпожица Стийл и аз го поглеждам изпепеляващо, а той се оттегля от представителната зала. По-възрастен сервитьор настанява Ана и поставя салфетка в скута ѝ.

— Поръчах за двамата. Надявам се не възразяваш.

— Няма проблем.

— Хубаво е да се отбележи, че можеш да се съгласяваш от време на време — подсмихвам се аз. — Така! Докъде бяхме стигнали?

— По същество — отвръща тя, съсредоточена върху задачата, но след това отпива глътка вино и бузите ѝ поруменяват. Сигурно се опитва да събере кураж. Трябва да следя колко пие, защото след това ще шофира.

Разбира се, би могла да остане тук за през нощта… и тогава ще смъкна от нея тази прекрасна рокля…

Съсредоточавам се отново и насочвам вниманието си към целта на срещата — въпросите на Ана. Вадя имейла ѝ от вътрешния джоб на сакото си. Тя изпъва рамене отново и ме поглежда очаквателно, а аз полагам огромно усилие да прикрия колко се забавлявам.

— Точка 2. Съгласен съм. Това е в полза на двама ни и облагодетелства и двама ни, затова ще го поправя.

Тя отпива отново.

— Моето сексуално здраве. Всичките ми предишни партньорки са правили кръвни тестове, а аз си правя профилактични прегледи на всеки шест месеца тъкмо заради рисковете, които ти споменаваш. Последните ми тестове са отрицателни и съм чист в това отношение. Никога не съм употребявал наркотици. Всъщност съм много яростен противник на наркотиците. Имам политика във фирмата си и не назначавам и не толерирам хора, които вземат наркотици. Настоявам да бъдат правени внезапни кръвни проби за употреба на наркотици.

Един от хората, които уволних днес, бе дал положителен резултат на теста за дрога.

Тя е шокирана, но аз продължавам да обяснявам.

— Освен това не са ми правени кръвопреливания. Това отговаря ли на въпроса ти?

Тя кима.

— По следващата точка — можеш да си тръгнеш по всяко време, Анастейжа. Няма да те спра. Но ако си тръгнеш, с това се приключва абсолютно всичко. Казвам ти, за да си наясно.

Абсолютно никога не давам втори шанс.

— Разбрах — отвръща тя, въпреки че ми се струва несигурна.

И двамата млъкваме, когато сервитьорът влиза с ордьоврите. За момент се замислям дали не е трябвало да проведа тази среща в офиса си, но след това отхвърлям тази възможност като нелепа. Единствено глупаците смесват работата с удоволствията. Досега не съм си позволявал да смесвам работа и личен живот, това е едно от златните ми правила и единственото изключение беше връзката с Елена… но пък тя ми помогна да сложа началото на бизнеса.

— Надявам се харесваш стриди — подхвърлям, след като сервитьорът си тръгва.

— Никога не съм яла.

— Вярно ли? Да пробваме тогава. Трябва само да я сложиш на езика и да глътнеш. Мисля, че с това ще се справиш. — Гледам я право в устата и си припомням колко добре може да преглъща. Сякаш по команда тя се изчервява, а аз изцеждам лимонов сок върху стридата и я изсипвам в устата си. — Много вкусно. Има вкуса на… море. — Усмихвам се широко, докато тя ме наблюдава като омагьосана. — Хайде, опитай — подканвам я, защото знам, че тя не обръща гръб на предизвикателствата.

— Значи не дъвча, така ли?

— Не, Анастейжа, не дъвчеш. — Опитвам се да не си припомням как зъбите ѝ си играеха с любимата част от анатомията ми.

Тя ги притиска към долната си устна и оставя малки следи.

По дяволите! Това кара тялото ми да тръпне и аз се намествам на стола. Тя посяга към една стрида, изстисква лимон, вдига глава и отваря широко уста. Когато изсипва стридата в устата си, тялото ми се напряга.

— Е?

— Ще взема още една — заявява тя сухо.

— Добро момиче.

Тя ме пита дали съм избрал стридите нарочно, защото знам, че са афродизиак. Изненадвам я, когато ѝ казвам, че са били най-горе в менюто.

— Нямам нужда от афродизиак, когато съм край теб.

„Точно така, мога да те изчукам в момента.

Дръж се прилично, Грей. Върни преговорите там, откъдето прекъснахте“.

— И така, докъде бяхме стигнали? — Връщам вниманието си към имейла ѝ и се съсредоточавам върху въпросите ѝ. Девета точка. — Да ми се подчиняваш във всичко. Да, искам да го правиш. — Това е важно за мен. Трябва да знам, че тя е в безопасност и ще направи абсолютно всичко за мен. — Имам нужда да го правиш. Мисли за това като за роля, Анастейжа.

— Страхувам се, че можеш да ме нараниш.

— Как да те нараня?

— Физически.

— Наистина ли мислиш, че съм способен да направя такова нещо? Да премина граница, която ще е болезнена за теб?

— Спомена, че си наранил някого преди.

— Да. Но беше много отдавна.

— Как стана?

— Окачих я на тавана в стаята с играчките. Всъщност това е единият от въпросите ти. Карабините и халките служат за това — за окачване за китките или за глезените с помощта на въже. Едно от въжетата беше затегнато доста здраво и…

Ужасена, тя вдига ръка, за да ми каже да спра.

Май съм ѝ казал прекалено много.

— Не искам да знам нататък. Значи няма да правиш това с мен?

— Не и ако не искаш. Може да го включиш към категоричните ограничения.

— Добре. — Тя въздъхва облекчено.

„Давай нататък, Грей“.

— Така, по-нататък. Можеш ли да се научиш да изпълняваш? Можеш ли да се справиш с това?

Тя отново впива в мен очите, които имам чувството, че проникват в тъмната ми душа, и нямам представа какво ще каже.

Мамка му! Това може да е краят!

— Бих могла да опитам — прошепва тя.

Мой ред е да въздъхна. Все още съм в играта.

— Добре. Сега за срока. — Единайсета клауза. — Един месец вместо три. Това е ужасно малко, особено ако искаш да идваш само три пъти в месеца. — Доникъде няма да стигнем за това време. Тя има нужда от обучение и аз не мога да съм далече от нея за толкова дълго време. Казвам ѝ го. Може пък да постигнем компромис, както тя предложи. — Какво ще кажеш един уикенд да идваш за ден по-малко и да се виждаме някъде по средата на седмицата след това?

Наблюдавам я как премисля възможността.

— Добре — съгласява се най-сетне. Станала е много сериозна.

Чудесно.

— И наистина те моля, нека опитаме за три месеца. Знаеш, че винаги можеш да си идеш, ако усетиш, че не е за теб.

— Три месеца? — повтаря тя. Съгласна ли е? Ще го приема за „да“.

Добре. Така да бъде.

— Толкова за притежанието. Приеми, че е просто терминология и в крайна сметка опира до принципа на изпълнение и подчинение. Това би ти послужило да придобиеш нужната нагласа, да разбереш кой съм аз за теб и с това съзнание да прекрачиш прага на дома ми. Да знаеш, че аз ще правя с теб това, което харесвам да правя. И ти следва да приемеш това и да желаеш да го направиш за мен. Ето защо трябва да ми вярваш. Ще те чукам по всяко време, на всяко място и по начин, който намеря за удачен и удовлетворителен за мен. Ще те дисциплинирам, защото няма начин да не направиш грешки. Ще те науча как да ми доставяш удоволствие. Но аз напълно съзнавам, че това е нещо съвсем ново за теб. Затова ще започнем много бавно и аз ще ти помагам. Ще разработваме заедно различни варианти. Искам да ми се довериш, но също така знам, че първо трябва да спечеля доверието ти. И ще го направя.

„На това му се казва реч, Грей“.

Тя се отпуска назад — впечатлена, поне така ми се струва.

— Следиш ли мисълта ми? — питам тихо. Сервитьорът влиза при нас и аз кимам, за да му покажа, че може да вдигне масата.

— Искаш ли още вино? — питам я.

— С кола съм.

Уместен отговор.

— Вода?

Тя кима.

— Газирана или обикновена?

— Газирана.

Сервитьорът излиза с чиниите.

— Много си мълчалива — прошепвам. Тя не е казала почти нищо.

— За сметка на това ти си доста многословен — изстрелва тя в отговор.

„Самата истина, госпожице Стийл“.

Стигаме до следващата точка от списъка с въпроси: петнайсета клауза. Поемам си дълбоко дъх.

— Дисциплина. Границата между болката и удоволствието е много тънка, Анастейжа. Те са двете страни на една и съща монета. Мога да ти покажа какво огромно удоволствие има в болката. Не ми вярваш сега, но пак опираме до това дали ми имаш доверие. Ще има болка, но няма да има болка, която да не можеш да понесеш. — Как да подчертая това? — И ето, пак трябва да ми се довериш в това. Имаш ли ми доверие, Ана?

— Да — отвръща тя, без да се замисля. Отговорът ѝ направо ме сразява: не го очаквам.

За пореден път става така.

Да не би вече да съм си извоювал доверието ѝ?

— Тогава останалото са само подробности. — Чувствам се като великан.

— Важни подробности.

Тя е права. „Съсредоточи се, Грей“.

— Добре, нека минем през тях поред.

Сервитьорът влиза отново с предястията.

— Надявам се, че обичаш риба — подхвърлям аз, когато той поставя храната пред нас. Треската изглежда фантастично. Ана лапва хапка.

Най-сетне яде!

— Да поговорим за правилата — продължавам. — Според теб начинът на хранене, който изисквам от теб, е основното, което може да развали договора, така ли?

— Да.

— Мога ли да предложа така: поне три яденета на ден.

— Не.

Потискам въздишка на раздразнение и настоявам.

— За мен е изключително важно да знам, че не си гладна.

Тя се мръщи.

— Ще се наложи да ми се довериш.

— Туш, госпожице Стийл! — промърморвам. Това е битка, която няма начин да спечеля. — Отказвам се да споря за яденето и за съня.

Тя ми се усмихва едва-едва и забелязвам облекчението ѝ.

— Защо не мога да те гледам в очите? — пита тя.

— Това е нещо специфично при доминантно-подчинените връзки. Ще свикнеш с това.

Тя се мръщи отново, но този път ми се струва обидена.

— Защо не мога да те докосвам? — продължава да пита.

— Защото не може.

„Накарай я да млъкне, Грей“.

— Заради госпожа Робинсън ли?

Какво?!

— Как пък ти хрумна това? Мислиш, че тя ме е травматизирала ли?

Тя кима.

— Не, Анастейжа, причината не е в нея. Освен това тя не би се съобразила с такова нещо.

— Значи няма нищо общо с нея? — пита тя и веднага разбирам, че е объркана.

— Не, Анастейжа.

„Не понасям да ме докосват. Сигурен съм, че няма да ти е приятно да разбереш защо“.

— И не искам самата ти да се докосваш — добавям.

— Питам само от любопитство. Защо?

— Защото искам цялото удоволствие, което изпитваш, да бъде за мен.

Всъщност искам го в момента! Мога да я изчукам тук, за да разбера дали може да е тиха. Наистина тиха, след като знае, че персоналът на хотела и гостите ще чуят всеки звук. Нали затова резервирах този салон.

Тя отваря уста, струва ми се, че се кани да каже нещо, но я затваря отново и лапва нова хапка храна от почти недокоснатата си чиния.

— Май много материал ти дадох за размисъл — заявявам аз, сгъвам имейла ѝ и го пъхвам във вътрешния си джоб.

— Така е.

— Искаш ли да минем през дискусионните ограничения?

— Не и докато се храним.

— Гнус ли те е да говориш за това? Или си по принцип гнуслива?

— Нещо такова.

— Не яде много.

— Стига ми.

Тази работа става все по-странна.

— Три стриди, четири хапки риба и едно късче аспержа. Никакви картофи, никакви ядки, никакви маслини, а не си яла цял ден. И казваш да ти имам доверие!

Тя се ококорва.

„Да, Ана, броя ти хапките“.

— Моля те, Крисчън, не всеки ден водя такъв разговор.

— Искам да си здрава, Анастейжа — настоявам аз.

— Знам.

— Добре. Сега вече мога да обеля… тази рокля от тялото ти.

— Не мисля, че идеята е добра — прошепва тя. — Не сме яли десерт.

— Искаш десерт?

„Все още не си стигнала до основното“.

— Да.

— Може ти да си десертът.

— Не съм сигурна, че съм достатъчно сладка.

— Анастейжа, ти си изумително вкусна и сладка. Знам.

— Крисчън, използваш секса като оръжие срещу мен. Не е честно, наистина. — Тя свежда поглед към скута си, гласът ѝ става приглушен и малко меланхоличен. Вдига отново очи, приковава ме с напрегнат поглед, бебешко сините ѝ очи ме притесняват… и възбуждат.

— Права си. Така е — признавам. — В този живот всеки използва това, в което е най-добър. Което не променя факта колко силно те желая. Сега доволна ли си? — „Можем да се изчукаме направо тук. Знам, че гориш от желание, Ана. Чувам как се променя дишането ти“. — Ще ми се да опитам нещо. — Много ми се иска да пробвам колко тиха може да бъде и дали е в състояние да го направи, докато я грози опасността да ни пипнат.

Тя смръщва отново чело; объркана е.

— Ако беше моя, сега нямаше да се замисляш, щеше да е много по-лесно. Всички тези решения, цялото това мислене уморява. Дали така да го направя, или иначе? Тук ли да е, или там? Може ли сега, или не може? Нямаше да се налага да мислиш за всичко това. Тези решения и цялото това мислене щяха да бъдат моя грижа. А точно сега, в този момент, ти ме желаеш, Анастейжа.

Тя прехвърля косата си през рамо, мръщи се още повече и се облизва.

О, да, желае ме.

— Мога да съм сигурен, защото тялото ти те издава. Притискаш бедрата си едно в друго, изчервила си се и дишането ти се промени.

— Как разбра за бедрата ми? — пита тя с изтънял глас, шокирана, поне така ми се струва.

— Усетих покривката на масата да мърда. Предположението ми се базира на години опит. Но съм прав, нали?

Тя мълчи, след това извръща очи.

— Не съм си изяла рибата — отвръща уклончиво, все още изчервена.

— Предпочиташ студена риба пред мен?

Погледът ѝ среща моя, зениците ѝ са тъмни и разширени.

— Мислех, че искаш да си изяждам всичко в чинията.

— Точно в този момент не давам пукната пара за чинията ти.

— Крисчън, ти просто играеш нечестно.

— Знам. Винаги съм играл така.

Гледаме се настойчиво, битка на волята, и двамата усещаме как сексуалното напрежение расте.

„Моля те, направи каквото ти е казано!“ Умолявам я с поглед. Очите ѝ блестят от чувствено неподчинение, устните ѝ се извиват в усмивка. Все още не е откъснала поглед от моя, когато посяга към аспержа и нарочно прехапва устна.

Какви ги върши?

Много бавно поставя връхчето на аспержата в устата си и го засмуква.

Мама му стара!

Играе си с мен — опасна тактика, която ще ме накара да я изчукам върху масата.

„Е, давайте, госпожице Стийл“.

Наблюдавам я като хипнотизиран и се надървям на секундата.

— Какво правиш, Анастейжа? — надигам предупредително глас.

— Ям си аспержата — отвръща тя с предизвикателна усмивка.

— Мисля, че си играете с мен, госпожице Стийл.

— Просто довършвам вечерята си, господин Грей. — Устните ѝ се извиват още повече, бавно, плътски и топлината между нас се покачва с няколко градуса. Тя наистина няма представа колко е сексапилна… Каня се да ѝ скоча, когато сервитьорът чука и влиза.

Мътните да го вземат!

Вдига чиниите, а аз насочвам цялото си внимание към госпожица Стийл. Тя обаче се е намръщила отново.

По дяволите!

— Искаш ли десерт? — питам я.

— Не, благодаря. Мисля, че е време да тръгвам — заявява тя, свела поглед към ръцете си.

— Да тръгваш?

Тя наистина ли ще си тръгне?

Сервитьорът излиза бързо, понесъл чиниите ни.

— Да — потвърждава убедено Ана. Става, готова да тръгне. Аз също ставам. — И на двамата ни предстои утрешната церемония — подсеща ме тя.

„Изобщо не протича по план…“

— Не искам да тръгваш — натъртвам аз, защото е самата истина.

— Моля те, трябва… — настоява тя.

— Защо?

— Трябва да обмисля всичко, което ми каза. А за това имам нужда от малко самота и да съм далеч от теб. — Очите ѝ ме умоляват да я оставя да си тръгне.

Стигнахме толкова далече в преговорите. Направихме компромиси. Може да се получи. Трябва да направя така, че да се получи.

— Мога да те принудя да останеш — предупреждавам я с пълното съзнание, че мога да я прелъстя веднага, в тази стая.

— Да, можеш. И няма да е трудно, но не искам да го правиш.

Тази работа се скапва — просто преиграх. Не съм и предполагал, че вечерта ще завърши по този начин. Прокарвам пръсти през косата си, обзет от разочарование.

— Знаеш ли, Анастейжа, когато дойде в офиса ми да ме интервюираш, от мига, в който падна, си мислех, че си жена, която лесно и с желание би изговаряла само две реплики: „Да, сър“ и „Не, сър“. Мислех, че си родена да се подчиняваш. Но честно казано, не съм сигурен, че в твоето така изкусително прелестно тяло има и капка готовност да се подчиниш на каквото и да е. — Прекрачвам малкото разстояние, което ни дели, и я поглеждам в решително блесналите очи.

— Може би си прав — съгласява се тя.

Не, не, изобщо не искам да съм прав.

— Искам да ми дадеш тази възможност да опозная тялото ти и да се убедя, че е така. — Милвам лицето и долната ѝ устна с палец. — Аз просто не знам друг начин, Анастейжа. Аз съм такъв, какъвто съм.

— Зная.

Навеждам глава и устните ми се спускат над нейните, чакам тя да вдигне глава, за да посрещне моите и да затвори очи. Искам да я целуна бързо, небрежно, но щом устните ни се докосват, тя се обляга на мен, пръстите ѝ неочаквано се свиват в косата ми, устата ѝ се отваря за моята и езикът ѝ става настоятелен. Притискам ръка към кръста ѝ, прегръщам я и задълбочавам целувката, откликвам със същата страст като нея.

Господи, колко я желая!

— Не мога ли да те убедя да останеш? — шепна до ъгълчето на устата ѝ, докато тялото ми откликва, втвърдява се от желание.

— Не.

— Прекарай нощта с мен.

— И да не мога да те докосна? Не.

По дяволите! Тъмнината плъзва вътре в мен, но аз не ѝ обръщам внимание.

— Невъзможна си — промълвявам и се отдръпвам, разглеждам лицето ѝ и напрегнатото умислено изражение.

— Защо си мислиш, че можеш така лесно да ми кажеш „довиждане“?

— Защото тръгвам сега, веднага.

— Нямах предвид това и ти знаеш много добре.

— Крисчън, трябва да помисля. Не знам дали мога да изградя подобна връзка с теб. Такава, каквато я искаш ти.

Затварям очи и отпускам чело до нейното.

„Ти какво очакваше, Грей? Тя не е създадена за това“.

Поемам си дълбоко дъх и я целувам по челото, след това заравям нос в косата ѝ, вдъхвам сладката есенна миризма, за да я запомня.

Това е, достатъчно.

Отстъпвам назад и я пускам.

— Както желаете, госпожице Стийл. Ще ви придружа до фоайето. — Протягам ръка, може би за последен път, и с изненада установявам, че тази мисъл е болезнена. Тя отпуска ръка в моята и двамата тръгваме мълчаливо към рецепцията.

— В теб ли е номерчето за колата? — питам, когато стигаме във фоайето. Говоря спокойно, уверено, но всичко вътре в мен се е свило.

Тя вади билета от чантата и аз го подавам на портиера.

— Благодаря за вечерята.

— Както винаги удоволствието бе изцяло мое, госпожице Стийл.

Не е възможно това да е краят. Трябва да ѝ покажа, да ѝ демонстрирам какво означава, какво можем да направим заедно. Да ѝ покажа какво би било в стаята с играчките. Тогава ще разбере. Може би това е единственият начин да се стигне до сключване на сделката. Обръщам се бързо към нея.

— Тази седмица се местите в Сиатъл, нали? Ако решиш… ако вземеш правилното решение… мога ли да те видя тази неделя?

— Ще видим. Може би — отвръща тя.

Това не означава „не“.

Забелязвам, че ръцете ѝ са настръхнали.

— Хладно е. Имаш ли сако?

— Не.

Някой трябва да се грижи за тази жена. Свалям си сакото.

— Облечи го. Не искам да настинеш.

Загръщам раменете ѝ и тя се сгушва в него, затваря очи и вдъхва дълбоко.

Привлича ли я миризмата ми? Както нейната мен ли?

Може пък не всичко да е изгубено.

Пред нас спира престарял фолксваген костенурка.

Какво, по дяволите, е това?

— Това ли караш? — Това чудо със сигурност е по-старо от дядо Тиодор. Мили боже! Човекът подава ключовете и аз му давам щедър бакшиш. Той заслужава да му се платят вредни.

— Тази кола върви ли изобщо?

— Да.

— И ще стигне до Сиатъл?

— Ще стигне.

— Безопасна ли е? Ще те закара ли жива дотам?

— Да — опитва се да ме увери тя. — Е, стара е, знам, но е моя и все още върви. Баща ми ми я купи.

Когато предлагам нещо по-добро, тя разбира какво имам предвид и изражението ѝ се променя на мига.

Побесняла е.

— Не мислиш да ми купуваш кола, нали? — озъбва се тя.

— Ще видим — промърморвам и се опитвам да запазя спокойствие. Отварям ѝ вратата и тя се качва зад волана, а аз се питам дали да не помоля Тейлър да я закара. По дяволите! Сещам се, че тази вечер не е на работа.

Щом затварям вратата, тя смъква прозореца… нетърпимо бавно.

За бога!

— Карай внимателно — ръмжа аз.

— Довиждане, Крисчън — отвръща тя и гласът ѝ потрепва, сякаш се опитва да не заплаче.

Както съм раздразнен и загрижен за безопасността ѝ, ме обзема чувство на безпомощност, когато колата ѝ изръмжава и потегля.

Не знам дали ще я видя отново.

Стоя като глупак на тротоара, докато задните фарове се стопяват в нощта.

Мамка му. Защо всичко стана толкова объркано?

Влизам обратно в хотела, отивам до бара и си поръчвам бутилка „Сансер“. Вземам го и се качвам в стаята. Лаптопът е отворен на бюрото и преди да отворя виното, сядам и започвам да пиша имейл.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Тази вечер

Дата: 25 май 2011, 22:01

До: Анастейжа Стийл

Не разбирам защо избяга тази вечер. Мисля, че отговорих на всичките ти въпроси. Знам, че ти дадох прекалено много информация и че имаш нужда от време да я обмислиш. Надявам се също да помислиш отново върху предложението ми. Много силно желая това между нас да се получи. Ще правим всичко много бавно.

Просто ми повярвай.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Поглеждам си часовника. Ще ѝ трябват поне двайсет минути за да се прибере, може би повече в това подобие на автомобил. Пускам мейл на Тейлър.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Ауди „А3“

Дата: 25 май 2011, 22:04

До: Дж Б Тейлър

Искам аудито за утре.

Благодаря.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Отварям бутилката и си наливам чаша, посягам към книгата, сядам да чета и се опитвам да се съсредоточа. Очите ми непрекъснато се стрелкат към екрана на лаптопа. Дали ще ми отговори? Минутите текат, безпокойството ми расте; защо не ми отговаря? В единайсет ѝ пускам есемес.

●Прибра ли се вече?●

Така и не получавам отговор. Може да си е легнала. Преди полунощ изпращам нов имейл.

От: Крисчън Грей

Относно: Тази вечер

Дата: 25 май 2011, 23:58

До: Анастейжа Стийл

Надявам се да си се прибрала жива с тази твоя кола.

Само ми кажи дали всичко е наред.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Утре ще я видя на церемонията по случай дипломирането и ще разбера дали съм отхвърлен. Завладян от тази потискаща мисъл се събличам, лягам си и отправям поглед към тавана.

Да знаеш, Грей, че прецака сделката.

Четвъртък, 26 май 2011

Мама я няма. Понякога излиза.

Сам съм. Сам съм с количките и одеялцето.

Когато се връща, спи на канапето. Канапето е кафяво и лепкаво. Тя е уморена. Понякога я завивам с одеялцето си. Или пък се прибира с нещо за ядене. Тези дни ми харесват. Ядем хляб с масло. Понякога има и сирене. Много обичам сирене.

Днес мама я няма. Играя си с количките. Те фучат по пода. Моята мама я няма. Тя ще се върне. Ще се върне. Кога ще се върне мама?

Тъмно е вече, а мама я няма. Мога да стигна до лампата, ако се кача на стол.

Щрак. Щрак. Щрак. Щрак. Щрак. Щрак.

Светло. Тъмно. Светло. Тъмно. Светло.

Гладен съм. Ям сирене. В хладилника има сирене.

Сирене със синя кожа.

Кога ще се върне мама?

Понякога се прибира с него. Мразя го. Крия се, когато той идва. Любимото ми място е гардеробът на мама. Той мирише на мама. Мирише на мама, когато е щастлива. Кога ще се върне мама?

Леглото ми е студено. Гладен съм. Имам одеялце и колички, но мама я няма. Кога ще се върне мама?

Стряскам се.

Мразя сънищата си. Те са пълни с тревожни спомени, разкъсани спомени за време, което искам да забравя. Сърцето ми блъска, целят съм в пот. Най-ужасното последствие от тези спомени е да се справя с безпокойството, което ме притиска, когато се събудя.

Напоследък кошмарите са по-чести и по-ярки. Нямам представа защо. Тъпият Флин ще се върне чак другата седмица. Прокарвам ръце през косата си и поглеждам часовника. Пет и трийсет и осем е и зората започва да се процежда през завесите. Почти е време за ставане.

„Върви да потичаш, Грей“.

Все още няма имейл от Ана. Докато тичам по тротоара, безпокойството ми расте.

„Зарежи тази работа, Грей.

Просто я зарежи, мътните да я вземат дано!“

Знам, че ще я видя на церемонията по дипломирането.

Само че не мога да зарежа.

Преди да вляза под душа ѝ изпращам нов есемес.

●Обади ми се.●

Просто искам да знам, че е добре.

След закуска все още няма нищо от Ана. За да я избия от главата си, сядам и работя два часа над речта си. На церемонията по-късно ще похваля изключителните усилия на катедрата по науки за околната среда и напредъка им в партньорството с компанията ми в областта на обработваемата земя в развиващите се страни.

„Да нахраните бедните“. Проницателните думи на Ана звучат в главата ми и пропъждат снощния кошмар.

Свивам рамене и пренаписвам последното. Сам, вицепрезидентът ми по връзките с обществеността, ми е пратил вариант, който ми се струва прекалено претенциозен. Отнема ми цял час, за да преработя тъпотиите му в нещо по-човешко.

Девет и трийсет е, а от Ана все още няма нищо. Мълчанието ѝ започва да ме тревожи, да не говорим, че е крайно невъзпитано. Звъня ѝ, но се включва гласовата поща.

Затварям.

„Покажи малко достойнство, Грей“.

Инбоксът ми звънва и сърцето ми забързва, но се оказва, че имейлът е от Мия. Въпреки че съм в лошо настроение, се усмихвам. Малката ми липсваше.

От: Мия Г. страхотински шеф

Относно: Полета

Дата: 26 май 2011, 18:32 по Гринуич

До: Крисчън Грей

Здрасти, Крисчън,

Нямам търпение да се изнеса оттук!

Спаси ме. Моля те.

Полетът ми в събота е AF3622. Пристигам в 12:22 следобед, а татко ме кара да летя икономична класа! Сърдита съм!

Ще имам купища багаж. Обичам, не, обожавам парижката мода.

Мама ми каза, че си имаш гадже.

Наистина ли?

Какво представлява?

ТРЯБВА ДА РАЗБЕРА!!!!!

До събота. Много ми липсваше.

À bientõt mon frère2.

Мххххххххх

По дяволите! Мама с нейната голяма уста. Ана не ми е приятелка! А пък в събота ще се наложи да затворя не по-малко голямата уста на сестра си, да се отърва по някакъв начин от вечния ѝ оптимизъм и нахални въпроси. Понякога става много досадна. Опитвам се да запомня часа на кацане и номера на полета и пращам на Мия бърз имейл, за да ѝ кажа, че ще я чакам.

В девет и четирийсет и пет съм готов за церемонията. Сив костюм, бяла риза и, разбира се, онази вратовръзка. Това ще бъде тайно послание за Ана, че не съм се отказал, и напомняне за добрите времена.

Да, наистина добри времена… представям си я вързана, докато ме чака. По дяволите. Тя защо не се обади? Натискам копчето за пренабиране.

Пак няма отговор!

Точно в десет на вратата се чука. Тейлър.

— Добро утро — поздравявам го и той влиза.

— Добро утро, господин Грей.

— Как мина вчера?

— Добре, господине. — Настроението на Тейлър се променя, изражението му става по-топло. Сигурно мисли за дъщеря си.

— Ами Софи?

— Тя е истинска кукличка, господине. И се учи много добре.

— Радвам се.

— Колата ще е в Портланд по-късно днес следобед.

— Чудесно. Да вървим.

Макар да ми е неприятно да призная, нямам търпение да видя госпожица Стийл.

Секретарката на ректора ме въвежда в малка стая до аулата. Изчервява се почти като една млада дама, която познавам интимно. В тази малка зала преподаватели, хора от администрацията и някои от студентите пият кафе преди началото на церемонията. С огромна изненада забелязвам, че сред тях е и Катрин Кавана.

— Здравей, Крисчън — поздравява тя и се отправя към мен със самоувереността на богаташка. С тога е и изглежда весела. Със сигурност е виждала Ана.

— Здравей, Катрин. Как си?

— Учудваш ли се, че ме виждаш тук? — пита тя, без да обръща внимание на поздрава ми. Май се обиди. — Аз ще произнеса прощалната реч. Елиът не ти ли е казал?

— Не. — Двамата с него не си дишаме във вратовете, за бога. — Честито — добавям любезно.

— Благодаря — отвръща рязко тя.

— Ана тук ли е?

— Скоро ще пристигне. Ще дойде с баща си.

— Виждала ли си я тази сутрин?

— Да. Защо?

— Питам, защото снощи си тръгна с таратайката, която нарича автомобил.

— Уанда. Нарича я Уанда. Сериозно. — И ме поглежда въпросително.

— Радвам се.

Ректорът идва при нас, усмихва се любезно и ме води да се запозная с останалите преподаватели.

Облекчен съм, че Ана е жива и здрава, но се вкисвам, че не е отговорила на нито едно от съобщенията ми.

Това не е добър знак.

Не се налага да се тормозя дълго заради този незадоволителен развой на събитията — човек от факултета обявява, че е време да започнем, и ни повежда към коридора.

В момент на слабост пробвам за пореден път телефона на Ана. Отново се включва гласова поща, а Кавана ме прекъсва:

— Нямам търпение да чуя речта ти.

Аулата е наистина огромна — и е препълнена. Присъстващите стават като един и аплодират, докато се настаняваме на сцената. Ръкопляскането става по-силно, след това постепенно утихва и се чува нетърпеливо жужене, докато сядат.

Щом ректорът започва речта си, успявам да огледам залата. Предните редове са пълни със студенти с еднакви тоги. Тя къде е? Методично оглеждам всеки ред.

„Ето те и теб!“

Откривам я свита на втория ред. Жива е. Чувствам се като глупак, задето съм пропилял толкова тревоги и енергия за местоположението ѝ и снощи, и тази сутрин. Ясните ѝ сини очи са ококорени, когато срещат моите, и тя се намества на седалката, а по бузите ѝ плъзва руменина.

„Намерих те. Така и не отговори на есемесите и имейлите ми“.

Тя ме избягва и това ме вкисва. Ама адски много ме вкисва. Затварям очи и си представям как капя горещ восък върху гърдите ѝ, а тя се гърчи под мен. Това оказва радикален ефект върху тялото ми.

„Мама му стара, Грей.

Стегни се!“

Пропъждам и нея, и похотливите си мисли и се опитвам да се съсредоточа върху речите.

Кавана прави вдъхновяващо обръщение, в което подчертава, че човек не бива да пропуска възможностите — да, Кейт, carpe diem3, — и всички стават на крака, когато приключва. Очевидно е умна, популярна и самоуверена. Не е срамежливо необщително цветенце като госпожица Стийл. Просто не мога да повярвам, че двете са приятелки.

Чувам името си — ректорът ме представя. Ставам и пристъпвам към катедрата. „Шоуто започва, Грей“.

— Дълбоко съм развълнуван и искрено благодарен за оказаната ми чест да бъда днес сред вас. Ще използвам тази изключително рядка възможност да говоря за внушителната работа на нашия екип, който работи по проблемите на екологията. Стремим се да разработим лесно приложими и екологично съобразени методи за развитие на селското стопанство в страните от Третия свят. Крайната ни цел е да спомогнем да се сложи край на глада и мизерията. Повече от един милиард души, предимно в районите във и под Сахара, Южна Азия и Латинска Америка, живеят низвергнати и в пълна нищета. По тези места хората са изправени пред заплахата от екологично и социално унищожение вследствие на примитивния начин, по който обработват земята. За мен това е нещо твърде лично. Аз знам какво е истински, свиреп глад.

— Като партньори, университетът на Ванкувър и „Грей Ентърпрайзис Холдинг“ постигнаха забележителен успех в обогатяването на почвата и технологията за обработването ѝ — продължавам. — Ние използваме нови, евтини системи в развиващите се страни и опитите показват трийсетпроцентно повишение на реколтата от декар. ГЕХ се гордее със студентите, които постъпват при нас на стаж и работят на тези обекти в Африка. Работата, която те извършват, е от полза за местните общности и за самите студенти. Заедно можем да се преборим с глада и да премахнем бедността, която измъчва тези райони.

Кратка пауза.

— В този век на еволюция на технологиите, докато развитият свят препуска напред и задълбочава бездната между имащи и нямащи, изключително важно е да запомним, че не бива да разхищаваме окончателните ресурси на света. Те са за цялото човечество и трябва да ги пазим, съхраняваме, да намерим начини да ги обновим и да разработим нови решения за изхранване на свръхнаселената ни планета… Както вече казах, ГЕХ и университетът на Ванкувър работят заедно за разработването на тези решения и е наша работа посланието да стигне до всички. С помощта на телекомуникационния отдел на ГЕХ ние предоставяме информация и образование на развиващия се свят. Горд съм да кажа, че постигаме впечатляващ прогрес в соларните технологии, живота на батериите и безжичното разпространение, което ще внесе интернет в най-отдалечените кътчета на света — нашата цел е да бъде безплатен за юзъри в отдалечени места. Достъпът до образование и информация, които тук приемаме за даденост, е жизненоважен компонент в ликвидирането на бедността в тези развиващи се райони.

Оглеждам залата.

— Ние имаме късмет. Тук всички сме привилегировани. Някои повече от други и аз включвам себе си в тази категория. Имаме морални задължения да предложим на онеправданите приличен живот, здраве, безопасност и храна — всичко това може да бъде постигнато с ресурсите, с които разполагаме тук.

И приключвам:

— Последните ми думи са цитат, който никога няма да забравя. Перифразирам думите на един индианец: „Единствено когато падне и последното листо, когато умре и последното дърво, когато и последната риба бъде хваната, ще разберем, че не можем да ядем пари“.

Сядам, съпроводен от гръмки аплодисменти, и се въздържам да погледна Ана, завъртам очи към знамето на университета в дъното на залата. Щом е решила да не ми обръща внимание, добре. За тази игра са нужни двама.

Заместник-ректорът става и започва да раздава дипломите. Това е началото на мъчителното чакане, докато стигнем до „С“, за да я видя отново.

След цяла вечност чувам името ѝ: „Анастейжа Стийл“. Понасят се аплодисменти и тя тръгва към мен умислена и разтревожена.

Мама му стара.

За какво ли мисли?

Стегни се, Грей.

— Поздравления, госпожице Стийл — казвам и подавам дипломата на Ана. Стискаме си ръцете, но аз не я пускам. — Имате ли проблем с лаптопа си?

Тя ме поглежда недоумяващо.

— Не.

— В такъв случай вероятно пренебрегвате имейлите ми? — Пускам ръката ѝ.

— Видях само този за сливанията и за придобиванията.

Това пък какво означава, дяволите да го вземат?

Тя се мръщи, а аз трябва да я оставя да си тръгне, защото зад нея става опашка.

— После.

С тази дума я уведомявам, че не сме приключили разговора, и тя се отдръпва.

Попадам в истински ад, докато най-сетне опашката стига края си. Оглеждаха ме, пърхат с мигли, разни момиченца се кискат, стискат ми ръката, получавам и пет бележки с телефонни номера. Изпитвам невероятно облекчение, докато слизам от подиума заедно с преподавателите под звуците на мрачна музика и аплодисменти.

В коридора сграбчвам ръката на Кавана.

— Трябва да говоря с Ана. Би ли я намерила? Веднага.

Кавана ме поглежда малко стреснато, но преди да каже и дума, аз добавям с най-любезния глас, на който съм способен: „Моля те“.

Тя стисва неодобрително устни, но изчаква заедно с мен, докато преподавателите се изнижат, и се връща в аулата. Ректорът спира, за да ме поздрави за речта.

— За мен бе истинска чест, че ме поканихте — отвръщам и разтърсвам ръката му още веднъж. С крайчеца на окото си зървам Кавана — заедно с Ана — в дъното на коридора. Извинявам се и тръгвам към Ана.

— Благодаря — обръщам се към Кейт и тя поглежда разтревожено Ана. Без да ѝ обръщам повече внимание, стискам Ана за лакътя и я повеждам през първата врата, която ми попада пред погледа. Оказва се мъжка съблекалня и от мириса на свежо решавам, че е празно. Заключвам вратата и се обръщам към госпожица Стийл.

— Защо не ми върна нито един имейл? Защо не отговори на съобщенията, които оставих на телефона ти?

Тя примигва няколко пъти, а по лицето ѝ личи, че е вцепенена от ужас.

— Не съм си поглеждала компютъра днес. Дори не съм поглеждала и телефона. — Струва ми се напълно шашната от избухването ми. — Страхотна реч — добавя тя.

— Благодаря — мърморя, вече изваден от релси. Как е възможно да не си е проверила нито телефона, нито имейла?

— Обяснява защо имаш такова отношение към храната — продължава тя тихо и ако не греша, със съжаление.

— Анастейжа, не искам да се връщам към това точно в този момент.

„Не ми трябва съжалението ти“.

Затварям очи. През всичкото време си мислех, че тя не иска да говори с мен.

— Толкова се притеснявах за теб.

— Защо си се притеснявал?

— Защото тръгна с онова нещо, което наричаш кола.

„И защото си мислех, че съм скапал сделката ни“.

Ана настръхва.

— То е кола. И работи добре. Хосе я преглежда редовно.

— Фотографът Хосе? — Става все по-хубаво, мама му стара!

— Да, купих колата от майка му.

— Да, а тя може би е била на майката на майката на Хосе. Тази кола не е безопасна! — почти изкрещявам.

— Карам я от три години. Съжалявам, ако съм те разтревожила. Защо не се обади?

Звънях ѝ на мобилния. Тя не използва ли тъпия си мобилен? Да не би да говори за домашния? Прокарвам раздразнено ръка през косата си и си поемам дълбоко дъх. Май пак пренебрегваме важния въпрос.

— Анастейжа, искам да знам отговора ти. Това размотаване и чакане ме побърква.

Лицето ѝ помръква.

— Крисчън, виж… оставила съм баща си сам…

— Утре. Искам отговор до утре.

— Добре, утре. Ще ти кажа до утре. — Поглежда ме нервно.

Все още не е казала „не“. За пореден път оставам изненадан от облекчението, което ме залива.

Ама какво в тази жена ме привлича чак толкова? Тя ме наблюдава с честните си сини очи, на лицето ѝ е изписана тревога и аз едва удържам желанието си да я докосна.

— Ще останеш ли за коктейла? — питам.

— Не зная какво ще иска Рей — колебае се тя.

— Вторият ти баща ли? Искам да се запозная с него.

Тя се свива още повече.

— Не съм сигурна, че идеята е добра — заявява мрачно, докато отключвам вратата.

Какво? Защо? Да не би да е защото вече знае, че съм бил бедняк като дете? Може би защото знае как обичам да се чукам ли? Защото съм откачен ли?

— Срамуваш ли се от мен?

— Не! — възкликва тя и извърта раздразнено очи. — Като какъв да те представя на баща си? — Тя вдига объркано ръце. — Като мъжа, който отне девствеността ми и иска да започна с него доминантно-подчинена садо-мазохистична връзка? Не си обут в обувки, подходящи за бързо бягане.

Обувки подходящи за бързо бягане ли?

Да не би баща ѝ да ме погне? С тези думи внесе малко хумор. Устата ми потрепва и тя отвръща на усмивката, лицето ѝ грейва като лятно утро.

— Само за твоя информация, аз мога да тичам доста бързо — отвръщам закачливо. — Просто му кажи, че съм ти приятел, Анастейжа. — Отварям вратата и тръгвам след нея, но спирам, когато стигам до ректора и колегите му. Те се обръщат като един и зяпват госпожица Стийл, но тя хлътва в аулата. След това се врътват към мен.

„Отношенията ни с госпожица Стийл изобщо не ви влизат в работата, хора“.

Кимам отсечено и любезно на ректора и той ме кани да отида да се запозная с други негови колеги и да похапнем сандвичи.

— С удоволствие — отвръщам.

Трябват ми трийсет минути, за да избягам от сбирката на факултета и да се измъкна от претъпкания прием. Тогава ме спипва Кавана. Тръгваме към полянката, където дипломантите и семействата са се събрали под огромна тента, за да пийнат по чаша след събитието.

— Значи си поканил Ана на вечеря в неделя — отбелязва тя.

В неделя ли? Да не би Ана да е споменала, че ще се видим в неделя?

— В дома на родителите ти — обяснява Кавана.

В дома на родителите ми!?

Забелязвам Ана.

Какво става, по дяволите?

Висок рус мъж, който сякаш е пристигнал от някой калифорнийски плаж, не откъсва ръце от нея.

Кой, по дяволите, е този? Тя затова ли не искаше да дойда с нея за по чаша?

Ана вдига очи, забелязва изражението ми и пребледнява, а съквартирантката ѝ забързва към тях.

— Здрасти, Рей — поздравява Кавана и целува мъжа на средна възраст до Ана, облечен в костюм, който никак не му стои.

Това трябва да е Реймънд Стийл.

— Запозна ли се вече с гаджето на Ана? Крисчън Грей.

Гадже ли?

— Господин Стийл, за мен е огромно удоволствие да се запозная с вас — започвам малко изненадано. Стискаме си ръцете. Ръката му е силна, пръстите са груби. Този човек работи с ръцете си. След това си спомням, че е дърводелец. Тъмнокафявите му очи не издават нищо.

— А това е брат ми, Итън Кавана — продължава Кейт и представя плажния готиняга, който е прегърнал Ана.

А-ха! Брат и сестра Кавана заедно.

Изломотвам името си, докато си стискаме ръцете, но неговите са меки, за разлика от ръцете на Рей Стийл.

„Престани да опипваш момичето ми, скапаняко!“

— Ана, скъпа — прошепвам и подавам ръка, а тя, нали е възпитана, пристъпва напред, за да я прегърна. Вече е свалила тогата и сега е облечена в бледосива рокля, която открива безупречните ѝ рамене и гръб.

Две рокли в два последователни дни. Тя ме глези.

— Итън, майка и татко искат да поговорим. — Кавана повлича Итън нанякъде и ме оставя с Ана и баща ѝ.

— Откога се познавате, деца? — пита господин Стийл.

Протягам ръка, за да стисна рамото на Ана, нежно спускам палец по голия ѝ гръб и тя потръпва. Казвам му, че се познаваме от две седмици.

— Запознахме се, когато Анастейжа дойде да вземе едно интервю от мен за студентския вестник.

— Не знаех, че работиш за вестника, Ана — отбелязва господин Стийл.

— Кейт беше болна — обяснява тя.

Рей Стийл поглежда дъщеря си и се мръщи. После казва:

— Хубава реч, господин Грей.

— Благодаря, сър. Чух, че сте запален рибар.

— Самата истина. Ани ли ви каза?

— Да.

— Вие ходите ли на риболов? — В кафявите му очи искри любопитство.

— Не толкова често, колкото ми се иска. Баща ми обичаше да ни води двамата с брат ми, когато бяхме деца. Обожаваше пъстървата. Май се заразих от него. — Ана се заслушва, след това се извинява и тръгва през тълпата към роднините на Кавана.

Мамка му, изглежда великолепно в тази рокля.

— Къде ходите на риболов? — Въпросът на Рей Стийл ме връща към разговора. Знам, че ме подлага на изпитание.

— Навсякъде по тихоокеанския северозапад.

— Във Вашингтон ли сте расъл?

— Да, господине. С татко започнахме на река Уиноки.

Стийл се усмихва.

— Много добре я знам.

— Любимото му място беше Скагит. Американската страна. Будеше ни в някакъв нечовешки час рано сутрин и отивахме там с кола. Страхотни риби е ловил в тази река.

— Водата там няма равна на себе си. Хващал съм страхотни екземпляри по Скагит. От канадската страна обаче.

— Това е едно от най-подходящите места за дъгова пъстърва. Бори се до самия край — обяснявам аз, без да откъсвам очи от Ана.

— Самата истина.

— Брат ми хвана две истински чудовища. Аз още чакам голямата риба.

— Някой ден и това ще стане.

— Надявам се.

Ана разговаря разпалено с Кавана. Какво ли толкова обсъждат?

— Често ли ходите за риба? — насочвам отново вниманието си към господин Стийл.

— И още как. Двамата с приятеля на Ана, Хосе, се измъкваме винаги, когато можем.

Скапаното фотографче? Пак ли той?

— Той е момчето, което се грижи за костенурката ли?

— Да, същият.

— Страхотна кола е тази костенурка. Голям фен съм на германските автомобили.

— Така ли? Ани обича тази стара кола, но ми се струва, че вече ѝ е минало времето.

— Странно, че го споменавате. Мислех да ѝ дам назаем един от автомобилите на компанията си. Мислите ли, че ще се съгласи?

— Сигурно. Но Ани решава.

— Супер. Значи Ана не си пада много по риболова.

— Не. Това момиче е като майка си. Не може да гледа как рибите страдат. Нито пък червеите. Тя е нежна душа. — Поглежда ме многозначително. А-ха. Предупреждение от Реймънд Стийл. Обръщам го на шега.

— Нищо чудно, че не яде много треска онзи ден.

Стийл избухва в смях.

— Е, няма нищо против да ги яде.

Ана е приключила разговора си с Кавана и тръгва към нас.

— Ето ме!

— Ана, къде са тоалетните? — пита Стийл.

Тя му обяснява да излезе от шатрата и да завие наляво.

— Идвам след малко. Вие се забавлявайте, деца — подхвърля той.

Тя гледа след него, след това ме поглежда нервно. Преди да успее да каже и дума, фотографчето ни прекъсва. Щраква ни заедно и забързва нанякъде.

— Значи успя да омаеш и баща ми? — заявява с мил гласец Ана.

— И баща ти? — „А вас успях ли да очаровам, госпожице Стийл?“

С пръсти проследявам руменината, която плъзва по бузите ѝ.

— Какво ли не бих дал, за да разбера какво мислиш, Анастейжа! — Когато пръстите ми стигат до брадичката ѝ, повдигам главата ѝ, за да огледам изражението ѝ. Тя притихва и ме гледа, зениците ѝ потъмняват.

— Точно в този момент — шепне тя — си мисля, че харесвам вратовръзката ти.

Очаквах нещо по-категорично и отговорът ѝ ме кара да прихна.

— Напоследък ми е станала любимата.

Тя се усмихва.

— Прекрасна си, Анастейжа. Тази рокля с презрамката през врата ти отива. Искам да погаля гърба ти и да почувствам красивата ти кожа.

Тя разтваря устни, притаява дъх и аз усещам как привличането между нас пламва.

— Знаеш, че ще е хубаво, нали, бебчо? — Говоря тихо и издавам копнежа си.

Тя затваря очи, преглъща и си поема дълбоко дъх. Когато ги отваря отново, от нея се излъчва безпокойство.

— Но аз искам повече — шепне тя.

— Повече?

Мама му стара! Това пък какво значи?

Тя кима.

— Повече — прошепвам отново. Устната ѝ е мека под палеца ми. — Искаш сърчица и цветя. — Мама му стара! Никога няма да се получи с нея. Как да стане? Аз не се занимавам с романтика. Надеждите и мечтите ми започват да се сриват.

Тя се ококорва, невинна, тръпнеща в очакване.

По дяволите! Толкова е апетитна.

— Анастейжа, изобщо не зная какво е това.

— И аз.

Разбира се, нали не е имала връзка преди.

— Ти не знаеш много неща.

— А ти знаеш всички грешни неща — въздиша тя.

— Грешни? Не на мен тия! Опитай — моля я аз.

„Моля те, пробвай по моя начин“.

Очите ѝ стават по-напрегнати, докато оглежда лицето ми и търси нещо. За момент потъвам в тези сини очи, които виждат всичко.

— Добре — прошепва тя.

— Какво каза? — Целият настръхвам.

— Добре, ще опитам.

— Да разбирам ли, че си съгласна? — Не мога да повярвам.

— По принцип да, но искам да обсъдим дискусионните ограничения.

Мили боже! Привличам я до себе си, притискам я и заравям лице в косата ѝ, вдъхвам прелъстителния ѝ аромат. Пет пари не давам, че тук е претъпкано. Само двамата с нея сме.

— Господи, Ана. Ти си толкова… винаги ме изненадваш. Дъхът ми секва, щом си наблизо.

След малко усещам, че Реймънд Стийл се е върнал и си гледа часовника, за да прикрие неудобството си. Пускам я с нежелание. На седмото небе съм.

„Браво, Грей!“

— Ани, искаш ли да идем да хапнем? — пита баща ѝ.

— Добре — съгласява се тя и ми отправя хитра усмивка.

— Искаш ли да дойдеш с нас, Крисчън? — продължава баща ѝ. В първия момент съм изкушен, но Ана ме поглежда тревожно и се опитва да ми каже: „Моля те, недей“. Иска да прекара малко време насаме с баща си. Разбирам.

— Благодаря за поканата, но наистина имам работа. Беше голямо удоволствие за мен да се запознаем, сър.

„Постарай се да посвиеш тъпата си усмивка, Грей“.

— Също и за мен — отвръща искрено Стийл, поне така ми се струва. — И да се грижиш за малкото ми момиченце.

— Няма нищо по-сигурно от това — отвръщам и стискам ръката му.

„И то по начини, за които дори нямате представа, господин Стийл“.

Стискам ръката на Ана и я вдигам към устата си.

— До после, госпожице Стийл — прошепвам. „Ти ме направи изключително щастлив“.

Стийл ми кимва, прихваща дъщеря си за лакътя и я повежда нанякъде. Аз оставам зашеметен, преливам от надежда.

Тя е съгласна.

— Крисчън Грей? — Радостта ми е прекъсната от Еймън Кавана, бащата на Катрин.

— Еймън, как си? — Стискаме си ръцете.

Тейлър идва да ме вземе в три и трийсет.

По пътя ми съобщава, че ауди „А3“ е доставено в „Хийтман“. Сега остава да го дам на Ана. Няма съмнение, че колата ще предизвика спор, а дълбоко в себе си знам, че ще бъде много повече от най-обикновен спор. Но пък тя нали се съгласи да ми бъде подчинена, така че може и да приеме подаръка без много шум.

„Кого заблуждаваш, Грей?“

Човек може да си помечтае. Надявам се да се видим тази вечер. Ще ѝ го подаря по случай дипломирането.

Звъня на Андреа и ѝ казвам утре да включи уебсреща за закуска с Еймън Кавана и сътрудниците му в Ню Йорк. Кавана се интересува да ъпгрейдне фиброоптичната си мрежа. Карам Андреа да съобщи за срещата и на Рос и Фред. Тя ми предава съобщения — нищо важно — и ми напомня, че утре вечер трябва да присъствам на благотворително събитие в Сиатъл.

Довечера е последната ми вечер в Портланд. Може да се каже, че и за Ана е почти последната… Замислям се дали да не ѝ позвъня, но почти няма смисъл, защото тя не е взела мобилния си телефон. Освен това иска да прекара известно време с баща си.

Поглеждам през прозореца на автомобила, докато пътуваме към „Хийтман“, и наблюдавам как добрите хора от Портланд прекарват следобеда си. На един светофар двама млади се карат, застанали са на тротоара над плик с покупки, който се е скъсал и всичко се е разпиляло на земята. Друга двойка, още по-млади, вървят ръка за ръка, подминават ги, не откъсват очи един от друг и се кискат. Младото момиче се надига на пръсти и прошепва нещо на ухото на татуирания си любим. Той избухва в смях, навежда се и я целува бързо, след това отворя вратата на близкото кафене и отстъпва, за да мине тя.

Ана иска „повече“. Въздишам тежко и прокарвам пръсти през косата си. Всички искат повече. Всички до една. Какво да направя по този въпрос? Онези, които влязоха в кафенето — двамата с Ана правихме същото. Ядохме заедно в два ресторанта и беше… забавно. Може пък да опитам. Все пак тя ми дава толкова много. Разхлабвам си вратовръзката.

Ще мога ли да ѝ дам повече?

Щом се връщам в стаята, се събличам, слагам си анцуга и се отправям за бърза тренировка във фитнеса. Задължителното любезно държане почти е изчерпало търпението ми и имам нужда да изхабя част от излишната енергия.

Освен това трябва да помисля още малко.

Къпя се, обличам се и сядам пред лаптопа. Рос звъни през Уебекс и говорим цели четирийсет минути. Обсъждаме всички въпроси, които е набелязала, включително предложението от Тайван и Дарфур. Цената за спускане от самолет е зашеметяваща, но пък е по-безопасно за всички. Давам ѝ картбланш да действа. Сега остава да чакаме пратката да пристигне в Ротердам.

— Запозната съм с „Кавана Мидиа“. Според мен и Барни трябва да присъства на срещата — предлага Рос.

— Щом така си преценила. Кажи на Андреа.

— Добре. Как мина церемонията по връчването на дипломите?

— Добре. Неочаквано.

„Ана се съгласи да бъде моя“.

— Неочаквано добре ли?

— Да.

Рос ме наблюдава от екрана, заинтригувана, но аз не ѝ казвам нищо повече.

— Андреа ми каза, че утре се връщаш в Сиатъл.

— Да, вечерта съм на благотворително събитие.

— Дано „сливането“ е протекло успешно.

— На този етап е добре, Рос.

Тя се подсмихва.

— Радвам се. Чака ме друга среща, така че, ако няма друго, ти казвам довиждане.

— Довиждане. — Изключвам Уебекс и се прехвърлям на имейлите, насочвам вниманието си към вечерта.

От: Крисчън Грей

Относно: Дискусионни ограничения

Дата: 26 май 2011, 17:22

До: Анастейжа Стийл

Какво да кажа, което все още не съм казал?

С удоволствие ще ги обсъдя, когато кажеш.

Днес беше много красива.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

И като си помисля, че тази сутрин бях убеден, че всичко между нас е приключило.

„Господи, Грей. Трябва да се стегнеш!“ Флин страшно ще се изкефи.

Част от причината беше, че тя не си бе взела телефона. Може би има нужда от средство за комуникация, на което може да се разчита.

От: Крисчън Грей

Относно: Блакбери

Дата: 26 май 2011, 17:36

До: Дж. Б. Тейлър

Копие: Андреа Аштън

Тейлър, моля те, намери ново Блакбери за Анастейжа Стийл, на което да е инсталиран имейлът ѝ. Андреа може да вземе данните от Барни и да ти ги препрати.

Моля те, достави го утре или у тях, или в „Клейтън“.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

След като го изпращам, вземам най-новия „Форбс“ и започвам да чета.

В шест и трийсет все още няма отговор от Ана, затова решавам, че все още забавлява кроткия ненатрапчив Рей Стийл. При положение, че нямат роднинска връзка, двамата си приличат удивително много.

Поръчвам ризото с морски дарове от румсървиса и докато чакам, прочитам още малко от книгата.

Грейс ми звъни, докато чета.

— Крисчън, миличък.

— Здравей, мамо.

— Мия свърза ли се с теб?

— Да, имам номера на полета ѝ. Ще я взема.

— Супер. Нали ще дойдеш на вечеря в събота?

— Разбира се.

— В неделя Елиът ще доведе приятелката си Кейт на вечеря. Ти искаш ли да дойдеш? Можеш да вземеш и Анастейжа.

Значи за това е говорила Кавана днес.

Опитвам се да спечеля време.

— Ще проверя дали е свободна.

— Да ми кажеш. Много ще ми бъде приятно, ако се съберем цялото семейство.

Извивам очи.

— Както кажеш, мамо.

— Точно така, миличък. До събота.

Тя затваря.

Да заведа Ана да се запознае с родителите ми! Как, за бога, да се измъкна?

Докато обмислям, пристига имейл.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Дискусионни ограничения

Дата: 26 май 2011, 19:23

До: Крисчън Грей

Мога да дойда тази вечер и да ги обсъдим.

Ако искаш.

Ана

О, не, миличка! Не и с тази кола! Плановете ми си идват на мястото.

От: Крисчън Грей

Относно: Дискусионни ограничения

Дата: 26 май 2011, 17:27

До: Анастейжа Стийл

Аз ще дойда. Не съм спокоен, когато караш онази кола.

Ще съм при теб скоро.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Принтирам ново копие на „Дискусионни ограничения“ от договора и нейния имейл с въпроси, защото съм оставил първото копие в сакото си, което е все още у нея. След това звъня на Тейлър в стаята му.

— Отивам да закарам колата на Анастейжа. Би ли ме взел от тях… да кажем в девет и половина.

— Разбира се, господине.

Преди да тръгна, пъхвам два презерватива в задния джоб на дънките.

Може да ми излезе късметът.

Какво удоволствие е да шофирам, въпреки че това ауди е с много по-малка мощност, отколкото съм свикнал. Спирам пред магазин за алкохол в покрайнините на Портланд, за да купя шампанско и да празнуваме. Подминавам „Кристъл“ и „Дом Периньон“ и се спирам на „Боланже“, защото е реколта 1999 г., охладено, но също така е розово… символично, казвам си и се подсмихвам, когато подавам кредитната си карта „Амекс“ на касиера.

Ана отваря вратата в зашеметяващата сива рокля. Нямам търпение по-късно да я сваля от нея.

— Здрасти — поздравява тя, очите ѝ са огромни, блестящи на бледото лице.

— Здрасти.

— Ще влезеш ли? — Тя ми се струва срамежлива и притеснена. Защо? Какво се е случило?

— Ако ми позволиш. — Вдигам бутилката шампанско. — Мислех, че няма да е зле да отпразнуваме завършването ти. Няма нищо по-добро за такъв повод от бутилка шампанско.

— Интересен подбор на думи — подхвърля подигравателно тя.

— Винаги готова с остроумен коментар! — Това е моето момиче.

— Имаме само чаши за чай. Опаковахме всички останали.

— Чаши за чай? Чудесно.

Наблюдавам я как влиза в кухнята. Нервна и стресната е. Може би защото денят е важен или пък защото се е съгласила с условията ми, или защото е тук сама: знам, че Кавана е със семейството си тази вечер — баща ѝ ми каза. Надявам се шампанското да помогне на Ана да се отпусне… и да поговорим.

Стаята е празна, освен кашоните, канапето и масата. На масата виждам кафяв пакет и написана на ръка бележка.

„Мога да приема условията, Ейнджъл, защото ти знаеш най-добре какво трябва да е моето наказание. Само… само… нека не е нещо, което не бих могла да понеса!“

— Искаш ли и чинийка с чашката? — провиква се тя.

— Само чаша. Благодаря, Анастейжа — отвръщам разсеяно. Тя е опаковала книгите — първото издание, което ѝ изпратих. Връща ми ги. Не ги иска. Затова е нервна.

Как ли ще реагира на колата?

Вдигам поглед и забелязвам, че ме наблюдава. Поставя внимателно чашите на масата.

— Това е за теб. — Гласът ѝ е изтънял и напрегнат.

„Сега вече май ще има кавга“.

— Видях — мърморя. — Много находчив цитат. — Докосвам с пръст написаното. Буквите са дребни, спретнато написани и се питам какво ли би казал някой графолог. — Мислех, че съм Д’Ърбървил, не Ейнджъл. Ако не ме лъже паметта, ти се реши да поемеш по един от пътищата, който ти предложих преди доста вечери. — Цитатът, разбира се, е съвършено подбран. Усмивката ми е иронична. — Но се доверявам на преценката ти.

— Това е и молба — прошепва тя.

— Молба? Да не те нараня, да не те притискам?

Тя кима.

За мен тези книги бяха инвестиция, но за нея мислех, че ще означават нещо.

— Купих ги за теб. — Това е невинна лъжа, защото вече имам нови. Ще бъда много внимателен с теб, ако ги приемеш. — Говоря спокойно и тихо, за да замаскирам разочарованието си.

— Крисчън, не мога да ги приема. Това е твърде много.

Хайде сега, поредната битка на твоята и моята воля.

Plus ça change, plus c’est la même chose4.

— Точно това имах предвид, когато ти казах, че винаги се противопоставяш. Искам да ги имаш. Това е. Съвсем просто е. Не се налага да мислиш за това. Като подчинена, следва да си благодарна, че ги имаш. Просто приемаш това, което купувам за теб, защото за мен е удоволствие да го купя и ти да го приемеш.

— Не бях подчинена, когато си ги купил — прошепва тя.

Както винаги, има отговор за всичко.

— Но ти се съгласи, Анастейжа.

Да не би да се отказва от сделката? Господи, това момиче ме прави луд.

— Значи са мои и мога да правя с тях каквото си пожелая?

— Да. — „Мислех, че харесваш Харди“.

— В такъв случай искам да ги дам на някое благотворително дружество, в Дарфур например. Те пък могат да ги продадат на търг.

— Ако това е желанието ти. — Няма да те спра.

„Ако искаш, можеш да ги изгориш…“

— Ще помисля — шепне тя.

— Не мисли, Анастейжа, не за това и не сега. — „Моля те, запази ги. Те са за теб, защото книгите са твоята страст. Сама ми го каза. Порадвай им се“.

Поставям шампанското на масата, изправям се пред нея и обхващам брадичката ѝ, вдигам главата ѝ, така че очите ни се срещат.

— Ще ти купувам много неща, Анастейжа. Свиквай с това. Мога да си го позволя. Аз съм доста богат мъж. — Целувам я бързо. — Моля те — добавям и я пускам.

— Но това ме кара да се чувствам… евтина — казва тя.

— Не бива да е така. Прекалено много мислиш за всичко. Не бива да се обвиняваш в някакво морално престъпление едва ли не, не и ако го базираш на мнението на другите хора. Не пилей енергията си. И всичко това е защото имаш възражения по уговорката. Това е съвсем нормално. Не си наясно със себе си с какво се захващаш и това те плаши.

На прелестното ѝ лице се изписва безпокойство.

— Не мисли. В теб няма нищо евтино, Анастейжа. Не искам никога да си го помисляш отново. Аз просто купих едни стари книги, с надеждата, че те биха означавали нещо за теб. Това е.

Тя примигва няколко пъти и остава загледана в пакета, очевидно се колебае.

„Задръж ги, Ана, за теб са“.

— Хайде да пийнем шампанско! — шепна аз и тя ме награждава с полуусмивка.

— Ето, така вече е по-добре.

Отварям шампанското и наливам в изящните чашки, които е поставила пред мен.

— Розово е. — Тя е изненадана, а на мен сърце не ми дава да ѝ кажа защо съм избрал розово.

— „Боланже Ла Гран Ане Розе“ 1999 година. Изключително добра реколта.

— В чаши за чай — усмихва се широко тя. Усмивката ѝ е заразна.

— Да, в чаши за чай. Честито, Анастейжа!

Чукваме се и аз отпивам. Има чудесен вкус, но това го знаем.

— Благодаря. — Тя вдига чашата към устните си и отпива бърза глътка. — Ще прегледаме ли ограниченията?

— Винаги така нетърпелива. — Поемам ръката ѝ и я отвеждам към канапето — едно от малкото останали неща в хола. Сядаме, обградени от кашони.

— Баща ти е много затворен човек.

— Успя обаче да му влезеш под кожата.

Смея се.

— Само защото умея да ловя риба.

— Откъде разбра, че обича да лови риба?

— Ти ми каза. Когато ходихме да пием кафе след снимките.

— Вярно ли? — Тя отпива отново и затваря очи, наслаждава се на вкуса. Отваря ги отново, готова със следващия въпрос. — Опита ли виното на коктейла?

— Кофти беше — мръщя се аз.

— Когато го опитах, се сетих за теб. Откъде знаеш толкова много за вината?

— Не, Анастейжа, не знам много за вината, знам какво харесвам. — „Харесвам теб“. — Искаш ли още? — Кимам към бутилката на масата.

— Да.

Донасям шампанското и доливам в чашата ѝ. Тя ме поглежда подозрително. Знае, че се опитвам да я размекна с алкохол.

— Изглежда доста празно тук. Готова ли си за преместването? — питам аз, за да я разсея.

— Почти.

— На работа ли си утре?

— Да. Последният ми ден в „Клейтън“.

— Бих ти помогнал с местенето, но обещах на сестра ми да я посрещна на летището. Мия каца от Париж в ранния следобед в събота. Утре сутринта тръгвам към Сиатъл. Но доколкото разбрах, Елиът ще ви помогне.

— Да, Кейт е много ентусиазирана.

Изненадан съм, че Елиът все още проявява интерес към приятелката на Ана — това не е обичайният му начин на действие.

— Да, Кейт и Елиът. Кой би предположил! — Връзката им усложнява нещата. Гласът на мама отеква в главата ми: „Доведи Анастейжа“.

— И какво ще работиш в Сиатъл? — питам аз.

— Имам две интервюта за стажантски позиции.

— И кога щеше да ми кажеш за това?

— Ето, казвам ти сега — отвръща тя.

— Къде са позициите? — питам недоволно.

— В две издателски къщи.

— С това ли искаш да се занимаваш? Да работиш в издателския бизнес?

Тя кима, макар че не е склонна да говори по този въпрос.

— Е? — настоявам аз.

— Какво?

— Не се прави на глупава, Анастейжа. Кои са издателските къщи? — Прехвърлям наум издателствата в Сиатъл, които знам. Четири са… поне така мисля.

— Малки издателства — шикалкави тя.

— Защо не искаш да знам кои са?

— За да не упражниш влиянието си — тросва се тя.

Това пък какво означава? Мръщя се.

— Не се прави на глупав — срязва ме тя и очите ѝ блестят весело.

— Глупав? — избухвам в смях. — Аз? И ще ми разправяш, че никога не предизвикваш никого. Пий и да сядаме да обсъждаме тези ограничения.

Клепките ѝ трепкат, тя си поема накъсано дъх и изпива чашата до дъно. Наистина е нервна. Предлагам ѝ още шампанско за кураж.

— Да — отвръща тя.

Задържам бутилката в ръка.

— Яла ли си нещо?

— Да, три ястия с Рей — отвръща раздразнено тя и извърта очи.

„О, Ана. Най-сетне ще мога да направя нещо с този неприятен навик“.

Навеждам се напред, стискам брадичката ѝ и я поглеждам ядосано.

— Следващия път, когато ми направиш тази физиономия, ще те сложа по корем върху коленете си.

— О! — Тя ме поглежда шокирана, но и малко заинтригувана.

— О. Почва се, Анастейжа.

С хищническа усмивка пълня чашата ѝ и тя отпива дълга глътка.

— Така, вече успях ли да прикова вниманието ти?

Тя кима.

— Отговори ми.

— Да… успя да приковеш вниманието ми — отвръща тя с усмивка на разкаяние.

— Добре. — Вадя от сакото имейла ѝ и Приложение 3 от договора. — И така, сексуални дейности. Минахме повечето от това. — Тя се премества по-близо до мен и започва да чете списъка.

ПРИЛОЖЕНИЕ 3

ДИСКУСИОННИ ОГРАНИЧЕНИЯ и ЛИМИТИ

Страните следва да обсъдят:

Дали Подчинената желае да участва в следните дейности:

Мастурбация

Кунилингус

Фелацио

Поглъщане на сперма

Вагинална пенетрация

Вагинален фистинг

Анална пенетрация

Анален фистинг

— Каза без фистинг. Имаш ли други възражения? — питам.

Тя преглъща.

— Аналният секс… май няма да ми хареса. Не го проумявам.

— Ще се съглася за фистинга, но наистина искам дупето ти, Анастейжа.

Тя си поема рязко дъх и ме поглежда.

— Е, можем да изчакаме. Освен това не е нещо, с което можем да се захванем веднага. — Не мога да сдържа усмивката си. — Това твое дупе има нужда от подготовка.

— Подготовка? — кокори се тя.

— Внимателна подготовка, да. Аналният секс може да е много приятен, повярвай ми. Но ако опитаме и не ти хареса, няма да повторим. — Забавлявам се с шокираното ѝ изражение.

— Правил ли си го?

— Да.

— С мъж?

— Не, никога не съм правил секс с мъж. Не влиза в интересите ми.

— Госпожа Робинсън?

— Да. — И широките ѝ гумени колани.

Ана се мръщи и аз минавам бързо нататък, преди да ми зададе друг подобен въпрос.

— И… поглъщането на сперма. Тук имаш шестица. — Очаквам да ми се усмихне, но тя ме наблюдава напрегнато, сякаш ме вижда в нова светлина. Струва ми се, че всяко споменаване на госпожа Робинсън я вади от релсите, а този път допринесе и споменаването на аналния секс. О, миличка, аз бях напълно подчинен на Елена. Тя правеше с мен каквото пожелае. А пък на мен ми доставяше удоволствие.

— Е? По тази точка всичко наред ли е? — питам в опит да я върна към настоящето. Тя кима и допива шампанското.

— Още? — питам.

„Спокойно, Грей, искаш да ѝ се замае главата, не да я напиеш“.

— Още — прошепва тя.

Допълвам чашата ѝ и се връщам към списъка.

— Секс играчки?

Дали Подчинената желае да използва:

Вибратори

Анални вибратори или разширители

Дилдо пениси

Други вагинални/анални играчки

— Тези анални вибратори или каквото е там… Това какво е? Каквото пише на опаковката ли? — мръщи се тя.

— Да. И пак ще се върна към аналния секс. Подготовка.

— Аха… а какво има в „други вагинални и анални играчки“?

— Топчета, яйца. Всякакви такива.

— Яйца? — Тя покрива устата си с ръка, без да крие колко е шокирана.

— Не, не са истински яйца — смея се аз.

— Така се радвам, че успявам да те разсмея и ме намираш за забавна. — Обидата в гласа ѝ ме отрезвява.

— Извинявам се. Госпожице Стийл, моля, приемете извиненията ми.

„Мама му стара, Грей. Дръж се по-внимателно с нея“.

— Проблем с играчките?

— Не — сопва се тя.

Мамка му. Сега пък се цупи.

— Съжалявам, Анастейжа. Наистина съжалявам. Повярвай ми. Не исках да прозвучи така. Просто никога не съм водил подобен разговор с толкова подробности. Ти си толкова неопитна. Наистина съжалявам.

Тя е нацупена и отпива нова глътка шампанско.

— Така. Връзване — казвам и се връщаме към списъка.

Дали Подчинената желае:

Да бъде връзвана с въже

Да бъде връзвана с лента

Да бъде връзвана с кожени белезници/метални белезници/окови

Други накрайници

— Е?

— Добре — прошепва тя и продължава да чете.

Дали Подчинената желае да бъде връзвана:

С ръцете отпред

С китки, вързани около глезените

През глезените

През лактите към неподвижни предмети и други

С ръце зад гърба

Към разтегателна летва

През коленете

Окачване към метална решетка

Дали Подчинената е съгласна да ѝ бъдат връзвани очите?

Дали Подчинената е съгласна да бъде връзвана през устата?

— Говорихме за окачването и ако искаш, можем да го сложим към категоричните ограничения. За това се изисква много време, а аз ще те имам само за малко. Има ли друго?

— Не ми се смей, моля те, но какъв е този лост за разтягане?

— Обещах да не се смея, извиних се два пъти. Не ме карай да го правя пак.

„Не обръщай внимание на реакцията ѝ, Грей. Продължавай“.

— Това е летва, на която има окачени белезници за ръцете и/ или краката. Забавни са.

— Добре… Това, дето трябва да ми връзваш устата. Притеснявам се, че няма да мога да дишам.

— Повярвай ми, аз ще се притеснявам повече дали дишаш добре. Не искам да те душа. — Не си падам по душенето.

— И как ще използвам ключовите думи, ако не мога да говоря? — пита тя.

— Първо, надявам се никога да не се наложи да ги ползваш. Но ако устата ти е вързана, ще използваме сигнали с ръце.

— Притеснявам се от това с устата.

— Добре, ще го отбележа.

Тя ме поглежда сякаш е разкрила загадката на сфинкса.

— Ти обичаш да връзваш подчинените си, за да не те докосват, нали?

— Да. Това е една от причините.

— Затова ли ми върза ръцете?

— Да.

— И не искаш да говориш за това?

— Не искам.

„Няма да говоря по този въпрос с теб, Ана. Просто се откажи“.

— Искаш ли шампанско? — питам. — Прави те смела, а аз искам да знам какво мислиш за болката. — Доливам чашата ѝ и тя отпива, ококорена и нетърпелива. — Какво е отношението ти към болката?

Тя мълчи.

Потискам усмивката си.

— И пак си си захапала устната. — За щастие тя престава, но ето че се замисля и забожда поглед в ръцете си.

— Наказвали ли са те физически като дете? — питам тихо.

— Не.

— Значи изобщо не можеш да прецениш?

— Не мога.

— Не е толкова страшно, колкото си мислиш. Най-големият ти враг е собственото ти въображение. — „Можеш да ми вярваш, Ана. Моля те“.

— Трябва ли да ги правиш тези неща?

— Да.

— Защо?

„Не ти трябва да знаеш“.

— Това върви със завладяването на територията. Това умея да правя. Виждам, че си неспокойна. Нека да минем на методите.

Чета списъка.

Пляскане

Пляскане с кожена палка

Пляскане с камшик

Пляскане с бастун

Хапане

Щипки за зърна

Генитални щипки

Лед

Горещ восък

Други видове/методи

— Нали каза без генитални щипки. Добре. Пляскането с бастун боли най-много.

Ана пребледнява.

— Можем да работим по тези методи — заявявам бързо.

— Или да не ги използваме изобщо — засича ме тя.

— Това е част от сделката, бебчо. Но много бавно, без да те притискам, ще стигнем и до тях.

— Това нещо с наказанията. То ме притеснява най-много.

— Радвам се, че го каза. Ще оставим бастуните настрани засега. Когато свикнеш с всичко останало, ще увеличим интензитета. Много бавно.

Тя ме гледа несигурно, затова се навеждам и я целувам.

— Ето, само дето се притесняваше.

Тя свива рамене, все още се колебае.

— Виж, искам да обсъдим още нещо, преди да те заведа в леглото.

— В леглото? — възкликва тя и цветът се връща в бузите ѝ.

— Стига, Ана, трудно ми беше да мина през всичкото това четене, без на всеки ред да мисля как искам да те чукам, и то веднага. Не ми се вярва да не е имало някакъв ефект и върху теб.

Тя се свива до мен и си поема дълбоко дъх, стиска бедра.

— Видя ли? Освен това искам да пробвам нещо.

— Нещо болезнено?

— Не. Престани да виждаш болка навсякъде. Това е предимно удоволствие. Да съм те наранил досега?

— Не.

— Тогава? Виж, днес ми каза, че искаш повече… — Млъквам.

„Мама му стара, застанал съм на ръба на пропаст.

Добре, Грей, сигурен ли си?

Трябва да пробвам. Не искам да я изгубя преди да сме започнали.

Скачай“.

Хващам ръката ѝ.

— Извън времето, когато си ми подчинена, може би ще опитам. Не знам дали е възможно за мен, може да не мога да го направя, но ще опитам. Искам да опитам. Може би една нощ в седмицата. Не знам, наистина.

Тя ме гледа с отворена уста.

— Имам едно условие.

— Какво условие? — пита тя и сдържа дъх.

— Да приемеш моя подарък за завършването ти.

— О! — Тя се ококорва, без да крие колебанието си.

— Ела. — Дръпвам я да стане, свалям си коженото сако и я загръщам в него. Поемам си дълбоко дъх, отварям входната врата и ѝ показвам аудито до тротоара. — За теб е. Честито дипломиране, Ана. Прегръщам я през раменете и я целувам по косата.

Тя гледа слисано автомобила.

Повеждам я надолу по стълбите, а тя ме следва сякаш в транс.

— Анастейжа, твоята кола е много стара и, честно казано, опасна. Никога не бих си простил, ако нещо се случи с теб, при положение че съм можел да предотвратя нещата.

Тя не откъсва поглед от колата и не казва нищо.

— Споменах на баща ти. И той се съгласи.

Е, малко преувеличавам.

Тя отваря ужасено уста, обръща се и ме поглежда.

— Казал… си… на… Рей? Как… можа? — Вбесена е, наистина вбесена.

— Това е подарък, Анастейжа. Толкова трудно ли е да кажеш едно благодаря?

— Но тя е много скъпа.

— Не, не е скъпа. За мен това е спокойствие. Купил съм си спокойствието.

„Хайде, Ана. Искаш повече. Това е цената“.

Раменете ѝ увисват и тя се обръща примирено към мен. Поне така ми се струва. Розовината от шампанското вече я няма и тя отново е пребледняла.

— Щастлива съм, че ще имам тази кола назаем, както лаптопа.

Клатя глава. Винаги ли трябва да създава трудности? Нито една от другите ми подчинени не е реагирала така на автомобил. Обикновено са очаровани.

— О, добре, предавам се, назаем за неопределен срок — съгласявам се през стиснати зъби.

— Не за неопределен срок, но засега… Благодаря — казва бързо тя, пристъпва към мен и ме целува по бузата. — Благодаря за тази кола, сър.

Тази дума. Изречена от безкрайно сладката ѝ уста. Сграбчвам я и я притискам към себе си, а косата ѝ се провира между пръстите ми.

— Ана Стийл, определено имаш таланта да изкараш човек от кожата му. — Целувам я страстно, притискам устата ѝ с език и разтварям устните ѝ. След малко тя откликва, страстта ѝ е не по-малка от моята, езикът ѝ се заиграва с моя. Тялото ми реагира — желая я. Тук. Веднага. На открито. — Наистина полагам всички усилия да запазя самоконтрол и да не те просна на капака на тази кола и да те чукам само за да ти покажа, че си моя и че ако искам да купя една шибана кола, просто я купувам. Хайде да влизаме вътре и да се събличаме — изръмжавам. След това я целувам отново, настойчиво, нетърпеливо. Водя я в апартамента, блъсвам вратата след нас и тръгвам право към спалнята ѝ. Там я пускам и паля нощната лампа.

— Моля те, не ми се сърди — прошепва тя.

Думите ѝ потушават гнева ми.

— Съжалявам за реакцията си относно книгите и колата… — Млъква и облизва устни. — Плашиш ме, когато си ядосан.

Никой досега не ми е казвал подобно нещо. Затварям очи. Последното, което искам, е да я уплаша.

„Успокой се, Грей.

Тя е тук. Тя е в безопасност. Тя е изпълнена с желание. Не прецаквай нещата само защото тя не знае как да се държи“.

Отварям очи и виждам, че Ана ме наблюдава, без да я е страх, в очакване.

— Обърни се. Искам да те извадя от тази рокля.

Тя се подчинява на мига.

Браво на момичето!

Свалям сакото от раменете ѝ и го хвърлям на пода, след това вдигам косата ѝ, за да оголя врата. Меката ѝ кожа под показалеца ми ме успокоява. След като тя прави онова, което ѝ е казано, съм спокоен. С върха на пръста си проследявам гръбнака ѝ чак до ципа, скрит под сив шифон.

— Харесвам тази рокля. Обичам да гледам изящната ти кожа.

Вмъквам пръст под гърба на роклята и я придърпвам към себе си. Заравям лице в косата ѝ и вдъхвам аромата ѝ.

— Миришеш така сладко, Анастейжа.

На есен.

Ароматът ѝ ме успокоява, напомня ми за време на спокойствие и щастие. Отново вдъхвам прекрасния ѝ аромат, прокарвам нос от ухото до врата ѝ и я целувам. Бавно смъквам ципа на роклята и целувам, ближа и смуча по целия път чак до другото рамо.

Тя потръпва при всяко мое докосване.

— Ще. Се. Наложи. Да. Се. Научиш. Да. Не. Мърдаш — прошепвам накъсано между целувките и разкопчавам презрамката. Роклята се свлича в краката ѝ.

— Не носите сутиен, госпожице Стийл. Много добре! Харесва ми!

Протягам ръце и обхващам гърдите ѝ, усещам как зърната ѝ се втвърдяват под дланите ми.

— Повдигни ръце и ги постави около врата ми — нареждам и устните ми галят врата ѝ. Тя изпълнява послушно и гърдите ѝ се повдигат по-високо в дланите ми. Тя вплита пръсти в косата ми, точно както харесвам, и подръпва.

О… толкова е хубаво.

Главата ѝ се отпуска на една страна и аз се възползвам, целувам я на мястото, където пулсът ѝ тупти под кожата.

— М-м-м — простенвам от удоволствие, а пръстите ми дразнят и подръпват зърната ѝ.

Тя също стене, извива гръб и изтласква съвършените си гърди в ръцете ми.

— Искаш ли да те накарам да свършиш така?

Тялото ѝ се извива още малко.

— Това ти харесва, нали, Стийл?

— М-м-м.

— Кажи ми! — настоявам аз и продължавам чувственото изтезание над зърната ѝ.

— Да.

— Само „да“?

— Да, сър.

— Добро момиче.

Нежно пощипвам и извивам с пръсти, а тялото ѝ потръпва конвулсивно, тя стене, ръцете ѝ теглят косата ми още по-силно.

— Не мисля, че вече си готова. — Отпускам ръце, просто задържам гърдите ѝ, а зъбите ми захапват меката част на ухото.

— Освен това не беше достатъчно послушна. Така че най-вероятно няма да ти позволя да свършиш днес.

Мачкам гърдите ѝ, пръстите ми отново се заемат със зърната, усукват, подръпват. Тя стене и трие дупе в щръкналия ми член. Премествам ръце към бедрата, задържам я неподвижно и поглеждам към бикините ѝ.

Памучни са. Бели. Лесни за сваляне.

Пъхвам пръсти в тях и ги разтягам, докъдето мога, след това пъхвам палци през шева отзад. Бикините се разкъсват в ръцете ми и аз ги захвърлям в краката на Ана.

Тя ахва.

Очертавам с пръсти дупето ѝ и пъхвам един във вагината ѝ.

Мокра е. Много мокра.

— О, да, моето сладко момиче е готово.

Завъртам я и пъхвам пръст в устата си.

М-м-м. Солено.

— Божествен вкус, госпожице Стийл!

Устните ѝ се разтварят, очите ѝ потъмняват от желание. Според мен е малко шокирана.

— Съблечи ме. — Не откъсвам очи от нея. Тя навежда глава, обмисля командата ми и се колебае. — Знам, че можеш — казвам ласкаво. Тя вдига ръце и най-неочаквано имам чувството, че ще ме докосне, а не съм готов. По дяволите!

Инстинктивно сграбчвам ръцете ѝ.

— О, не. Не и тениската.

Искам я отгоре. Това все още не сме го правили, тя може да изгуби равновесие, затова имам нужда от тениската, за да ме защитава. — Може да се наложи да ме докоснеш за онова, което съм намислил. — Пускам едната ѝ ръка, а другата поставям върху члена си, който се бори за място в дънките. — Ето, това правите с мен, госпожице Стийл.

Тя поема въздух и поглежда ръката си. След това пръстите ѝ се стягат около члена ми и тя ме поглежда в очакване.

Усмихвам се широко.

— Искам да съм в теб. Свали ми джинсите. На твое разположение съм.

Тя остава с отворена уста.

— Какво ще правиш с мен? — Гласът ми е дрезгав.

Лицето ѝ се променя, оживява от радост и преди да успея да реагирам, тя ме блъсва. Смея се, когато падам на леглото, доволен съм от смелостта ѝ, но също така и защото тя ме е докоснала, а не ме е обзела паника. Тя сваля обувките ми, след това чорапите, усещам навсякъде пръстите, палците ѝ, напомнят ми за интервюто и за опита ѝ да се справи с касетофона.

Наблюдавам я. Забавно ми е. Възбуден съм. Питам се какво ще направи. За нея ще е адски сложна задача да ми свали дънките, докато лежа. Събува си обувките и се покатерва на леглото, сяда разкрачена върху бедрата ми и пъхва пръсти под колана на дънките.

Затварям очи и извивам бедра, наслаждавам се на безсрамната Ана.

— Ще се наложи да се научиш да не мърдаш — кара ми се тя и подръпва срамните ми косми.

Я! Много сте дръзка, госпожице!

— Да, госпожице Стийл — шегувам се през стиснати зъби. — В джоба ми… има… презерватив.

Очите ѝ заблестяват от неприкрита наслада, а пръстите ѝ опипват джоба, бръкват дълбоко и се отриват в члена ми.

А…

Тя вади пакетчетата и ги подхвърля на леглото до мен. Неумелите ѝ пръсти посягат към копчето на колана и след два опита тя успява да се справи с него.

Наивността ѝ е вълшебна. Очевидно е, че никога не е правила подобно нещо. Поредното нещо, което ѝ е за пръв път… невероятно възбуждащо е.

— Нетърпелива както винаги, госпожице Стийл — шегувам се аз.

Тя дръпва ципа ми, след това тегли колана и ме поглежда ядосано.

Много се старая да не прихна.

„Кажи, миличка, как точно ще свалиш това чудо от мен?“

Тя смъква краката ми от леглото, дърпа дънките, съсредоточила се е и изглежда очарователна. Решавам да ѝ помогна.

— Не мога да остана неподвижен, ако продължаваш да хапеш тази устна — обяснявам и извивам бедра, вдигам ги от леглото.

Тя се надига на колене, смъква дънките и боксерките и аз ги изритвам, за да паднат на пода. Тя сяда върху мен, поглежда члена ми и се облизва.

Леле!

Страхотна е, тъмната ѝ коса пада на меки вълни над гърдите.

— Сега какво ще правиш? — шепна. Очите ѝ се вдигат към лицето ми, тя посяга и ме стиска силно, палецът ѝ описва кръгче върху главичката.

Мили боже!

Навежда се.

И аз се озовавам в устата ѝ.

Смуче яко. Тялото ми се извива под нея.

— Господи, Ана, не бързай — съскам през стиснати зъби. Тя обаче не показва милост, засмуква ме отново и отново. Мамицата му! Ентусиазмът ѝ е невероятен. Езикът ѝ се стрелка нагоре и надолу, аз влизам и излизам от устата ѝ, стигам до гърлото, устните ѝ се затягат. Невероятно еротичен образ. Мога да свърша само като я гледам.

— Спри, Ана, моля те, спри. Не искам да свършвам още.

Тя сяда до мен, устните ѝ лъщят, очите ѝ са бездънни.

— Невинността ти и ентусиазмът ти… са така обезоръжаващи.

— „Само че в момента искам да те чукам така, че да те виждам“. — Ти отгоре. Това трябва да направим. Ето, сложи ми го. — Слагам презерватива в ръката ѝ. Тя го оглежда съсредоточено, със страх, след това разкъсва пакетчето със зъби.

Няма търпение.

Вади презерватива и ме поглежда за наставления.

— Постави го на главичката и после развивай надолу. Не бива да оставяш въздух вътре.

Тя кима и прави точно това, вглъбена в задачата си, съсредоточена, езикът ѝ се подава между устните.

— Ще ме побъркаш така, Ана — възкликвам.

Когато приключва, тя сяда назад и се възхищава на направеното, може би на мен — не съм напълно сигурен, а и пет пари не давам.

— Сега! Сега! Искам да съм в теб сега!

Изправям се неочаквано, така че сме лице до лице и тя като че ли се стряска.

— Ето така — шепна и я прегръщам, повдигам я. С другата ръка хващам члена си и я отпускам бавно върху него.

Дъхът ми изскача, когато тя затваря очи и удоволствието започва да жужи в гърлото ѝ.

— Точно така, бебчо, искам да ме почувстваш, целия.

С нея е толкова невероятно хубаво!

Прегръщам я, оставям я да свикне с мен. Точно така. Вътре в нея.

— Така е по-дълбоко. — Гласът ми е дрезгав, докато изтласквам нагоре таза си, за да вляза по-дълбоко.

Тя отмята глава и стене.

— Пак — прошепва. Отваря очи и те блестят до моите. Разпътна. Изпълнена с желание. Кефя се, защото тя се кефи. Правя каквото ми се каже и тя стене отново, отмята глава назад, косата ѝ се разстила по раменете. Бавно я отпускам на леглото и се наслаждавам на представлението.

— Ти си на ред, Анастейжа. Нагоре, надолу, както искаш. Хвани се за ръцете ми. — Подавам ѝ ги и тя ги сграбчва, задържа се върху мен. Бавно се изтласква нагоре, след това се отпуска върху мен.

Дъхът ми излиза на къси глътки, докато се опитвам да се владея. Тя се надига отново и този път аз повдигам бедра, за да я посрещна, когато се спуска върху мен.

Какво удоволствие!

Затварям очи и се наслаждавам на всеки сантиметър от нея. Двамата откриваме ритъма си, докато тя ме язди. Отново и отново и отново. Изглежда великолепно: гърдите ѝ подскачат, косата ѝ се люшка, устата ѝ се отпуска, докато тя поема всеки тласък на удоволствие.

Очите ѝ срещат моите, пълни с плътско желание и почуда. Господи, колко е красива!

Изкрещява и тялото ѝ поема ръководната роля. Почти накрая е, затова стискам здраво ръцете ѝ и тя свършва. Сграбчвам бедрата ѝ, държа я, докато тя крещи заедно с оргазма. След това стискам бедрата ѝ по-силно и се отпускам в забрава, докато свършвам вътре в нея.

Тя се стоварва върху гърдите ми и аз лежа задъхан под нея.

Чукането с нея е върховно!

Оставаме да лежим заедно за минутка и тежестта ѝ ме успокоява. Тя се размърдва и заравя нос в тениската, след това прокарва ръце по горната част на гърдите ми.

Тъмнината се надига, бърза, натрапчива, нахлува в гърдите ми, качва се към гърлото, заплашва да изскочи и да ме задуши.

„Не, не ме докосвай!“

Сграбчвам ръката ѝ и повдигам кокалчетата ѝ към устата си, превъртам се върху нея, за да не може да ме докосва.

— Не го прави — моля и я целувам, за да прогоня страха.

— Защо не обичаш да те докосват?

— Хората имат нюанси, Анастейжа, като цветовете. И ако думата „преебан“ беше цвят, например сив, и ако сивото имаше петдесет различни нюанса, то аз съм преебано сив във всичките петдесет нюанса.

След години терапия това е единственото, което знам със сигурност.

Тя се ококорва, жадна е за още информация. Не е нужно да знае всички гадости.

— Бях вкаран в този живот с ритник, и то по доста брутален начин. Не искам да те обременявам с подробности. Просто не го прави и не питай. — Нежно отърквам нос в нейния и се отдръпвам, сядам и свалям презерватива, пускам го до леглото. — Мисля, че вече покрихме основните фази на началното обучение. Как беше според теб?

За момент ми се струва разсеяна, след това накланя глава на една страна и се усмихва.

— Ако си помислил, че дори за миг съм се хванала на тая въдица, че ми даваш някакви права да упражнявам контрол, значи си подценил дипломата ми. Но все пак благодаря за илюзията.

— Госпожице Стийл, вие не сте поредната красавица в леглото ми. Вие изпитахте шест оргазма и всеки от тях се дължи на моята ловка намеса. — Защо ли този факт ме радва толкова много?

Очите ѝ се вдигат към тавана, а по лицето ѝ пробягва виновно изражение.

Какво значи пък това?

— Имаш ли да споделиш нещо с мен? — питам.

Тя се колебае.

— Сънувах странен сън. Призори.

— Така ли?

— Получих оргазъм насън. — Тя покрива лицето си с ръка, крие се от мен, смутена е. Не мога да повярвам, че съм чул това признание, но също така съм възбуден и очарован.

Чувствено създание.

Тя наднича над ръката си. Да не би да очаква да се ядосам?

— Насън? — уточнявам аз.

— Да. От това се събудих.

— Сигурен съм, че е било така. — Очарован съм. — Какво сънува?

— Теб — признава тя с изтънял гласец.

Мен ли?

— Какво правех?

Тя отново се скрива под ръката си.

— Попитах те нещо, Анастейжа. Какво правех? И няма да питам повече. — Защо е толкова смутена? Това, че ме е сънувала, е… прекрасно.

— Държеше нагайка — прошепва тя. Отмествам ръката ѝ, за да видя лицето ѝ.

— Сериозно?

— Да. — Лицето ѝ е яркочервено. Изглежда, проучването си казва думата, но в добрия смисъл. Усмихвам ѝ се.

— Не губи надежда. Имам няколко.

— С кафява кожа? — Гласът ѝ е зареден с таен оптимизъм.

Избухвам в смях.

— Не, но съм убеден, че мога да намеря и с кафява.

Целувам я бързо и ставам, за да се облека. Ана прави същото — нахлузва долнище на анцуг и камизола. Вдигам презерватива от пода и бързо го връзвам. След като вече се е съгласила да е моя, тя има нужда от контрацептиви. Вече облечена, тя сяда с кръстосани крака на леглото и ме наблюдава, докато вдигам дънките.

— Кога ти е цикълът? — питам. — Мразя тези гуми. — Вдигам вързания презерватив и намъквам дънките.

Тя е смутена.

— Е? — напомням ѝ, че все още чакам отговор.

— Следващата седмица — отвръща и бузите ѝ порозовяват.

— Трябва да се ориентираш към някакви контрацептиви.

Сядам на леглото и си обувам чорапите и обувките. Тя мълчи.

— Имаш ли личен лекар? — Тя клати глава. — Мога да накарам моя да дойде да те види в апартамента ти. В неделя сутринта, преди да дойдеш при мен. Или мога да го помоля да те види в моя апартамент. Как предпочиташ?

Сигурен съм, че доктор Бакстър ще дойде на домашно посещение заради мен, въпреки че от доста време не съм го виждал.

— В твоя апартамент — казва тя.

— Добре, ще ти кажа в колко часа да дойдеш.

— Наистина ли тръгваш?

Струва ми се изненадана, че си тръгвам.

— Да.

— Как ще се прибереш?

— Тейлър ще ме вземе.

— Мога да те закарам. Имам прекрасна нова кола.

Така вече е по-добре. Приела е колата, както трябва да бъде, но след като е изпила толкова много шампанско, не бива да шофира.

— Ето, така те харесвам, но мисля, че пи малко повечко.

— Нарочно ли ме наливаше?

— Да.

— Защо?

— Защото прекалено много мислиш за всичко и не говориш много, също като баща ти. Една капка вино е достатъчна, за да започнеш да говориш. А аз искам да говориш с мен, Ана, честно и открито. В противен случай ти просто се затваряш, а аз трябва да гадая за какво мислиш. In vino veritas, Анастейжа.

— А ти винаги ли си откровен с мен?

— Опитвам се. Това между нас ще проработи само ако сме честни един към друг.

— Бих искала да останеш и да използваш това! — И показва другия презерватив.

„Справи се с очакванията ѝ, Грей“.

— Анастейжа, прекрачих прекалено много граници днес. Трябва да си ида. Ще се видим в неделя. — Ставам. — Ще поправя договора и ще е готов. След това можем да започнем със забавленията.

— Със забавленията? — почти прописква тя.

— Искам да направим нещо като… сценка. Но няма да го направим, преди да подпишеш. Искам да съм сигурен, че си готова.

— Значи мога да протакам и да не подпиша?

По дяволите! Не се бях сещал за това.

Тя вирва инатливо брадичка.

А-ха! Пак номерца. Пълна е с номерца.

— Да, предполагам, че можеш, но аз вероятно ще се пречупя под напрежението.

— Да се пречупиш? Как? — любопитства тя с блеснали очи.

— Може да стане доста грозно.

Усмихвам се малко гадно.

— В какъв смисъл грозно? — Усмивката ѝ е отражение на моята.

— О, нали знаеш… катастрофа, експлозия, отвличане, карцер.

— Би ме отвлякъл?

— О, да.

— Ще ме задържиш против волята ми?

— О, да. — На това му казвам интересна идея! — И тогава вече говорим за 24/7.

— Не разбирам — признава тя задъхано. Объркана е.

— Означава, че договорът ще важи денонощно. Седем дни в седмицата. — Умът ми прехвърля възможностите. Тя е любопитна. — Така че нямаш избор — добавям закачливо.

— Очевидно — казва тя саркастично и извърта очи към небето, може би очаква божествено вдъхновение, което да ѝ помогне да разбере чувството ми за хумор.

О, боже!

— О, Анастейжа Стийл, дали ме лъжат очите, или току-що ми направи кисела физиономия и врътна тези очи?

— Не!

— Мисля, че направи точно това. Какво ти казах предишния път, когато ми врътна тази физиономия? — Думите увисват между нас и аз сядам на леглото. — Ела тук.

Тя ме зяпва, пребледнява и прошепва:

— Не съм подписала!

— Предупредих те, нали? А аз винаги държа на думата си. Ще те напердаша и след това ще те чукам толкова силно, колкото не си чукана никога. Изглежда, все пак ще се наложи да използваме този презерватив.

Ще се съгласи ли? Няма ли? Това е то. Доказателството дали би направила това или онова. Наблюдавам я с безразличие и очаквам решението ѝ. Ако каже не, това означава, че просто ми замазва очите, че е готова да ми бъде подчинена.

Тогава настъпва краят.

„Направи правилния избор, Ана“.

Тя мълчи. Преценява.

— Чакам — прошепвам. — А не съм много търпелив, честно.

Тя си поема дълбоко дъх, разплита крака и се примъква към мен. Едва успявам да прикрия облекчението си.

— Добро момиче. Сега стани.

Тя изпълнява и аз ѝ подавам ръка. Тя поставя презерватива в дланта ми, аз стискам ръката ѝ и я дръпвам рязко на лявото си коляно, така че главата, раменете и гърдите ѝ са на леглото. Прехвърлям десния си крак върху нейните и я задържам на място. Исках да го направя още откакто ме попита дали съм гей.

— Хвани главата си с две ръце — заповядвам и тя се подчинява на мига. — Защо правя това, Анастейжа?

— Защото си завъртях очите — прошепва тя, обзета от ужас.

— Мислиш ли, че това е възпитано?

— Не.

— Ще го направиш ли пак?

— Не.

— Ще те пляскам всеки път, когато ми направиш тази физиономия. Разбираш ли?

Ще се насладя зверски на този момент. Поредното нещо, което се случва за пръв път.

Много внимателно — с огромна наслада — смъквам анцуга ѝ. Красивият ѝ задник е гол и готов за мен. Когато отпускам ръка върху дупето ѝ, тя напряга всичките си мускули… и чака. Кожата ѝ е мека и аз прокарвам длан по бузите, погалвам ги. Тя има невероятен, страхотен задник. Сега ще го загрея, ще стане розов… като шампанското.

Вдигам ръка и я плясвам силно, точно над бедрата.

Тя ахва и се опитва да се надигне, но аз я държа с другата си ръка, притиснал съм кръста ѝ и галя нежно удареното място.

Тя се укротява.

Диша тежко.

Чака.

Да, ще го направя отново.

Удрям я веднъж, два пъти, три пъти.

Тя се мръщи от болка, очите ѝ са плътно стиснати. Не ме моли да спра, въпреки че започва да се гърчи.

— Не мърдай или ще те пляскам още — предупреждавам я.

Галя нежната кожа и започвам отново, редувам лявата и дясната буза, после по средата.

Тя извиква. Само че не помръдва ръце и не ме моли да спра.

— Само загрявам. — Гласът ми е станал дрезгав. Шляпам я отново, ръката ми се отпечатва върху кожата ѝ. Задникът ѝ порозовява приятно. Изглежда великолепно.

Плясвам я още веднъж.

Тя извиква отново.

— Няма кой да те чуе, бебчо, само аз съм тук.

Удрям я отново и отново — в същия ред — лява, дясна буза и в средата — и тя вика всеки път. Когато стигам до осемнайсет, спирам. Задъхан съм, дланта ми гори, надървен съм.

— Толкова стига — изръмжавам и се опитвам да си поема дъх. — Много добре, Анастейжа. Сега ще те чукам.

Галя розовото дупе нежно, описвам кръгчета, минавам надолу. Мокра е.

Членът ми щръква още повече.

Пъхвам два пръста във вагината ѝ.

— Усещаш ли? Разбираш ли сега колко силно тялото ти желае това? Толкова си мокра. Само за мен. Всичко това е само за мен. — Пъхвам и вадя пръсти, а тя стене, тялото ѝ се свива около пръстите ми с всеки тласък и дишането ѝ става по-накъсано.

Вадя пръстите.

Желая я. Веднага.

— Следващия път ще те накарам да броиш. Къде се дяна този презерватив?

Грабвам го от мястото му до главата ѝ и я настанявам внимателно в скута си, после на леглото, обърната по корем. Смъквам ципа и без дори да сваля дънките, отварям бързо пакетчето, слагам си презерватива бързо, с опитна ръка. Повдигам бедрата ѝ, докато коленичи, и дупето ѝ, в цялата му порозовяла прелест, се вирва във въздуха точно пред мен.

— Сега влизам. Можеш да свършиш — ръмжа, галя я отзад и сграбчвам члена си. Един бърз тласък и съм вътре в нея.

Тя стене и аз започвам. Вътре. Вън. Вътре. Вън. Блъскам силно и наблюдавам как членът ми изчезва в розовия задник.

Тя е отворила широко уста, ръмжи и стене при всеки тласък, виковете ѝ стават все по-силни.

Хайде, Ана!

Тя се свива около мен и изкрещява, когато свършва. Крещи с пълно гърло.

— О, Ана. — Свършвам и аз и губя представа за времето.

Тръшвам се до нея, привличам я върху себе си, прегръщам я и зашепвам в косата ѝ:

— Добре дошла в моя свят, бебчо!

Тежестта ѝ ме държи на място, тя не се опитва да докосне гърдите ми. Очите ѝ са затворени, дишането ѝ се нормализира. Галя я по косата. Мека е, гъста, махагонова, блести на светлината на нощната лампа. Мирише на Ана, на ябълки и секс. Зашеметяващо.

— Много добре, бебчо.

Тя не плаче. Направи точно каквото я помолих. Прие всяко предизвикателство, което подготвих за нея; наистина е забележително. Докосвам тънката презрамка на евтината памучна камизола.

— Така ли спиш?

— Да — признава тя сънено.

— Трябва да си в коприна и сатен, мое красиво момиче. Ще те заведа на пазар.

— Харесва ми да спя така — инати се тя.

Естествено.

Целувам я по косата.

— Ще видим.

Затварям очи и се наслаждавам на тихия момент, стопля ме странно задоволство, изпълва ме целия.

Така вече е добре. Наистина добре.

— Трябва да тръгвам — прошепвам и я целувам по челото. — Искам обаче да знам дали си добре.

— Добре съм — прошепва тя. Очевидно не иска да каже нищо повече.

Внимателно се измъквам изпод нея и ставам.

— Къде е банята? — питам, свалям използвания презерватив и вдигам ципа на дънките.

— Вляво по коридора.

В банята изхвърлям презервативите в кошчето и забелязвам на полицата бебешко олио.

Тъкмо това ми трябва.

Когато се връщам, тя е облечена и избягва погледа ми. Защо изведнъж стана толкова срамежлива?

— Намерих бебешко олио. Дай да ти намажа дупето.

— Не, няма нужда. Ще се оправя — заявява тя и отново забожда поглед в пръстите си, не иска да ме погледне.

— Анастейжа — предупреждавам я аз.

„Моля те, просто направи онова, което ти казвам“.

Сядам зад нея и смъквам анцуга. Изстисквам малко бебешко олио в ръката си и внимателно го втривам в нашляпаното ѝ дупе.

Тя слага ръце на кръста си, готова да се инати, но въпреки това мълчи.

— Обичам да докосвам кожата ти — признавам. — Готово — Дръпвам анцуга. — Сега си тръгвам.

— Ще те изпратя — шепне тя и отстъпва. Стискам ръката ѝ и я пускам с нежелание, когато сме на вратата. Част от мен не иска да си тръгва.

— Не трябва ли да се обадиш на Тейлър? — пита тя, впила поглед в ципа на коженото ми сако.

— Тейлър е тук от девет.

Големите ѝ очи надничат изпод дългите тъмни мигли.

— Не се разплака, нали? — питам тихо.

„И ми позволи да те напляскам. Невероятна си“.

Притискам я до себе си и я целувам, изливам цялата си благодарност в целувката, след това я притискам отново.

— Неделя… — прошепвам до устните ѝ. Пускам я изведнъж, преди да се изкуша да я помоля да остана, и се отправям към мястото, където Тейлър чака в джипа. Щом се качвам, се обръщам, но нея вече я няма. Сигурно е уморена… също като мен.

Приятно уморена.

Това са най-приятните преговори, които съм водил.

По дяволите, тази жена ми сервира само неочаквани неща! Затварям очи, представям си я как ме язди, главата ѝ отметната назад в екстаз. Ана не прави нищо половинчато. Тя се отдава. А като си помисля, че прави секс за пръв път преди седмица.

С мен. И с никой друг.

Ухилвам се, докато гледам през прозореца, но виждам единствено призрачното си лице на стъклото. Затова затварям очи и си позволявам да помечтая.

Ще е забавно да я обуча.

Тейлър ме събужда от дрямката.

— Стигнахме, господин Грей.

— Благодаря — измърморвам. — Имам среща на сутринта.

— В хотела ли?

— Да. Видеоконференция. Няма да ходим никъде с колата, но искам да тръгнем преди обяд.

— По кое време да събера багажа?

— Десет и половина.

— Добре, господине. Блакберито, което поискахте, ще бъде доставено на госпожица Стийл утре.

— Добре. Сетих се нещо. Би ли взел утре старата костенурка? Отърви се от нея. Не искам да я кара.

— Разбира се. Имам приятел, който реставрира стари автомобили. Може да прояви интерес. Ще се заема. Има ли нещо друго?

— Не, благодаря. Лека нощ.

— Лека нощ.

Оставям Тейлър да паркира джипа и тръгвам към апартамента.

Отварям бутилка газирана вода от хладилника, сядам на бюрото и включвам лаптопа.

Няма спешни имейли.

Истинската ми цел е да пожелая лека нощ на Ана.

От: Крисчън Грей

Относно: Теб

Дата: 26 май 2011, 23:14

До: Анастейжа Стийл

Уважаема госпожице Стийл,

С една дума, Вие сте прелестна. Най-красивата, интелигентна, остроумна и смела жена, която съм срещал. Вземи болкоуспокояващо.

Това не е молба. И вече не карай оная бракма.

Ще разбера, ако го направиш.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Сигурно вече спи, но аз оставям лаптопа отворен, за всеки случай, и проверявам имейлите. Отговорът ѝ пристига няколко минути по-късно.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Ласкателства

Дата: 26 май 2011, 23:20

До: Крисчън Грей

Уважаеми господин Грей,

С ласкателства няма да стигнете доникъде. Но, след като вече сте били навсякъде, тази точка подлежи на обсъждане само хипотетично.

Ще се наложи да закарам колата си до сервиз за преглед и после да я оставя някъде да се продава. Ето защо най-учтиво отхвърлям забраната Ви по този пункт.

Червеното вино винаги е по-добро от всяко болкоуспокояващо.

Ана

ПП: Боят с бастун е КАТЕГОРИЧНА ЗАБРАНА за мен.

Първите ѝ думи ме карат да избухна в гръмък смях. „Миличка, все още не съм направил всичко, което искам да направя с теб!“ Червено вино след шампанско? Не е много разумно, а боят с бастун отпада. Питам се за какво ли друго ще възрази, докато пиша отговора си.

От: Крисчън Грей

Относно: Ядосани жени, които не знаят как да приемат комплимент

Дата: 26 май 2011, 23:26

До: Анастейжа Стийл

Уважаема госпожице Стийл,

Не Ви лаская. Трябваше вече да сте в леглото.

Приемам допълнението Ви към категоричните забрани.

Не пий толкова много.

Тейлър ще се погрижи за колата ти и ще вземе добри пари за нея.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Надявам се вече да си е легнала.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Тейлър ли е човекът за тази работа

Дата: 26 май 2011, 23:40

До: Крисчън Грей

Сър,

Интересно ми е как бихте рискували живота на човека, който Ви е дясна ръка, да кара моята кола, но не бихте позволили на някаква жена, която чукате от време на време, да я кара. И как мога да съм сигурна, че Тейлър ще направи добра сделка с въпросната кола? Някъде в миналото, преди да Ви срещна, бях известна с умението си да правя изгодни сделки.

Ана

Какво! Някаква си жена, която чукам от време на време ли?

Поемам си дълбоко дъх. Отговорът ѝ ме дразни… не, направо ме вбесява. Как смее да говори за себе си по този начин? Като моя подчинена, тя ще бъде много повече. Ще ѝ бъда предан. Нима не го разбира?

Освен това се пазари с мен. Мили боже! Колко отстъпки само направих за този договор.

Броя до десет, за да се успокоя, и си се представям на борда на „Грейс“, моя катамаран, докато плавам в Пролива.

Флин трябва да се гордее с мен.

Отговарям.

От: Крисчън Грей

Относно: Внимавай!

Дата: 26 май 2011, 23:44

До: Анастейжа Стийл

Уважаема госпожице Стийл,

Разбирам, че ЧЕРВЕНОТО ВИНО говори вместо Вас, и го отдавам на дългия и натоварен ден.

И все пак се изкушавам да се метна в колата и да намина до Вас, и да се уверя, че няма да можете да седнете на задника си една седмица, а не една нощ, както е във Вашия случай.

Тейлър е бивш военен и може да кара всичко от мотоциклет до танк. Вашата кола не е риск за него.

И друго. Ще Ви помоля да не говорите за себе си като за „жената, която чукам от време на време“, защото честно казано това ме ВЗРИВИ и Ви уверявам, че не е желателно да ме виждате, когато съм такъв.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Вдишвам и издишвам бавно, за да успокоя ритъма на сърцето си. Кой друг на този свят притежава способността да ми влезе така под кожата?

Тя не отговаря веднага. Може пък да е уплашена от отговора ми. Грабвам книгата, но скоро откривам, че препрочитам един абзац цели три пъти, докато чакам отговора ѝ. Поглеждам за незнайно кой път.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Внимавай и ти!

Дата: 26 май 2011, 23:57

До: Крисчън Грей

Уважаеми господин Грей,

В момента не съм сигурна, че изобщо искам да Ви виждам.

Госпожица Стийл

Не мога да откъсна очи от отговора ѝ и гневът ми се стопява, умира, заместен от прилив на безпокойство.

Мама му стара!

Да не би да казва, че сме дотук?

Петък, 27 май 2011

От: Крисчън Грей

Относно: Внимавай и ти!

Дата: 27 май 2011, 00:03

До: Анастейжа Стийл

Защо не искаш да ме виждаш?

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Ставам и отварям нова бутилка газирана вода.

Чакам.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Внимавай и ти!

Дата: 27 май 2011, 00:09

До: Крисчън Грей

Защото ти никога не оставаш при мен.

Седем думи.

Седем кратки думички, които ме карат да настръхна.

Вече ѝ казах, че не спя с никого.

Днес обаче, по-точно вчера, беше важен ден.

Тя се дипломира.

Тя каза да.

Направихме уточнения по въпроси, за които тя не знае нищичко. Изчукахме се. Наплясках я. След това се изчукахме отново.

Мама му стара!

Преди да успея да се спра, грабвам талона от гаража, след това и сакото, и изхвърчам.

Улиците са празни и пристигам у тях за двайсет и три минути.

Чукам тихо и Кавана отваря вратата.

— Какво правиш тук? — изкрещява тя, очите ѝ блестят от гняв.

Леле! Що за посрещане?

— Искам да видя Ана.

— Не, не може! — Кавана застава с кръстосани ръце, разкрачена на прага, също като някаква горгона.

Опитвам се да я вразумя.

— Трябва да я видя. Тя ми изпрати имейл.

„Разкарай се от пътя ми“.

— Какво си ѝ направил, изрод такъв?

— Точно това искам да разбера. — Стискам зъби.

— От мига, в който те видя, непрекъснато плаче!

— Какво? — Повече не мога да търпя простотиите ѝ и профучавам покрай нея.

— Не може да влезеш! — Кавана ме следва и пищи като харпия, докато почти тичам през апартамента към стаята на Ана.

Отварям вратата и включвам лампата. Тя се е сгушила в леглото, увита в кувертюрата. Очите ѝ са червени и подпухнали и се присвиват на ярката светлина. Носът ѝ е подут, целият на петна.

Виждал съм жени в такова състояние много пъти, особено след като съм ги наказвал. Този път обаче оставам изненадан от чувството за неудобство, което ме прорязва.

— Господи, Ана! — Гася лампата, та тя да не присвива очи, и сядам до нея на леглото.

— Какво правиш тук? — подсмърча тя. Щраквам нощната лампа.

— Искаш ли да изхвърля този конски задник? — вика Кейт от вратата.

Майната ти, Кавана! Извивам вежда и се преструвам, че не я виждам.

Ана клати глава и пълните ѝ със сълзи очи отново се обръщат към мен.

— Само викни, ако има проблем — казва Кейт на Ана, сякаш е дете. — Грей — сопва се тя, така че се чувствам длъжен да я погледна. — Записала съм те в списъка на лайнарите и те държа под око! — Очите ѝ блестят яростно, но на мен не ми пука.

Добре че излиза. Само притваря вратата. Бръквам отново във вътрешния си джоб. Госпожа Джоунс надминава всичките ми очаквания. Вадя кърпичка и я подавам на Ана.

— Какво става?

— Защо дойде? — пита тя с треперлив глас.

„Не знам.

Нали каза, че не ме харесваш“.

— Една голяма част от задълженията ми е да се грижа за потребностите ти. — „Спасявай положението, Грей“. — Каза, че искаш да остана. Ето, тук съм. И те намирам такава? Вероятно ще кажеш, че вината е изцяло моя, но аз не разбирам вината си. Това, че те напердаших ли?

Тя се опитва да седне и се мръщи.

— Взе ли нещо болкоуспокояващо?

Тя клати глава.

„Кога ще се научиш да правиш каквото ти е казано?“

Отивам да намеря Кавана. Тя е седнала на канапето и съска.

— Ана я боли глава. Имаш ли болкоуспокояващо?

Тя извива изненадано вежди. Сигурно не може да се начуди на загрижеността ми към приятелката ѝ. Поглежда ме злобно, става и изтрополява до кухнята. След като рови в разни кутии ми подава две таблетки и чаша вода.

Връщам се в стаята и подавам таблетките на Ана, а след това сядам на леглото.

— Изпий ги.

Тя ги лапва и очите ѝ стават тревожни.

— Говори. Каза ми, че си добре. Никога нямаше да тръгна, ако знаех, че има проблем, и ако изобщо можех да предположа, че си в такова състояние. — Вече поразсеяна, тя започва да си играе с нишка от кувертюрата. — Когато ми каза, че си добре, го приех за истина. А не е било така, нали?

— Мислех, че съм добре — признава тя.

— Анастейжа, не можеш да ми казваш нещо, което си си наумила, че аз искам да чуя. Това не е нито честност, нито откровеност. Как очакваш да не подложа на съмнение всяка твоя дума, казана досега?

Тази мисъл ме потиска.

„Говори с мен, Ана“.

— Как се чувстваше, докато те удрях и след това?

— Не ми хареса. Не искам да го правиш повече.

— Не те удрях, за да ти хареса.

— А защо на теб ти харесва? — пита тя с по-силен глас.

Мама му стара! Не мога да ѝ кажа защо.

— Наистина ли искаш да знаеш?

— О, повярвай ми, едва ли има нещо, което би ми било по-забавно от отговора на този въпрос. — Сега вече не се опитва да скрие сарказма си.

— Внимавай.

Тя пребледнява.

— Ще ме биеш пак ли?

— Не, не и тази вечер. — „Мисля, че ти беше достатъчно“.

— Слушам. — Тя все още чака отговор.

— Харесвам властта, която ми дава това, Анастейжа. Контрола. Искам да се държиш по определен начин и ако не го правиш, ще те наказвам и ще се научиш да се държиш по начина, който ми харесва. И ми харесва идеята да те наказвам. Исках да ти напляскам дупето от мига, в който ме попита дали съм гей.

„И не искам да въртиш очи, нито пък да ми говориш саркастично“.

— Значи не ме харесваш такава, каквато съм? — пита тя нещастно.

— Мисля, че си прекрасна такава, каквато си.

— Защо се опитваш да ме промениш тогава?

— Не искам да те променям. — „Да пази Господ. Ти си изкусителна“. — Искам да се отнасяш с уважение и да следваш няколко прости правила. И искам да не ме предизвикваш и да не ми възразяваш постоянно. Толкова ли е сложно? — „Искам да си в безопасност“.

— Но ти искаш да ме наказваш!

— Да, искам.

— Това не го разбирам.

Въздъхвам.

— Просто съм такъв. Имам нужда да те контролирам. Искам да се държиш по определен начин и ако не го направиш… — Мислите ми започват да се лутат. „Толкова е възбуждащо, Ана. Ти също беше възбудена. Не можеш ли да го приемеш? Прехвърлена на коляното ми… да чувстваш задника си под ръката ми…“ — Искам да виждам розовата ти красива кожа с цвят на алабастър под ръцете си. Това ме възбужда.

— Значи не те възбужда болката, която ми причиняваш?

— В много по-малка степен от това да виждам дали си способна да я понесеш, но не това е причината. — Всъщност в доста голяма степен, но точно сега нямам намерение да ровя в този въпрос. — Ако ѝ кажа, ще ме изхвърли. — Причината е усещането, че си моя и че мога да правя с теб това, което пожелая. Пълен контрол над някой друг. Това е, което ме възбужда, Анастейжа. Бедна ти е фантазията колко ме възбужда.

Трябва да ѝ дам някоя и друга книга за подчинените.

— Виж, не мога да ти обясня добре. Не се е налагало да го правя никога. Самият аз не съм се замислял много. Винаги съм бил сред хора, мислещи като… мен. — Млъквам, за да се уверя, че следи мисълта ми. — А ти все още не си ми отговорила на въпроса. Как се чувстваше след това?

Тя мига.

— Объркана.

— Ти беше възбудена, Анастейжа.

„В теб се крие извратена душа, Ана. Знам го“.

Затварям очи и си спомням колко беше мокра, как тръпнеше в очакване, след като я нашляпах. Когато ги отварям, тя ме наблюдава, зениците ѝ са се разширили, устните са отворени… езикът ѝ облизва горната устна. И тя го иска.

„Мама му стара! Не отново, Грей. Не и когато е в подобно състояние“.

— Не ме гледай така — предупреждавам грубо.

Тя извива учудено вежди.

„Много добре знаеш какво имам предвид, Ана“.

— Нямам презервативи, Анастейжа, а и сега си разстроена. Обратно на становището на съквартирантката ти, аз не съм чудовище с постоянна ерекция. И така, почувствала си се объркана.

Тя мълчи.

Господи!

— Нямаш проблем да ми говориш каквото ти дойде на ума, когато пишеш мейли. Точно те ми казват какво всъщност мислиш и как се чувстваш. Защо не можеш да го правиш очи в очи? Възможно ли е да те притеснявам толкова много?

Пръстите ѝ продължават да мачкат кувертюрата.

— Ти ме привличаш, съблазняваш и напълно ме объркваш, Крисчън. Заливаш ме, завладяваш ме. Чувствам се като Икар, който лети прекалено близо до слънцето. — Гласът ѝ е тих, но в него напират чувства.

Признанието ѝ ме поваля като ритник в главата.

— Мисля, че тая работа с Икар е точно обратното — прошепвам.

— Какво казваш?

— О, Анастейжа, ти успя да ме омагьосаш. Не е ли очевидно?

„Затова съм тук“.

Тя не е убедена.

„Повярвай ми, Ана“.

— И все още не си отговорила на въпроса ми. Напиши ми мейл, но веднага, защото наистина искам да спя. Може ли да остана?

— Искаш ли да останеш?

— Ти искаше да дойда.

— Не ми отговори на въпроса — настоява тя.

„Невъзможна жена! Карах като луд, за да дойда при теб след тъпия ти имейл. Ето ти отговора“.

Мърморя, че ще отговоря по мейла. Няма да говоря по този въпрос. Разговорът е приключил.

Преди да реша нещо друго и да тръгна обратно към „Хийтман“, ставам, вадя всичко от джобовете си, свалям чорапите и обувките, след това и панталоните. Мятам сакото на стола и лягам.

— Лягай — изръмжавам.

Тя се подчинява и аз се подпирам на лакът, наблюдавам я.

— Ако ще плачеш, моля те, плачи пред мен. Трябва да знам какво става.

— Искаш ли да плача?

— Не бих казал. Искам просто да знам как се чувстваш. Не искам да се изнизваш между пръстите ми като пясък. Изгаси лампата. Късно е, а утре и двамата сме на работа.

Тя гаси.

— Обърни се с гръб към мен.

„Не искам да ме докосваш“.

Леглото хлътва, когато тя се мести, и аз я прегръщам и нежно я придърпвам към себе си.

— Спи, бебчо — шепна и вдъхвам аромата на косата ѝ.

По дяволите, ухае толкова хубаво!

Лелиът тича по тревата.

Смее се. Високо.

Тичам след него. Смея се.

Ще го хвана.

Около нас има малки дръвчета.

Дръвчета бебета, отрупани с ябълки.

Мама ми дава да бера ябълките.

Мама ми позволява да ям ябълките.

Тъпча ябълките в джобовете си. Във всички джобове.

Крия ги в пуловера.

Ябълките са вкусни.

Ябълките миришат хубаво.

Мама прави пай от ябълки.

Пай от ябълки със сладолед.

Те карат коремчето ми да се усмихва.

Крия ябълките в обувките си. Крия ги под възглавниците.

Има един мъж. Дядо Трев-Трев-ян.

Името му е трудно. Трудно ми е да го произнеса наум.

Той има друго име. Ти-о-дор.

Тиодор е смешно име.

Дърветата бебета са негови.

В неговата къща. Там живее.

Той е татко на мама.

Смее се гръмко. Има големи рамене.

И щастливи очи.

Тича, за да ни хване с Лелиът.

Не можеш да ме хванеш!

Лелиът тича. Смее се.

Аз тичам. Хващам го.

Падаме в тревата.

Той се смее.

Ябълките блестят на слънцето.

Толкова са вкусни.

Вкусотийка.

Миришат много хубаво.

Ама много хубаво.

Падат върху мен.

Извивам се и те ме удрят по гърба. Бодат.

Ох!

* * *

Ароматът е още тук, сладък, остър.

Ана.

Когато отварям очи, съм я прегърнал, крайниците ни са преплетени. Тя ме наблюдава с нежна усмивка. Лицето ѝ вече не е на петна, нито пък е подпухнало; тя грее. Членът ми е съгласен и се надървя вместо поздрав.

— Добро утро. — Объркан съм. — Господи, дори в съня си съм залепен за теб като стикер! — Протягам се, отдръпвам се от нея и се оглеждам. Разбира се, че сме в нейната стая. Очите ѝ грейват от любопитство, когато членът ми се притиска в нея. — Надушвам един прекрасен старт на деня, но май трябва да почакаме до неделя. — Заравям нос под ухото ѝ и се надигам на лакът.

— Толкова си горещ — кара ми се тя.

— И ти не си за изхвърляне. — Усмихвам се широко и размърдвам бедра, дразня я с любимата част от тялото си. Тя се опитва да ме погледне с неодобрение, но така и не успява — дори се забавлява. Навеждам се и я целувам.

— Добре ли спа? — питам.

Тя кима.

— И аз.

Изненадан съм. Наистина съм спал много добре. Казвам ѝ го. Никакви кошмари. Единствено сънища…

— Колко е часът?

— Седем и половина.

— Седем и половина?! Мамка му! — Скачам от леглото и започвам да нахлузвам дънките. Тя ме наблюдава и се опитва да потисне смеха си.

— Ти определено не ми влияеш добре! — оплаквам се. — Имам среща. Трябва да бързам. Трябва да съм в Портланд в осем. Ти какво — смееш ли ми се?

— Да — признава тя.

— Закъснях, а аз никога не закъснявам. Още нещо ново, госпожице Стийл. — Взимам си сакото, навеждам се и обхващам главата ѝ с две ръце. — До неделя — шепна и я целувам. Грабвам си часовника, портфейла и парите от нощното шкафче, вземам обувките и тръгвам към вратата. — Тейлър ще дойде и ще се оправи с бракмата ти. И бях съвсем сериозен! Не я карай! Ще се видим в апартамента ми в неделя. Ще ти пиша в колко часа.

Оставям я малко зашеметена, изскачам от апартамента и се втурвам към колата.

Обувам си обувките чак след като сядам зад волана. После натискам газта и криволича между другите автомобили, насочвам се към Портланд. Налага се да се срещна със сътрудниците на Еймън Кавана по дънки. Добре че срещата е по Уебекс.

Втурвам се в стаята си в „Хийтман“ и пускам лаптопа: осем и две минути. Мама му стара! Не съм се обръснал, но приглаждам косата си, опъвам сакото и се надявам да не обърнат внимание, че отдолу съм само по тениска.

Всъщност на кого му пука?

Отварям Уебекс и Андреа е онлайн, чака ме.

— Добро утро, господин Грей. Господин Кавана ще закъснее, но в Ню Йорк и тук в Сиатъл са готови за вас.

— Фред и Барни? — Двамата ми флинтстоуновци. Подсмихвам се при тази мисъл.

— Да, господине. Също и Рос.

— Супер. Благодаря. — Останал съм без дъх. Забелязвам учудения поглед на Андреа и решавам, че е най-добре да не му обръщам внимание. — Би ли ми поръчала препечена кифла с крем сирене и пушена сьомга, и черно кафе. Да донесат закуската в стаята веднага.

— Добре, господин Грей. — Тя прехвърля разговора към конференцията и ме предупреждава: — Започвате.

Натискам линка и се включвам.

— Добро утро. — Двама изпълнителни директори седят на конферентна маса в Ню Йорк и гледат камерата очаквателно. Рос, Барни и Фред са в отделни прозорчета.

Захващаме се за работа. Кавана казва, че иска да ъпгрейдва медийната си мрежа с високоскоростни фиброоптични връзки. „Грей“ може да го направи, но те сериозно ли се отнасят към покупката? Това е огромна начална инвестиция, но после възвръщаемостта е значителна.

Докато говорим, в горния десен ъгъл започва да мига икона, че съм получил имейл от Ана. Кликвам колкото е възможно по-тихо.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Насилие и обида: последици

Дата: 27 май 2011, 08:05

До: Крисчън Грей

Уважаеми господин Грей,

Искахте да разберете как се чувствам след като Вие ме… да видим кой глагол е удачно да използваме… напляскахте, наказахте, набихте, унизихте.

„Не прекалявате ли с драматизма, госпожице Стийл? Можехте да кажете „не“.“

Е, по време на целия този доста обезпокоителен процес се чувствах унизена, смазана, насилвана.

„След като си се чувствала по този начин, защо не ме спря? Нали знаеш кодовите думи?“

И колкото и отвратително и буквално убийствено тежко да е за мен да призная — да, бях възбудена, както вече констатирахте.

„Знам. Добре. Най-сетне си призна“.

Това вече бе съвсем неочаквано за мен. И както сте добре запознат със ситуацията, всичко в секса е новост за мен. Иска ми се да имах повече опит и може би тогава щях да съм подготвена. За мен беше повече от шок да усетя възбудата си, въпреки Вашето насилие.

Това обаче, което ме разтревожи най-много, бе усещането след това. И това вече е трудно да се опише с думи. Бях щастлива, че Вие бяхте щастлив. И бях облекчена, че в крайна сметка болката не беше чак толкова непоносима, както бях очаквала. И когато лежах в ръцете Ви, изпитвах само спокойствие.

„Също като мен, Ана, също като мен…“

Но съм доста объркана, дори изпитвам срам, че се чувствах по този начин. Това крайно ме обезпокоява. И резултатът е, че не знам какво да мисля. Това отговаря ли на въпроса Ви?

Надявам се светът на бизнес сделките да е вълнуващ както винаги и… че не сте закъснели прекалено много.

Благодаря ти, че остана с мен.

Ана

Кавана се присъединява към конференцията, извинява се за закъснението. Докато го представям и Фред обяснява какво може да предложи компанията ми, написвам отговора за Ана. Дано онези отсреща решат, че си водя бележки.

От: Крисчън Грей

Относно: Освободи съзнанието си

Дата: 27 май 2011, 08:24

До: Анастейжа Стийл

Интересно… дори малко преувеличено заглавие на мейла

Госпожице Стийл,

Нека Ви отговоря:

Бих го нарекъл пляскане, защото то си беше точно това.

Значи сте се почувствали насилена, унизена, смазана. Колко много Тес Д’Ърбървилска драма! Доколкото си спомням, Вие решихте да изберете пътя на унижението. Дали наистина се чувствате така, или просто си мислите, че така е редно да се чувствате? Това са две съвсем различни неща. Ако наистина се чувствате така, не смятате ли, че е добре да приемете тези чувства, да се радвате на начина, по който сте се почувствали заради мен? Точно това би направила една подчинена…

Мога да кажа, че съм благодарен за Вашата липса на опит. Ценя я и едва сега започвам да разбирам доста неща. Казано накратко: Вие сте моя във всяко едно отношение.

Да, Вие бяхте възбудена, което, от своя страна, беше много възбуждащо за мен. В това няма нищо лошо.

„Щастлив“ не покрива дори наполовина начина, по който се чувствах. Екстаз е малко по-близо.

Наказанието, боят или пляскането предизвикват много по-сериозна болка от чувственото пляскане. То не отива по-далеч от това. Освен, разбира се, ако не извършите някаква огромна глупост, а вече в такъв случай е възможно да се наложи да използвам друг уред или средство за наказание. Ръката ме боля много и бе доста зачервена, но на мен това ми харесва.

И аз се почувствах спокоен. Повече отколкото можеш да си представиш и бива да знаеш.

Не пилей енергията си в чувство за вина и не мисли, че си направила нещо лошо. Ние сме зрели хора и това, което правим зад затворените врати на домовете си, е само и единствено наша работа. Трябва да освободиш мисълта си и да слушаш тялото си.

Светът на бизнеса не е така вълнуващ като Вас, госпожице Стийл.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Отговорът ѝ е почти мигновен.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Зрели хора

Дата: 27 май 2011, 08:26

До: Крисчън Грей

Не си ли на среща?

Радвам се, че ръката ти е била зачервена и те е боляла.

А ако трябваше да слушам тялото си, сега щях да съм в Аляска.

Ана

ПП: Ще помисля как да прегърна и да приема тези чувства.

„Аляска!? Сериозно, госпожице Стийл?“ Смея се вътрешно и си придавам вид, сякаш съм много навътре в онлайн разговора. На вратата се чука, аз се извинявам за прекъсването и пускам румсървис със закуската. Госпожица Черноока ме възнаграждава с флиртаджийска усмивка, когато подписвам чека.

Връщам се пред камерата и откривам, че Фред обяснява на Кавана и сътрудниците му колко успешна се е оказала тази технология за компанията на друг клиент, който се занимава с фючърси.

— Технологията ще ми помогне ли с пазара на фючърсите? — пита подигравателно Кавана. Когато му обяснявам, че Барни полага огромни усилия, за да изобрети кристална топка, с която да предвижда цените, всички се смеят любезно.

Докато Фред говори за теоретичното време за монтаж, аз пускам имейл на Ана.

От: Крисчън Грей

Относно: Не звъни на полицията

Дата: 27 май 2011, 08:35

До: Анастейжа Стийл

Госпожице Стийл,

На среща съм и обсъждам фючърсния пазар, ако това наистина Ви интересува.

С Ваше позволение, ще си позволя да отбележа някои статистически данни.

Ти не излезе и остана с мен, макар че знаеше какво щях да направя.

Не ме помоли да спра — не използва нито една от кодовите думи.

Ти си зрял човек и като такъв имаш своя избор.

Честно казано, с нетърпение започвам да очаквам следващия път, когато ръката ще ме боли по този начин.

Очевидно е, че не слушаш правилната част от тялото си. В Аляска е много студено и няма накъде да бягаш. Ще те намеря.

Помниш, че мога да проследявам телефона ти, нали?

Марш на работа.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Фред вече е набрал инерция, а аз получавам отговора на Ана.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Маниак: последици

Дата: 27 май 2011, 08:36

До: Крисчън Грей

Търсил ли си специализирана помощ или терапия за склонностите ти да преследваш хората?

Ана

Потискам смеха си. Тя е наистина забавна.

От: Крисчън Грей

Относно: Маниак? Аз?

Дата: 27 май 2011, 08:38

До: Анастейжа Стийл

Плащам на прочутия доктор Флин цяло състояние, за да разреши склонностите ми да преследвам хората и другите ми… склонности. Заминавай на работа.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Тя защо не е отишла на работа? Ще закъснее.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Скъпи шарлатански услуги

Дата: 27 май 2011, 08:40

До: Крисчън Грей

Мога ли най-скромно да Ви предложа да потърсите второ мнение? Не съм сигурна, че усилията на доктор Флин са ефективни.

Госпожица Стийл

Дяволите да я вземат тази жена, наистина е забавна… и притежава страхотна интуиция; Флин ми взема цяло състояние за съветите си. Тайно пиша отговор.

От: Крисчън Грей

Относно: Второ мнение

Дата: 27 май 2011, 08:43

До: Анастейжа Стийл

Не че ти влиза в работата, скромно или не, но доктор Флин е ВТОРОТО мнение.

Ще се наложи да караш бързо в новата си кола, с което ще се изложиш на допълнителен и нежелателен риск. Смятам, че това е срещу правилата. ЗАМИНАВАЙ НА РАБОТА.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Кавана ми задава въпрос за бъдещото развитие. Уведомявам го че наскоро сме придобили компания, която е иновативен динамичен играч във фиброоптиката. Не споменавам, че имам съмнения относно изпълнителния директор Лукас Удс. И без това ще се отърва от него. Със сигурност ще уволня този кретен, каквото и да казва Рос.

От: Анастейжа Стийл

Относно: НЕ МИ КРЕЩИ С ТЕЗИ ГЛАВНИ БУКВИ

Дата: 27 май 2011, 08:47

До: Крисчън Грей

Като обект на Вашите склонности да преследвате хората, смятам, че това всъщност е моя работа.

Не съм подписала още, така че правила-мравила — не започвам работа преди 9:30.

Госпожица Стийл

НЕ МИ КРЕЩИ С ТЕЗИ ГЛАВНИ БУКВИ. Това ми харесва.

Отговарям.

От: Крисчън Грей

Относно: Интересни думи

Дата: 27 май 2011, 08:49

До: Анастейжа Стийл

Мравила? Не съм убеден, че тази дума съществува в тълковния речник на Уебстър.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

— Можем да продължим с разговора офлайн — предлага Рос на Кавана. — След като вече знаем какво очаквате и от какво имате нужда, ще подготвим подробна оферта и ще се срещнем следващата седмица, за да я обсъдим.

— Чудесно — отвръщам аз и се правя на много заинтересован.

Хората кимат, след това се сбогуват.

— Благодаря ти, че ни даде възможност да представим продукта си, Еймън — обръщам се към Кавана.

— Момчета, струва ми се, че знаете от какво имаме нужда — отвръща той. — Ще се радвам да ви видя утре. Довиждане.

Всички затварят, освен Рос, която ме е зяпнала така, сякаш са ми поникнали две глави.

Имейлът на Ана звънва в инбокса ми.

— Чакай малко, Рос. Трябват ми една-две минутки — казвам. Почвам да чета.

Избухвам в смях.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Интересни думи

Дата: 27 май 2011, 08:52

До: Крисчън Грей

Намира се няколко страници след „маниак“ („маниак по контрола“, „маниак по проследяването“).

А интересните за мен думи са в раздела с категоричните ограничения.

Ще спреш ли вече да ме занимаваш?

Бих желала да отида на работа с новата си кола.

Ана

Пиша бърз отговор.

От: Крисчън Грей

Относно: Предизвикателни и забавни млади жени

Дата: 27 май 2011, 08:56 До: Анастейжа Стийл

Ръката ме сърби.

Карай бавно, Стийл!

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Включвам звука. Рос е вбесена.

— Какво става, Крисчън?

— Какво да става? — правя се на невинен.

— Знаеш какво. Не провеждай тъпото събрание, след като не се интересуваш.

— Толкова ли е очевидно?

— Да.

— Мама му стара.

— Да, мама му стара. Това може да се окаже огромен договор за нас.

— Знам, знам. Извинявай. — Ухилвам се.

— Не знам какво ти става напоследък. — Тя клати глава, но аз разбирам, че се опитва да прикрие факта, че се забавлява, нищо че се прави на възмутена.

— Това е от въздуха в Портланд.

— Колкото по-скоро се върнеш, толкова по-добре.

— Ще се върна по обяд. Междувременно накарай Марко да проучи всички издателства в Сиатъл и дали някое от тях не става за поглъщане.

— Да не би да си решил да се заемеш с издателска дейност? Това не е сектор, който дава бързи и сигурни печалби.

Май е права.

— Просто проучвам. Нищо повече.

Тя въздиша.

— Щом настояваш. Ще дойдеш ли по-късно следобед? Така ще можем да наваксаме качествено.

— Зависи от трафика.

— Ще си запиша при Андреа време за наваксване.

— Супер. Чао засега.

Затварям Уебекса, след това звъня на Андреа.

— Да, господин Грей?

— Обади се на доктор Бакстър и му кажи да дойде в апартамента ми в неделя, някъде по обяд. Ако го няма, намери свестен гинеколог. Намери най-добрия.

— Добре, господине — отвръща тя. — Нещо друго?

— Да. Как се казва личният стилист, когото използвам в „Ниймън Маркъс“ в център „Бравърн“?

— Каролайн Актън.

— Дай ми номера ѝ.

— Веднага.

— Ще се видим по-късно днес следобед.

— Добре, господине.

Затварям.

Досега сутринта е доста интересна. Не помня писането и получаването на имейли да е било толкова забавно. Поглеждам лаптопа, но няма нищо ново. Ана сигурно е отишла на работа.

Прокарвам ръце през косата си. Рос забеляза, че съм разсеян по време на разговора.

„Мама му стара, Грей, вземи се стегни“.

Изяждам закуската, изпивам студеното вече кафе и отивам да си взема душ и да се преоблека. Дори докато си мия косата не мога да избия тази проклета жена от главата си. Ана.

Невероятната Ана!

Образът как се вдига и спуска над мен не ме оставя на мира; просната е на коляното ми, задникът ѝ е розов, устата ѝ е отворена в екстаз. Господи, тази жена е страхотна! А тази сутрин, когато се събудих до нея, не беше толкова лошо, освен това съм спал добре… много добре.

Крещял съм бил с главни букви, моля ви се. Имейлите ѝ ме карат да се смея. Забавни са. Тя е забавна. Не съм и предполагал, че ще харесам това качество у някоя жена. Трябва да помисля какво ще правим в неделя в стаята с играчките… нещо забавно, нещо ново за нея.

Идеята ми хрумва, докато се бръсна, и щом се обличам, сядам пред лаптопа, за да прегледам любимия си магазин за играчки. Имам нужда от камшик за езда — кафява мрежеста кожа. Подсмихвам се. Ще направя така, че сънищата на Ана да оживеят.

Правя поръчката и се връщам към работните имейли, зареден с енергия, продуктивен, докато Тейлър не ме прекъсва.

— Добро утро, Тейлър.

— Добро утро, господин Грей. — Поглежда ме учудено. Едва тогава усещам, че съм ухилен, защото отново мисля за нейните имейли.

„А интересните за мен думи са в раздела с категоричните ограничения“.

— Прекарах приятна сутрин — обяснявам аз.

— Радвам се, господине. Нося прането на госпожица Стийл от миналата седмица.

— Прибери го с моите неща.

— Добре.

— Благодаря.

Наблюдавам го как влиза в стаята. Дори Тейлър е забелязал ефекта, който ми оказва Анастейжа Стийл. Телефонът ми избръмчава: получил съм есемес от Елиът.

●Още ли си в Портланд?●

●Да, но си тръгвам скоро.●

●Аз ще пристигна по-късно. Ще помогна на момичетата да се преместят. Жалко, че не можеш да останеш.

Първата ни ДВОЙНА СРЕЩА, откакто Ана ти направи сефтето.●

●Майната ти. Ще взема Мия.●

●Искам подробности, брат ми. Кейт не ми казва нищо.●

●Чудесно. Майната ти. Отново.●

— Господин Грей? — Тейлър ме прекъсва отново, стиснал в ръка багажа ми. — Куриерът е заминал с блакберито.

— Благодаря.

Той кима и когато си тръгва, аз пиша нов имейл на госпожица Стийл.

От: Крисчън Грей

Относно: Блакбери НАЗАЕМ

Дата: 27 май 2011, 11:15

До: Анастейжа Стийл

Имам нужда да се свързвам с теб по всяко време и понеже това е единственият вид комуникация, при която си откровена, реших, че имаш нужда от един Блакбери.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

„Може пък да отговаряш на този телефон, когато звъня“.

В 11:30 ме чака нов конферентен разговор с финансовия директор, за да обсъдим благотворителността на компанията ми през следващите четири месеца. Това отнема почти час и когато приключвам, изяждам лек обяд и дочитам списание „Форбс“.

Преглъщам последната хапка салата и си казвам, че нямам друга причина да остана в хотела. Време е да си вървя, но не ми се иска. Дълбоко в себе си признавам, че е така, защото няма да се видя с Ана до неделя, освен ако тя не реши нещо друго.

Мама му стара, надявам се да не стане така!

Изтласквам тази неприятна мисъл. Започвам да прибирам документите в чантата и когато посягам към лаптопа, за да го преместя, виждам, че съм получил имейл от Ана.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Отвързан консуматор в действие

Дата: 27 май 2011, 13:22

До: Крисчън Грей

Мисля, че трябва незабавно да се обадиш на доктор Флин. Склонностите ти да следиш хората са извън всякакъв контрол.

На работа съм. Ще ти пиша, щом се прибера.

Благодаря за новата играчка.

Не сгреших, когато ти казах, че си завършен консуматор. Защо правиш това?

Ана

Тя ми се кара! Отговарям на мига.

От: Крисчън Грей

Относно: Мъдростта на младите

Дата: 27 май 2011, 13:24

До: Анастейжа Стийл

Добре казано, госпожице Стийл. Мъдро както винаги.

Доктор Флин е на почивка.

Правя това, защото мога.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Тя не отговаря веднага, затова прибирам лаптопа. Грабвам си чантата и тръгвам към рецепцията, за да съобщя, че напускам. Докато чакам колата, Андреа ми звъни, за да ми каже, че е намерила акушер-гинеколог, който ще дойде в Ескала в неделя.

— Казва се доктор Грийн и вашият личен лекар я препоръча, господине.

— Добре.

Тя ми казва къде работи доктор Грийн и добавя:

— Има още нещо, господине… скъпа е.

Прекъсвам я, защото няма нужда от подобни притеснения.

— Андреа, няма проблем колко иска.

— В такъв случай ще бъде в апартамента ви в един и трийсет в неделя.

— Добре. Разберете се.

— Разбира се, господин Грей.

Затварям, след това се изкушавам да се обадя на мама и да я помоля да провери доктор Грийн, защото работят в една болница, но това ще предизвика нови въпроси от Грейс.

Щом се качвам в колата, изпращам на Ана имейл с подробности за неделя.

От: Крисчън Грей

Относно: Неделя

Дата: 27 май 2011, 13:40

До: Анастейжа Стийл

Нека се видим в неделя в един часа. Добре ли е за теб?

Лекарят ще е в Ескала да те прегледа в 1:30. Тръгвам за Сиатъл.

Надявам се всичко по преместването да мине гладко. Очаквам с нетърпение да те видя в неделя.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Така. Всичко е готово. Изкарвам R8 на улицата и отпрашвам към магистралата. Докато подминавам изхода за Ванкувър, ме сполита вдъхновение. Звъня на Андреа по хендсфрито и я моля да купи подарък за новия апартамент на Ана и Кейт.

— Какво искате да изпратите?

— „Боланже Ла Гран Ане Розе“, реколта 1999 година.

— Добре, господине. Нещо друго?

— Какво искаш да кажеш с това нещо друго?

— Цветя, бонбони, балон?

— Балон ли?

— Да.

— Какъв балон?

— Ами… те имат всякакви.

— Добре. Добра идея… виж дали можеш да осигуриш хеликоптерен балон.

— Добре, господине. А на картичката какво да пише?

— „Дами, успех в новия ви дом. Крисчън Грей“. Записа ли?

— Да. Какъв е адресът?

Мама му стара! Не знам.

— По-късно ще ти пусна имейл, може би утре. Става ли?

— Добре, господине. Мога да го доставя утре.

— Благодаря, Андреа.

— Моля. — Струва ми се изненадана.

Затварям и натискам газта.

В шест и половина съм у дома и одевешното ми весело настроение вече е вкиснато — все още не съм се чул с Ана. Избирам копчета за ръкавели от чекмеджето в дрешника и докато връзвам папийонката за събитието довечера, се питам дали тя е добре. Каза, че ще ми се обади, когато се прибере; звънях ѝ два пъти, но така и нямаше отговор и започвам наистина да се вкисвам. Пробвам още веднъж и този път оставям есемес.

„Мисля, че е време да се научиш да покриваш очакванията ми. Не съм търпелив човек. Ако кажеш, че ще ми се обадиш, след като свършиш работа, прояви достатъчно възпитание и го направи. В противен случай започвам да се притеснявам, а това е непознато за мен чувство и не мога да го търпя. Обади ми се“.

Ако не ми позвъни скоро, ще се пръсна.

Седя на масата с Уилън, банкера ми. Негов гост съм на благотворителното събитие, което има за цел да насочи вниманието към бедността по света.

— Радвам се, че успя да дойдеш — казва Уилън.

— За добра кауза е.

— Благодаря за щедрото дарение, господин Грей. — Съпругата му е доста прилепчива, не спира да навира съвършените си, увеличени с хирургическа намеса гърди в очите ми.

— Както вече казах, за добра кауза е. — Отправям ѝ снизходителна усмивка.

Защо не ми се обажда Ана?

Поглеждам отново телефона си.

Нищо.

Оглеждам масата и всички мъже на средна възраст с вторите или третите си красиви съпруги. Господ да ме пази и дано не ми се случи и на мен.

Отегчен съм. Много отегчен и много вкиснат.

Какво прави тя?

Можех ли да я доведа? Обзалагам се, че и тя щеше да бъде отегчена до смърт. Когато разговорът на масата се пренася към състоянието на икономиката, усещам, че ми е писнало. Извинявам се, излизам от балната зала и от хотела. Докато чакам да ми докарат колата, отново звъня на Ана.

И този път няма отговор.

Може би, след като вече не съм наблизо, тя не иска да има нищо общо с мен.

Когато се прибирам, отивам в кабинета си и включвам десктопа.

От: Крисчън Грей

Относно: Къде си?

Дата: 27 май 2011, 22: 14

До: Анастейжа Стийл

„На работа съм, ще ти пиша, щом се прибера“.

Все още си на работа или си опаковала телефона си, макбука и новия си блакбери?

Обади ми се или ще се наложи да се обадя на Елиът.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Поглеждам през прозореца към тъмните води на пролива. Защо се съгласих да отида да взема Мия? Можех да съм с Ана, да ѝ помогна да си събере боклуците, след това да отидем на пица с Кейт и Елиът — или каквото там правят обикновените хора.

„За бога, Грей!

Това е нетипично за теб. Стегни се!“

Обикалям апартамента и стъпките ми отекват в хола, който ми се струва болезнено празен от последния път, когато бях тук. Развързвам папийонката. Може би аз съм този, който е празен. Наливам си чаша арманяк и се вглеждам в небосклона над Сиатъл и Пролива.

„Мислиш ли за мен, Анастейжа Стийл?“ Трепкащите светлини на Сиатъл не ми отговарят.

Телефонът ми бръмва.

Слава богу! Най-сетне! Тя е.

— Здравей. — Невероятно облекчен съм, че се обажда.

— Здрасти — отвръща тя.

— Притесних се.

— Знам. Съжалявам, че не се обадих, но всичко е наред.

Наред ли? Ще ми се да бях…

— Добре ли прекара вечерта? — питам, като се мъча да овладея избухването си.

— Да. Опаковахме с Кейт и ядох китайско с Хосе.

Пак скапаното фотографче! Затова не ми се е обадила.

— А ти? — пита тя, когато не отговарям, и долавям в гласа ѝ нотка на отчаяние.

„Защо? Какво не ми казва?

Я престани да мислиш, Грей!“

Въздишам.

— Ходих на благотворителна вечеря. Беше адски тъпо и си тръгнах много бързо.

— Бих искала да си тук сега — прошепва тя.

— Наистина ли?

— Да — казва тя запъхтяно.

Може пък да съм ѝ липсвал.

— Ще те видя ли в неделя?

— Да, в неделя — отвръща тя и ми се струва, че се усмихва.

— Лека нощ.

— Лека нощ, сър.

Гласът ѝ е дрезгав и аз притаявам дъх.

— Успех с преместването утре, Анастейжа.

Тя не затваря, чувам спокойното ѝ тихо дишане. Защо не затваря? Не иска ли?

— Ти затвори пръв — прошепва тя.

Не иска да затвори и настроението ми веднага се оправя. Усмихвам се към ширналия се пред мен Сиатъл.

— Не, първо ти.

— Не искам.

— И аз.

— Много ли ми беше ядосан? — пита тя.

— Да.

— Още ли си ми ядосан?

— Не. — „След като знам, че си в безопасност“.

— И няма да ме накажеш?

— Не. Тези неща ги правя на момента, не след време.

— Да, забелязала съм — шегува се тя и аз отново се усмихвам.

— Сега, госпожице Стийл, затвори телефона.

— Наистина ли искате да го направя, сър?

— В леглото, Анастейжа.

— Да, сър.

Тя не затваря и аз знам, че се е ухилила. Настроението ми става още по-ведро.

— Мислиш ли, че някога ще се научиш да правиш каквото ти се каже? — питам строго.

— Може би. Ще видим в неделя — заявява тя, нали е изкусителка, и връзката прекъсва.

„Анастейжа Стийл, какво ще те правя?“

Всъщност имам много добра представа какво, стига камшикът за езда да пристигне навреме. С тази възбуждаща мисъл допивам на един дъх арманяка и си лягам.

Събота, 28 май 2011

— Крисчън — писка радостно Мия и хуква към мен, без да се интересува от камарата багаж. Прегръща ме през врата.

— Липсваше ми.

— И ти ми липсваше. — Прегръщам я и аз. Тя се отдръпва и ме оглежда с настойчивите си черни очи.

— Изглеждаш супер — хвали ме. — Разкажи ми за момичето си!

— Хайде първо да закараме багажа ти вкъщи. — Хващам количката, която тежи цял тон, излизаме от терминала и се насочваме към паркинга.

— Как беше в Париж? Май си го изкупила почти целия.

— C’est incroyable!5 — възкликва тя. — Затова пък Флобер беше истински гадняр. Господи! Ужасен човек. Гаден даскал, но добър шеф.

— Това означава ли, че тази вечер ти ще сготвиш?

— Надявах се мама да сготви.

Мия продължава да говори единствено и само за Париж: малката ѝ стаичка, водопровода, Сакре Кьор, Монмартър, парижаните, кафето, червеното вино, сиренето, модата, шопинга. Най-много говори за мода и шопинг. А пък аз си мислех, че е в Париж, за да готви.

Бъбренето ѝ ми е липсвало, толкова успокоява, много е приятно. Тя е единственият човек, който не ме кара да се чувствам… различен.

— Това е малката ти сестричка, Крисчън. Казва се Мия.

Мама ми дава да я подържа. Колко е малка. С черна, много черна коса.

Усмихва се. Няма зъби. Оплезвам се. Тя се смее звънко.

Мама ми позволява да подържа отново бебето. Тя се казва Мия.

Аз я карам да се смее. Нося я, все я нося. Тя е в безопасност, когато я нося.

Елиът не се интересува от Мия. На нея ѝ текат лиги и плаче.

Той се мръщи, когато тя се наака.

Когато Мия плаче, Елиът не ѝ обръща внимание. Аз я гушкам, притискам я до себе си и тя спира.

Заспива в ръцете ми.

— Ми-и-ия — шепна аз.

— Какво каза? — пита мама, а лицето ѝ пребледнява като тебешир.

— Ми-и-ия.

— Да, точно така. Миличкото ми момченце. Мия. Тя се казва Мия.

Мама се разплаква от щастие.

Завивам по алеята и спирам пред вратата на мама и татко, свалям багажа на Мия и го внасям в коридора.

— Къде са всички? — цупи се Мия. Единственият човек тук е икономката на родителите ни — тя е студентка на разменни начала, не помня как се казва.

— Добре дошла — поздравява тя Мия на английски с акцент, докато ме наблюдава с огромни кравешки очи.

„О, боже! Само лицето ми е красиво, миличка“.

Без да обръщам внимание на икономката, отговарям на въпроса на Мия:

— Доколкото знам, мама е дежурна, а татко е на конференция. Прибираш се цяла седмица по-рано.

— Не можех да издържа Флобер и минута повече. Трябваше да се разкарам, докато все още мога. Купила съм ти подарък. — Грабва един от куфарите, отваря го в антрето и започва да рови. — Ето го! — Подава ми тежка квадратна кутия. — Отвори го! — настоява със смях. Тя е помитаща сила.

Отварям предпазливо кутията и виждам преспапие: черен роял, обсипан със златен прашец. Най-кичозното нещо, което съм виждал.

— Това е музикална кутия. Виж… — Грабва я от ръцете ми, разтърсва я и навива малко ключе отдолу. Звънка версия на „Марсилезата“ зазвучава сред облак от златен прашец.

Какво да правя с това чудо? Смея се, защото е типично в стила на Мия.

— Страхотна е, Мия. Благодаря ти. — Прегръщам я и тя също ме прегръща.

— Знаех си аз, че ще те разсмея.

Права е. Познава ме много добре.

— Хайде, разкажи ми за момичето си — настоява тя. В този момент Грейс влиза забързано и успявам да си поема въздух, докато майка и дъщеря се прегръщат.

— Много се извинявам, че не дойдох да те посрещна, миличка — започва Грейс. — Бях дежурна. Пораснала си. Крисчън, би ли качил багажа на Мия горе? Гретхен ще ти помогне.

„Сериозно? Сега портиер ли станах?“

— Добре, мамо — отвръщам. Не ми трябва Гретхен да ми прави мили очи.

След като приключвам със задачата, им казвам, че имам среща с треньора си.

— Ще се върна довечера.

Целувам бързо и двете и си тръгвам преди да започнат да ме заливат с въпроси за Ана.

Бастил, треньорът ми, ме тормози до пълно изтощение. Днес тренираме кикбокс в салона.

— Размекнал си се в Портланд, момче — подиграва ми се той, когато се стоварвам на постелката след ритника му със завъртане. Бастил е почитател на хард школата в тренировките, което ме устройва напълно.

Изправям се. Искам и аз да го поваля. Той обаче е прав — днес направо ме разбива и аз не мога да направя нищичко.

— Какво не е наред? — пита той, когато приключваме. — Разсеян си, мой човек.

— Животът е такъв. Нали знаеш — отвръщам и се опитвам да се престоря на безразличен.

— Да бе. Тази седмица в Сиатъл ли ще бъдеш?

— Да.

— Добре. Ще те стегна.

Докато тичам към апартамента, си спомням за подаръка за новото жилище на Ана. Пускам есемес на Елиът.

●Какъв е адресът на Ана и Кейт?

Искам да ги изненадам с подарък.●

Той ми праща адреса и аз го препращам на Андреа. В асансьора съм, когато Андреа отговаря.

●Изпратени са шампанско и балон. А.●

Когато влизам в апартамента, Тейлър ми подава пакет.

— Това пристигна за вас, господин Грей.

А, да! Веднага познавам безличната опаковка — камшикът за езда.

— Благодаря.

— Госпожа Джоунс каза, че ще дойде утре, в късния следобед.

— Добре. За днес това е всичко, Тейлър.

— Добре, господине — отвръща той с любезна усмивка и се връща в кабинета си. Взимам камшика и отивам в спалнята си. Това ще е съвършеното въведение в моя свят: Ана сама призна, че не се страхува от телесни наказания, освен от пляскането по дупето. А и то я възбуди. С камшика обаче се налага да действам бавно, за да ѝ е приятно.

Наистина приятно. Камшикът за езда е съвършен. Ще ѝ докажа, че страхът е в главата ѝ. Щом се почувства спокойна с това, можем да продължим.

Надявам се да продължим…

Ще действам бавно. Ще правим единствено онова, което тя може да преглътне. Ако искам да се получи, ще трябва да се съобразявам с нейното темпо. Не с моето.

Поглеждам камшика още веднъж и го прибирам в шкафа за утре.

Тъкмо отварям лаптопа и се каня да започна работа, когато телефонът ми звъни. Надявам се да е Ана и оставам разочарован, когато чувам гласа на Елена.

Трябваше ли да ѝ се обадя?

— Здравей, Крисчън. Как си?

— Добре, благодаря.

— Върна ли се от Портланд?

— Да.

— Какво ще кажеш за вечеря днес?

— Няма да стане. Мия току-що се върна от Париж и ми беше наредено да се явя у нас.

— А, мама Грей се е разпоредила. Тя как е?

— Мама Грей ли? Добре е. Така мисля. Защо питаш? Знаещ нещо, което аз не знам ли?

— Просто питам, Крисчън. Не ставай мнителен.

— Ще ти звънна следващата седмица. Тогава можем да отидем на вечеря.

— Добре. От известно време ми се губиш. Освен това се запознах с една жена, която май ще отговаря на изискванията ти.

„И аз се запознах с една такава“.

Не обръщам никакво внимание на думите ѝ.

— До следващата седмица. Чао.

Докато вземам душ се питам дали това, че трябваше да гоня и преследвам Ана, я направи по-привлекателна и желана? Дали не е защото Ана си е такава, каквато е?

Вечерята е забавна. Сестра ми се е върнала, истинска принцеса, както винаги, останалите от семейството са ѝ подчинени, върти всички на малкото си пръстче. След като всичките ѝ деца са си у дома, Грейс е във вихъра си: сготвила е любимото ястие на Мия — пиле, мариновано в бътърмилк, с картофено пюре и сос.

И на мен ми е от любимите.

— Разкажи ми за Анастейжа — моли Мия, докато седим на масата в кухнята.

Елиът се отпуска назад и вдига ръце зад главата си.

— Държа да чуя. Знаете ли, че тя му е направила сефтето?

— Елиът! — кара му се Грейс и го перва с кухненска кърпа.

— Ау! — Той се свива, за да избегне кърпата.

Извивам очи към тях.

— Запознах се с едно момиче. — Свивам рамене. — Точка.

— Не може да кажеш единствено това — цупи се Мия.

— Според мен може, Мия. И току-що го направи. — Карик я поглежда укорително над очилата си.

— Крисчън, нали ще я доведеш утре вечер? — казва Грейс с настойчива усмивка.

О, мама му стара!

— Кейт ще дойде — хвали се Елиът.

Долен интригант! Поглеждам го злобно.

— Нямам търпение да се запозная с нея. По всичко изглежда, че е страхотна! — Мия подскача от вълнение на стола си.

— Да, да — мърморя аз и се питам има ли начин да се измъкна от утрешната вечеря.

— Елена те търси, миличък — продължава Грейс.

— Така ли? — Правя се на напълно незаинтересован, нещо, което съм усъвършенствал през годините.

— Да. Каза, че от известно време не сте се виждали.

— Бях в Портланд по работа. Та в тази връзка, трябва да вървя. Утре имам важна работа и трябва да се подготвя.

— Още не си ял десерт. Направила съм ябълков коблер.

М-м-м, как се изкушавам! Само че, ако остана, ще продължат да ме разпитват за Ана.

— Трябва да вървя. Чака ме работа.

— Миличък, работиш прекалено много — отбелязва Грейс и се надига от стола си.

— Не ставай, мамо. Сигурен съм, че Елиът ще ти помогне да вдигнете и измиете, след като приключите.

— Какво? — мръщи се Елиът. Намигам му, казвам довиждане на всички и съм готов да тръгна.

— Нали ще дойдеш утре? — пита Грейс, в гласа ѝ е притаена надежда.

— Ще видим.

Мама му стара! По всичко изглежда, че Анастейжа Стийл ще се запознае със семейството ми.

Не мога да кажа какво мисля по този въпрос.

Неделя, 29 май 2011

Докато тичам по Четвърто авеню и завивам надясно по Вайн, „Ролинг Стоунс“ дънят в ушите ми. Седем без петнайсет е, целият ми път е надолу… към апартамента ѝ. Не мога да устоя, просто трябва да видя къде живее.

„Ти си нещо средно между маниак на тема контрол и преследвач“.

Смея се вътрешно. Просто си тичам. Живеем в свободна страна.

Блокът се оказва невзрачен, от червени тухли, с тъмнозелени рамки на прозорците, типични за квартала. На приятно място е, на пряка на Вайн Стрийт и Уестърн. Представям си Ана сгушена в леглото, под завивката и кувертюрата в кремаво и синьо.

Тичам още няколко пресечки и при пазара завивам; продавачите се подготвят за деня. Криволича между камиони, натоварени с плодове и зеленчуци, и хладилни камиони, които доставят днешния улов. Това е сърцето на града — туптящо дори в това ранно сиво и хладно утро. Водата в Пролива е със стъклен оловносив цвят, за да отива на небето. Нищо обаче не е в състояние да ми скапе настроението.

След като вземам душ си слагам дънки и ленена риза, а от скрина вадя ластик за коса и го пъхвам в джоба си. Отивам в кабинета си, за да пусна имейл на Ана.

От: Крисчън Грей

Относно: Моят живот в цифри

Дата: 29 май 2011, 08:04

До: Анастейжа Стийл

Ако ще идваш сама с колата, ще ти е нужен кодът за гаража на „Ескала“: 146963.

Паркирай на пето място. То е едно от моите.

Кодът на асансьора е: 1880.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Минутка-две по-късно получавам отговор.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Изключително добра реколта

Дата: 29 май 2011, 08:08

До: Крисчън Грей

Да, сър, разбрано.

Благодаря за шампанското и за балончето с Чарли Танго. Сега е вързано за леглото ми.

Ана

Представям си Ана вързана за леглото с моята вратовръзка. Намествам се на стола. Дано е пренесла леглото в Сиатъл.

От: Крисчън Грей

Относно: Завиждам на балончето

Дата: 29 май 2011, 08:11

До: Анастейжа Стийл

Винаги на Ваше разположение!

Не закъснявай.

Късметлия е този Чарли Танго.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Тя не отговаря, затова отварям хладилника, за да намеря нещо за закуска. Гейл ми е оставила кроасани, а за обяд има салата „Цезар“ с пиле, достатъчна за двама. Дано Ана я яде; не че имам нещо против да ям едно и също два дена подред.

Тейлър се появява, докато закусвам.

— Добро утро, господин Грей. Заповядайте неделните вестници.

— Благодаря. Днес ще дойде Анастейжа, а доктор Грийн ще бъде тук в един и половина.

— Добре, господине. Има ли нещо друго запланувано за днес?

— Да. Двамата с Ана ще ходим у нашите на вечеря.

Тейлър накланя глава, в първия момент не успява да прикрие изненадата си, но се опомня и излиза от стаята. Навеждам се отново над кроасана и сладкото от кайсии.

Точно така, ще я заведа да се запознае с нашите. Какво толкова?

Не мога да си намеря място. Още е само дванайсет и петнайсет. Времето днес се влачи. Отказвам се да работя, грабвам неделните вестници и отивам в хола, пускам музика и зачитам.

С огромна изненада виждам снимка на нас с Ана на страниците с местни новини, правена на церемонията по връчването на дипломите в университета на Ванкувър. Тя е прелестна, макар и малко стресната.

Чувам, че двойната врата се отваря и… ето я и нея. Косата ѝ е пусната, малко разрошена, сексапилна, облечена е с роклята, с която беше на вечерята в „Хийтман“. Изглежда великолепно.

„Браво, госпожице Стийл!“

— Хм… тази рокля. — Не крия възхищението си, когато пристъпвам към нея. — Добре дошла отново, госпожице Стийл — прошепвам, стискам брадичката ѝ и я целувам нежно по устните.

— Здравей — отвръща тя и бузите ѝ поруменяват.

— Идваш точно навреме, а аз уважавам точността. — Хващам я за ръка и я повеждам към канапето. — Ела, искам да ти покажа нещо. — Сядаме и аз ѝ подавам „Сиатъл Таймс“. Снимката я кара да избухне в смях. Съвсем не съм очаквал подобна реакция.

— Значи съм приятелка? — шегува се тя.

— Така излиза. Пише го във вестника. Значи трябва да е вярно.

След като тя вече е тук, съм по-спокоен — вероятно защото е тук. Не е избягала. Прибирам меката копринена коса зад ухото ѝ, а пръстите ми тръпнат от желание да я сплета.

— И така, Анастейжа, седмица след като бе тук за първи път, имаш вече доста добра представа за мен.

— Да. — Погледът ѝ е напрегнат… многозначителен.

— И въпреки това се върна.

Тя кима и ми отправя срамежлива усмивка.

Не мога да повярвам на късмета си.

„Знаех си, че си откачалка, Ана“.

— Яла ли си?

— Не.

О! Трябва да направим нещо по въпроса. Прокарвам ръка през косата си и питам с колкото е възможно по-спокоен глас:

— Гладна ли си?

— Не и за храна — шегува се тя.

Леле! Все едно говори на пениса ми.

Навеждам се напред, притискам устни към ухото ѝ и усещам опияняващия ѝ аромат.

— Нетърпелива сте, както винаги, госпожице Стийл. И за да бъда честен с вас, ще ви споделя, че аз също съм доста нетърпелив, но доктор Грийн ще е тук всеки момент.

Облягам се назад и казвам:

— И все пак ми се ще да се храниш редовно.

— Кажи ми нещо за доктор Грийн.

Тя умело сменя темата.

— Тя е най-добрият гинеколог в Сиатъл. Какво повече искаш да знаеш?

Поне така е казал личният ми лекар на асистентката ми.

— Мислех, че ще ме преглежда твоят личен лекар. А сега ми казваш, че е гинеколог. Ти не си жена. Трудно е за вярване след това, което съм виждала.

Потискам сумтенето си.

— Мисля, че е по-добре да те прегледа специалист. Не си ли съгласна с мен?

Тя ме поглежда въпросително, но кима.

Има още един въпрос, по който трябва да се разберем.

— Анастейжа, майка ми иска да дойдеш с мен на вечеря днес. Мисля, че Елиът ще покани Кейт. Не знам ти какво мислиш по въпроса, но за мен ще е много… странно да те представя на семейството си.

На нея ѝ трябва секунда, за да помисли над тази информация, след това замята коса през рамо, точно както прави всеки път преди да се скараме. Струва ми се обаче, че е обидена, не се готви за скандал.

— Срамуваш ли се от мен? — пита тя задавено.

За бога!

— Разбира се, че не! — Откъде измисли тази смехория? Поглеждам я обидено. Как е възможно да мисли по този начин за себе си?

— Защо да е странно тогава? — пита тя.

— Защото никога досега не съм го правил — отвръщам раздразнено.

— Защо на теб е разрешено да въртиш очи, а на мен не?

— Не беше умишлено. — Пак ме предизвиква. За пореден път.

— И аз не го правя умишлено по принцип — озъбва се тя.

Мама му стара, караме ли се?

— Доктор Грийн, сър.

— Покани я в стаята на госпожица Стийл.

Ана се обръща към мен и аз ѝ подавам ръка.

— Нали няма да идваш и ти? — пита тя ужасено.

Избухвам в смях и усещам как тялото ми потръпва.

— Повярвай ми, Анастейжа, бих платил доста добри пари да гледам, но не мисля, че един добър лекар би одобрил. — Тя пъхва ръка в моята, аз я притеглям към себе си и я целувам. Устните ѝ са меки, топли, приканващи; ръцете ми се плъзват в косата ѝ и аз задълбочавам целувката. Когато се отдръпвам, тя ми се струва замаяна. Притискам чело към нейното. — Толкова съм щастлив, че си тук. Нямам търпение да те съблека гола. — Не е за вярване колко много ми липсваше. — Ела, и аз искам да се запозная с доктор Грийн.

— Не я ли познаваш?

— Не.

Стискам ръката на Ана и се качваме на горния етаж към нейната стая.

Доктор Грийн има очи на човек с късогледство; пронизващи, които те карат да се чувстваш малко неловко.

— Здравейте, господин Грей — казва тя и стиска протегнатата ми за поздрав ръка стегнато и уверено.

— Благодаря ви, че се отзовахте. Разбирам, че повикването ми е било съвсем извън плана ви, и оценявам това. — Отправям ѝ най-ласкавата си усмивка.

— Благодаря ви, че оценявате подобаващо качествата ми, господин Грей. Здравейте, госпожице Стийл — обръща се тя любезно към Ана и аз разбирам, че преценява връзката ни. Сигурна съм, че мисли, че би трябвало да засуквам мустак като престъпник от немите филми. Обръща се към мен и ми отправя поглед, с който иска да ми подскаже, че е време да изляза.

„Добре де“.

— Ще сляза долу — примирявам се аз. Много ми се иска да гледам. Сигурен съм, че реакцията на лекарката ще е невероятна, ако я помоля да остана. Подсмихвам се при тази мисъл и слизам в хола.

След като Ана вече не е с мен, отново ставам неспокоен. За да се поразсея, слагам две подложки за храна на плота в кухнята. Правя го за втори път и първия път също беше за Ана.

„Размекваш се, Грей“.

Избирам за обяда шабли — едно от малкото шардонета, които харесвам — и след като съм готов, се настанявам на канапето и преглеждам спортните страници на вестника. Надувам звука с дистанционното на айпода с надеждата музиката да ми помогне да се съсредоточа върху снощния резултат от победата на „Маринърс“ над Янкитата, вместо да мисля какво правят Ана и доктор Грийн.

Най-сетне чувам стъпки в коридора и вдигам поглед, когато двете влизат.

— Готови ли сте? — питам и натискам дистанционното на айпода, за да намаля звука на арията.

— Да, господин Грей. Грижете се за нея. Тя е красиво и умно младо момиче.

Какво ѝ е казала Ана?

— Имам искреното намерение да правя точно това — отвръщам и стрелвам Ана с недоумение.

Тя пърха с мигли и няма представа. Добре. Значи не е казала нищо.

— Ще ви изпратя сметката — заявява доктор Грийн. — Приятен ден, а на теб, Ана, късмет. Ъгълчетата на очите ѝ се сбръчкват, когато се усмихва топло, докато си стискаме ръцете.

Тейлър я изпраща до асансьора и предвидливо затваря двойната врата към фоайето.

— Как мина? — питам аз, малко учуден от думите на доктор Грийн.

— Благодаря, добре. Каза, че трябва да се въздържам от всякакъв сексуален контакт през следващите четири седмици.

Какво, по дяволите, значи това? Зяпвам я шокиран.

Невинното изражение на Ана се преобразява в задоволство.

— Хвана се!

„Добре изиграно, госпожице Стийл!“

Присвивам очи и усмивката ѝ се стопява.

— Хванах се! — подсмивам се аз. Прегръщам я през кръста притискам я до себе си, тялото ми жадува за нея. — Вие сте непоправима, госпожице Стийл. — Прокарвам пръсти през косата ѝ и я целувам силно, питам се дали да не я изчукам на плота в кухнята, за да ѝ дам урок.

„Всяко нещо с времето си, Грей“.

— Трябва да ядеш. Не искам да ми припадаш после — прошепвам.

— Това ли е всичко, което искаш от мен? Тялото ми? — пита тя.

— И тази умна уста. — Целувам я отново и си мисля за онова, което предстои… Задълбочавам целувката и желанието втвърдява тялото ми. Желая тази жена. Преди да съм я изчукал на пода, я пускам. И двамата сме задъхани.

— Какво слушаме? — пита с дрезгав глас тя.

— Вила Лобос, Бразилска баяна. Хубаво е, нали?

— Да — отвръща тя и поглежда плота. Вадя салатата от хладилника и я питам дали харесва „Цезар“.

— Да, благодаря — усмихва се тя.

От хладилника за вино вадя шаблито и усещам, че тя ме наблюдава. Не знаех, че мога да съм чак такъв домашар.

— За какво си мислиш? — питам.

— Просто гледах начина, по който се движиш.

— И? — питам изненадано.

— Много си грациозен — отвръща тихо тя и бузите ѝ поаленяват.

— О, благодаря, госпожице Стийл. — Сядам до нея, несигурен как да отговоря на приятния комплимент. Никой досега не ме е наричал грациозен. — Шабли?

— Да.

— Вземи си салата. Кажи ми кой метод избра?

— Хапчета — отвръща тя.

— И няма да забравяш да ги вземаш всеки ден по едно и също време?

— Сигурна съм, че ще ми напомняш — отвръща тя с лек сарказъм, а аз се правя, че не съм забелязал.

„Трябваше да предпочетеш инжекция“.

— Ще си сложа червена точка в календара. Яж сега.

Тя лапва хапка, след това още една… и още една. Тя се храни!

— Значи да включа „Цезар“ с пиле в списъка на госпожа Джоунс? — питам аз.

— Мислех, че аз ще готвя.

— Точно така.

Тя приключва преди мен. Сигурно е била прегладняла.

— Нетърпелива както винаги, госпожице Стийл?

— Да — отвръща тя и ме поглежда скромно изпод вежди.

Мамка му! Това е то!

Привличането.

— Наистина ли искаш да го направиш? — шепна и вътрешно я моля да каже да.

— Не съм подписала нищо.

— Знам. Но тези дни така или иначе нарушавам правилата.

— Ще ме биеш ли?

— Да, но няма да е с цел да те боли. Не искам да те наказвам точно сега. Ако ми беше паднала снощи, нещата щяха да са съвсем различни.

На лицето ѝ се изписва шокирано изражение.

О, миличка!

— Не позволявай на никого да те убеди в обратното, Анастейжа. Една от причините хората да харесват това, което правя, е, че ние сме устроени така. Обичаме или да причиняваме болка, или да получаваме болка. Съвсем просто е. Ти не обичаш нито едно от двете и вчера мислих доста за това.

Прегръщам я и я притискам към ерекцията си.

— И стигна ли до някакво заключение? — шепне тя.

— Не. А точно сега искам да те вържа и да те чукам до несвяст. Готова ли си за това?

Изражението ѝ помрачнява, става по-чувствено, измъчва я плътско любопитство.

— Да — отвръща тя и думата прозвучава като въздишка.

Слава богу!

— Добре, ела. — Водя я към горния етаж и влизаме в стаята с играчките. Моето безопасно място. Тук мога да правя с нея каквото пожелая. Затварям очи и за момент се наслаждавам на въодушевлението.

Бил ли съм някога досега толкова развълнуван?

Затварям вратата зад нас, пускам ръката ѝ и я разглеждам. Тя си поема дъх с разтворени устни, диша бързо и плитко. Ококорена е. Готова. Тръпне в очакване.

— Когато си в тази стая, си изцяло моя. И ще правиш това, което аз кажа. Разбираш ли?

Тя облизва бързо долната си устна и кима.

Браво на момичето!

— Свали си обувките.

Тя преглъща и започва да сваля сандалите на висок ток. Аз ги вземам и ги поставям спретнато до вратата.

— Добре. И не се колебай, когато получиш заповед. Сега ще обеля тази рокля от теб. Искам да го направя от няколко дни, ако не ме лъже паметта.

Млъквам, за да се уверя, че тя следва мисълта ми.

— Искам да се чувстваш добре в тялото си, Анастейжа. Имаш красиво тяло и аз обожавам да го гледам. Всъщност бих го гледал по цял ден и искам да не чувстваш срам и притеснение в това тяло или от голотата си. Разбираш ли ме?

— Да.

— Само да? — питам остро.

— Да, сър.

— Наистина ли ме възприемаш така? — „Не искам да се срамуваш, Ана“.

— Да, сър.

— Добре. Вдигни ръце над главата си.

Тя вдига бавно ръце. Аз сграбчвам подгъва и вдигам роклята нагоре, разкривам тялото ѝ сантиметър по сантиметър, за да го видя единствено аз. Когато остава без рокля, се отдръпвам, за да я видя цялата.

Крака, бедра, корем, дупе, цици, рамене, лице, уста… съвършена е. Сгъвам роклята и я слагам върху скрина за играчки. Повдигам ръка и я щипвам за брадичката.

— Хапеш устната си. И знаеш много добре какво ми причиняваш с това — карам ѝ се. — Обърни се.

Тя се подчинява и се обръща с лице към вратата. Разкопчавам сутиена ѝ, смъквам презрамките, а пръстите ми пробягват по кожата ѝ, усещам я как потръпва при всяко докосване. Свалям сутиена и го хвърлям върху роклята. Заставам съвсем близо, без да я докосвам, вслушвам се в забързаното ѝ дишане и усещам топлината, която излъчва кожата ѝ. Тя е развълнувана — и не е единствената. Събирам косата ѝ с две ръце, за да се разстеле по гърба. Истинска коприна при всеки мой допир. Навивам я на едната си ръка и дръпвам, главата ѝ се наклонява настрани и открива врата ѝ за устата ми.

Прокарвам носа си от ухото ѝ към рамото, след това отново, вдъхвам божественият ѝ аромат.

Мама му стара, мирише толкова хубаво!

— Миришеш божествено, както винаги, Анастейжа. — Целувам я под ухото, точно над пулса.

Тя простенва.

— Тихо. Не искам нито звук.

Вадя от дънките ластика за коса, поемам гривата ѝ в ръце и я сплитам, наслаждавам се бавно на прехвърлянето на кичурите по красивия ѝ безупречен гръб. Умело връзвам края с ластика и дръпвам бързо, принуждавам я да отстъпи назад и да притисне тяло в моето.

— Харесвам косата ти сплетена така — прошепвам. После казвам строго: — Обърни се!

Тя изпълнява на мига.

— Когато ти кажа да дойдеш тук, трябва да влизаш облечена точно така. Само по бикини. Разбираш ли ме?

— Да.

— Да какво?

— Да, сър.

— Добро момиче! — Учи бързо. Ръцете ѝ са отпуснати край тялото, тя не откъсва очи от моите. Чака. — Когато ти кажа да влезеш тук, ще очаквам да коленичиш ето там. — Посочвам ъгъла на стаята до вратата. — Направи го сега.

Тя примигва два пъти, но преди да се наложи да повторя, се обръща и коленичи с лице към мен и стаята.

Давам ѝ разрешение да клекне на пети и тя се подчинява.

— Сложи ръцете си с дланите навътре върху бедрата си. Добре. Сега разтвори коленете си. По-широко. Още по-широко. — „Искам да те видя, сладурче“. — Идеално. Гледай в пода.

„Не поглеждай нито мен, нито стаята. Можеш да седиш там и да се оставиш на въображението си, докато се питаш какво ще правя с теб“.

Приближавам се към нея и оставам доволен, че тя държи главата си наведена. Посягам, дръпвам плитката и очите ни се срещат.

— Ще запомниш ли тази поза, Анастейжа?

— Да, сър.

— Добре. Стой тук и не мърдай.

Минавам покрай нея, отварям вратата и за момент се обръщам назад. Главата ѝ е наведена, очите са впити в пода.

Тази гледка е радост за очите ми. „Браво, моето момиче“.

Искам да затичам, но овладявам нетърпението си и тръгвам бавно към долния етаж и стаята си.

„Запази скапаното си достойнство, Грей“.

Събличам се в дрешника и вадя от чекмеджето любимите си дънки. Дънки „Дом“.

Намъквам ги и закопчавам всички копчета освен най-горното. От същото чекмедже вадя новия камшик и сив хавлиен халат. На излизане вземам няколко презерватива и ги пъхвам в джоба.

Така.

Време за шоу, Грей.

Когато се връщам, тя е в същата поза, с наведена глава, плитката виси на гърба ѝ, ръцете ѝ са отпуснати на коленете. Затварям вратата и закачвам халата на кукичка. Минавам покрай нея.

— Добро момиче. Браво, Анастейжа. Изглеждаш прелестна така. Стани.

Тя става с наведена глава.

— Можеш да ме погледнеш.

Плахи сини очи се вдигат към мен.

— Сега ще те закопчая, Анастейжа. Дай ми дясната си ръка. — Протягам моята и тя отпуска пръсти. Без да откъсвам очи от нейните, обръщам дланта нагоре и вадя иззад гърба си камшика за езда. Первам бързо дланта ѝ. Тя се стряска и свива ръка, мига изненадано към мен.

— Как беше? — питам.

Тя диша по-бързо, поглежда ме, а след това свежда поглед към дланта си.

— Отговори ми!

— Добре. — Свива вежди.

— Не се цупи — предупреждавам. — Болеше ли?

— Не.

— Няма да боли. Разбираш ли ме?

— Да — потвърждава тя с разтреперан глас.

— Обещавам — подчертавам и ѝ показвам камшика. Кафява пореста кожа. „Видя ли? Чувам и помня какво си казала“. Очите ѝ се вдигат към мен, тя не крие, че е учудена. Устните ми потръпват весело.

— Целта ни днес е да задоволим госпожица Стийл. Ела!

Водя я към средата на стаята, под металната решетка.

— Направена е така, че белезниците да се движат по нея.

Тя оглежда сложната система, след това се обръща към мен.

— Ще започнем тук, но искам да те чукам права. Ето защо ще стигнем до стената там. — Соча кръста на Сейнт Андрю. — Вдигни ръце над главата си.

Тя изпълнява веднага. Хващам кожените белезници, които висят от решетката, и стягам китките ѝ. Методичен съм, но тя ме разсейва. Като съм толкова близо до нея, усещам възбудата и нетърпението ѝ. Трудно ми е да се съсредоточа. Щом стягам белезниците, отстъпвам назад и си поемам дълбоко дъх. Облекчен съм.

„Най-сетне си там, където исках, Ана Стийл“.

Обикалям я бавно, наслаждавам се на гледката. Няма начин да изглежда по-възбуждащо.

— Изглеждате ужасно привлекателна така, госпожице Стийл, и многознайната ви уста почти не се отваря. Харесва ми, когато сте тиха.

Млъквам и заставам пред нея, бръквам в бикините ѝ и съвсем бавно ги смъквам по дългите ѝ крака, докато не коленича пред нея.

Обожавам я. Тя е великолепна.

Без да откъсвам очи от нейните, свалям бикините, слагам ги под носа си и вдишвам дълбоко. Тя отваря уста и се кокори престорено.

Точно така! Подсмихвам се. Съвършена реакция.

Пъхвам бикините в задния джоб на дънките и се изправям, обмислям следващия си ход. Протягам камшика, прокарвам го по корема ѝ и нежно описвам кръгче около пъпа с кожения език. Тя си поема рязко дъх и потръпва.

„Ще бъде страхотно, Ана. Само почакай“.

Започвам бавно да я обикалям, прокарвам камшика по кожата ѝ, по корема, по ханша, по гърба. При второто завъртане я первам в основата на задника така, че кожата шляпва вулвата.

— А! — вика тя и дръпва белезниците.

— Тихо — предупреждавам и отново започвам да я обикалям. Первам я отново на същото сладко място и тя изскимтява, остава със затворени очи, докато свиква с усещането. Трепвам отново с китка и нагайката я шляпва по зърното. Тя отмята глава и стене. Прицелвам се отново и нагайката близва другото зърно; аз наблюдавам как се втвърдява и издължава под захапката на кожата.

— Хубаво ли е?

— Да! — отвръща тя с продран глас, затворени очи, отметната глава.

Первам я по дупето, този път по-силно.

— Да какво?

— Да, сър — извиква тя.

Бавно и внимателно я обсипвам с ласки, докосвания и удари по корема, надолу по тялото и се насочвам към целта си. С един замах коженият език захапва клитора ѝ и тя изкрещява задавено.

— О, моля те!

— Тихо! — заповядвам и я наказвам с по-силен удар по гърба.

Прокарвам кожения език по срамните косми, по вулвата чак до вагината. Кафявата кожа блести от възбудата ѝ, когато я изтеглям.

— Виж колко си влажна, Анастейжа. Отвори очи и уста.

Тя диша тежко, но разтваря устни и ме гледа, очите ѝ са замаяни, потънали в плътската наслада на момента. Пъхвам нагайката в устата ѝ.

— Виж колко си вкусна. Смучи! Смучи дълбоко и силно, бебчо.

Тя затваря уста около върха и на мен ми се струва, че е обхванала члена ми.

Мама му стара!

Тя е толкова невероятно сексапилна, че не мога да ѝ устоя.

Вадя нагайката от устата ѝ, прегръщам я. Тя отваря уста, за да я целуна, езикът ми проучва, наслаждава се на вкуса на похотта ѝ.

— О, Анастейжа, имаш най-прекрасния вкус на света — прошепвам. — Искаш ли да свършиш?

— Моля те — хленчи тя.

С едно трепване на китката камшикът перва задника ѝ.

— Моля какво?

— Моля, сър — хленчи тя.

Браво на момичето! Отстъпвам крачка назад.

— С това ли? — питам и вдигам пръчката, за да я види.

— Да, сър — изненадва ме тя.

— Сигурна ли си? — Не мога да повярвам на късмета си.

— Да, моля, сър.

„О, Ана. Моя прекрасна богиньо“.

— Затвори очи.

Тя изпълнява. Безкрайно внимателно, с огромна доза благодарност, аз обсипвам с бързи, парещи первания корема ѝ. Скоро тя започва да диша тежко отново, възбудата ѝ нараства. Придвижвам се надолу и нежно первам клитора ѝ с кожения език. Отново. След това отново. И отново.

Тя дърпа белезниците и стене безспир. След това притихва и разбирам, че всеки момент ще свърши. Неочаквано отмята глава, застива с отворена уста и изкрещява, когато оргазмът разтърсва цялото ѝ тяло. Аз пускам камшика на мига и я сграбчвам, поддържам я, когато тялото ѝ се отпуска. Тя увисва в ръцете ми.

„А, не, Ана, все още не сме приключили“.

Пъхвам ръце под бедрата ѝ, повдигам треперещото ѝ тяло и я понасям, както е все още окована за решетката, към кръста на Сейнт Андрю. След това я пускам, изправям я, притисната между кръста и раменете ми. Дръпвам дънките, разкопчавам копчетата и освобождавам члена си. Вадя презерватив, скъсвам опаковката със зъби и с една ръка си го нахлузвам.

Нежно я повдигам отново.

— Повдигни крачета, бебчо, увий ги около мен.

Подпирам гърба ѝ на дървото, задържам краката ѝ на кръста си, а лактите поставям на раменете.

„Моя си, малката“.

С един тласък съм в нея.

Мамка му. Тя е великолепна.

Оставям си кратка минутка, за да ѝ се порадвам. След това започвам да се движа, наслаждавам се на всеки тласък. Чувствам я, в нея съм, собственото ми дишане става бързо и тежко, боря се за всяка глътка въздух, губя се в тази красива жена. Устата ми е отворена до врата ѝ, вкусвам я. Ароматът ѝ изпълва ноздрите ми, изпълва ме целия. Ана. Ана. Ана. Не искам да спра.

Неочаквано тя се напряга, тялото ѝ се свива около мен.

Ето че пак го направи. Отпускам се. Изпълвам я. Придържам я. Благоговея пред нея.

Точно така. Точно така. Точно така.

Толкова е красива. Мили боже, това направо ме побърква.

Изтеглям се от нея и тя се отпуска на гърдите ми, затова бързо освобождавам китките ѝ от решетката и я подкрепям, докато и двамата се отпускаме на пода. Гушвам я между краката си, обгръщам я с ръце, а тя се отпуска напълно, очите ѝ са затворени, диша тежко.

— Браво, бебчо. Болеше ли?

— Не.

Едва долових гласа ѝ.

— Очакваше ли да боли? — питам и приглаждам кичури коса, полепнали по лицето ѝ, за да мога да я виждам по-добре.

— Да.

— Виждаш ли? Повечето ти страхове са в главата, Анастейжа.

— Галя лицето ѝ. — Искаш ли да го направим пак?

Тя не отговаря веднага и решавам, че е заспала.

— Да — прошепва след малко.

„Благодаря ти, добри ми боже“.

Прегръщам я.

— Добре. И аз. — Отново и отново. Целувам я нежно по косата и вдишвам. Мирише на Ана, на пот и секс. — И все още не съм свършил с теб — предупреждавам я. Много се гордея с нея. Тя се справи. Направи всичко, което исках.

Тя е всичко, което искам.

Неочаквано съм зашеметен от непознато чувство, което ме разтърсва, прорязва ме през мускули и кости, оставя след себе си студен страх.

Тя обръща глава и потрива с нос гърдите ми.

Тъмнината се надига, стряскаща, позната, измества чувството на неловкост с усещане за ужас. Всички мускули в тялото ми се напрягат. Ана мига с ясни очи, които не се откъсват от мен, докато се опитвам да овладея страха си.

— Недей! — прошепвам. „Моля те!“

Тя се отпуска назад и поглежда гърдите ми.

„Овладей се, Грей“.

— Коленичи до вратата — нареждам аз и се отдръпвам от нея.

„Върви. Не ме докосвай“.

Тя е разтреперана. Клатушка се към вратата и отново заема познатата ѝ вече поза.

Поемам си дълбоко дъх, за да се съсредоточа.

„Какво правиш с мен, Ана Стийл?“

Ставам и се протягам. Вече съм по-спокоен.

Тя е коленичила до вратата и прилича на съвършената подчинена. Очите ѝ са стъклени; уморена е. Сигурен съм, че адреналинът се оттича. Очите ѝ се затварят.

„А, не, тази няма да я бъде. Нали искаш да ти е подчинена, Грей. Покажи ѝ какво означава това“.

От чекмеджето с играчките вадя една от кабелните връзки, които съм купил от „Клейтън“, и ножица.

— Отегчавам ви, така ли, госпожице Стийл? — питам и се опитвам да прикрия съжалението си. Тя се стряска и ме поглежда гузно. — Стани! — нареждам.

Тя бавно се изправя.

— Много си изморена, нали?

Тя кима срамежливо и се усмихва.

„Миличка, справи се чудесно“.

— Издръжливост трябва, госпожице Стийл. И не съм ти се наситил още за днес. Сложи ръцете си отпред, като за молитва.

Челото ѝ е прорязано от бръчка; тя обаче притиска длани и вдига ръце. Затягам кабела около китките. Очите ѝ проблясват разбиращо към мен.

— Позната ли ти е? — усмихвам ѝ се и прокарвам пръсти по пластмасата, проверявам дали има достатъчно място, да не би да е твърде стегнато.

— Имам ножици. — Показвам ѝ ги. — Лесно мога да срежа връзката. — Тя ме поглежда по-уверено. — Ела. — Стискам вързаните ѝ ръце и я повеждам към леглото с балдахин. — Искам повече, много, много повече — шепна на ухото ѝ, докато тя гледа към леглото. — Но ще го направя бързо. Уморена си. Хвани се за колоната.

Тя се поколебава, но се хваща за дървения пилон.

— По-надолу! — заповядвам. Тя смъква ръце и се превива. — И не пускай. Ако пуснеш, ще те пляскам. Разбра ли ме?

— Да, сър — потвърждава тя.

— Добре. — Сграбчвам бедрата ѝ и я вдигам към себе си, така че да заеме подходяща поза, красивият ѝ задник е вирнат във въздуха и ми е удобен. — Не пускай, Анастейжа — предупреждавам. — Ще те чукам отзад. Силно. Дръж здраво колоната. Разбра ли ме?

— Да.

Плясвам я отзад.

— Да, сър — поправя се веднага тя.

— Разтвори крака. — Поставям дясното си стъпало до нейното, за да я разкрача още повече. — Така е по-добре. След това ще ти позволя да спиш.

Гърбът ѝ описва съвършена извивка, всеки прешлен е очертан, от тила до страхотното дупе. Проследявам очертанията с пръсти.

— Кожата ти е толкова красива, Анастейжа — казвам на себе си. Привеждам се зад нея и обсипвам пътя на пръстите с целувки. В същото време обхващам гърдите ѝ, стискам зърната между пръстите си и тегля. Тя се гърчи под мен, аз лепвам нежна целувка на кръста ѝ, след това засмуквам и нежно пощипвам кожата, докато въртя зърната.

Тя скимти. Спирам и се отдръпвам, за да се порадвам на гледката. Само като я гледам се надървям още повече. Протягам ръка за втори презерватив от джоба и бързо изритвам дънките си, отварям пакетчето. С две ръце го нагласявам на члена си.

Искам дупето ѝ. Само че е още много рано за това.

— Имаш прекрасен задник, Анастейжа Стийл. Какви неща искам да направя с него! — Галя и двете бузи, нежно, след това пъхвам два пръста в нея.

Тя изскимтява отново.

Готова е.

— Колко си мокра. Никога не ме разочароваш, госпожице Стийл. Дръж се здраво, този път ще е много бързо, бебчо.

Хващам здраво дупето ѝ и се нагласявам, след това протягам ръка, сграбчвам плитката и я навивам на китката си и я задържам здраво. С едната си ръка обхващам пениса си, а с другата държа косата ѝ и се плъзвам в нея.

Тя е толкова адски сладка!

Изтеглям се бавно от нея, след това сграбчвам ханша ѝ с другата си ръка и стискам косата по-силно.

Подчинена.

Тласъците ми я блъскат напред и тя вика.

— Дръж се, Анастейжа — напомням ѝ. Ако не се държи, може да се нарани.

Останала без дъх, тя отвръща на тласъците, стегнала крака.

Браво на моето момиче!

Започвам да забивам и тя надава кратки приглушени викове, докато се държи за колоната. Въпреки това не отстъпва. Тласка назад.

Браво, Ана!

И тогава го усещам. Как тя се свива около мен. Губя контрол, забивам се в нея.

— Хайде, Анастейжа, направи го за мен — ръмжа и се отпускам, изчаквам освобождаването, докато я изправям.

Прегръщам я и двамата се отпускаме на пода, Ана е върху мен, и двамата сме с лице към тавана. Тя е напълно отпусната, със сигурност е изтощена; тежестта ѝ ми доставя удоволствие. Гледам към карабините и се питам дали някога ще ми позволи да я окача.

Едва ли.

А пък аз пет пари не давам.

Първият ни път заедно тук е истинска мечта. Целувам я по ухото.

— Вдигни си ръцете.

Гласът ми е дрезгав. Тя ги повдига бавно, сякаш са от бетон, и аз плъзвам ножицата под мястото, където са стегнати.

— Обявявам Ана за освободена — прошепвам и щраквам ножиците, освобождавам я. Тя се киска, тялото ѝ подскача върху мен. Това странно и приятно чувство ме кара да се усмихна широко.

— Какъв прекрасен звук — прошепвам, докато тя разтрива китките си. Сядам, за да я наместя в скута си.

Обичам да я карам да се смее. Тя не се смее достатъчно.

— И аз съм виновен за това — признавам пред себе си, докато втривам живот в раменете и ръцете ѝ. Тя обръща лице към мен с уморен, търсещ поглед. — Че не се смееш по-често — уточнявам.

— Не съм от тези, дето се смеят много-много — признава тя и се прозява.

— Да, но когато го правиш, е като чудо, извор на щастие и живот.

— Много колоритно казано, господин Грей — шегува се тя.

Усмихвам се.

— Бих казал, че си напълно наебана, в буквалния смисъл, и трябва да се наспиш.

— Това не беше много възпитано — цупи се тя заядливо.

Вдигам я от скута си, за да мога да стана, посягам към дънките и ги навличам.

— Не искам да плаша госпожа Джоунс и господин Тейлър.

Няма да е за пръв път.

Ана седи на пода замаяна и сънена. Изправям я на крака и я отвеждам към вратата. От кукичката отзад дръпвам сивия халат и я обличам. Тя не ми помага с нищо — наистина е изтощена.

— Към леглото — настоявам и я целувам бързо.

По съненото ѝ лице преминава страх.

— За сън — уверявам я. Навеждам се и я поемам на ръце, притискам я до гърдите си и я отнасям в стаята на подчинената. Замятам завивката и я полагам на чаршафа и в момент на слабост се отпускам до нея. Завивам и двама ни и я прегръщам.

„Ще я подържа, докато заспи“.

— Спи, мое прекрасно момиче. — Целувам я по косата и се чувствам напълно задоволен… и благодарен. Направихме го. Тази сладка, невинна жена ме остави да правя каквото искам с нея. Струва ми се, че ѝ харесва. Знам, че за мен е супер… повече от когато и да било преди.

Мама ме наблюдава през огледалото с голямата пукнатина.

Реша ѝ косата. Тя е мека и мирише на мама и цветя.

Тя взима четката и навива косата си.

Прилича на змия на буци, както е спусната на гърба ѝ.

Ето — казва тя.

След това се обръща и ми се усмихва.

Днес е щастлива.

Приятно ми е, когато мама е щастлива.

Приятно ми е, когато ми се усмихва.

Красива е, когато ми се усмихва.

Да направим пай, въшчице.

Пай от ябълки.

Приятно ми е, когато мама пече нещо.

Будя се изведнъж, сладкият аромат все още е в съзнанието ми. Това е Ана. Тя спи дълбоко до мен. Отпускам се по гръб и гледам в тавана.

Кога съм спал в тази стая?

Никога.

Тази мисъл ме притеснява и по някаква необяснима причина се чувствам неудобно.

„Какво става, Грей?“

Сядам внимателно, за да не я събудя, и я поглеждам. Знам какво става — неспокоен съм, защото съм тук с нея. Ставам от леглото и я оставям да спи, връщам се в стаята с играчките. Вдигам използваната кабелна връзка и презервативите и ги натъпквам в джоба си, където откривам бикините на Ана. С нагайката, дрехите ѝ и обувките в ръка излизам и заключвам вратата. Връщам се в нейната стая, закачвам дрехите в гардероба, поставям обувките под стола и оставям отгоре сутиена. Вадя бикините ѝ от джоба си и ми хрумва откачена идея.

Отивам в моята баня. Трябва да се изкъпя преди да отидем на вечеря с нашите. Ще оставя Ана да поспи още малко.

Горещата вода плющи върху мен, отмива безпокойството ми. Като за пръв път не е зле за нито един от двамата. Мислил съм си, че връзка с Ана ще е невъзможна, но сега бъдещето ми се струва пълно с възможности. Напомням си сутринта да позвъня на Каролайн Актън, за да облече момичето ми.

След продуктивен час в кабинета, където наваксвам с работата, решавам, че Ана е спала достатъчно и разполагаме с четирийсет и пет минути, за да отидем на вечеря у нашите. По-лесно е да се съсредоточа върху работата, когато знам, че е горе, в нейната стая.

Странно.

Знам, че там горе е в безопасност.

Вадя от хладилника кутия сок от боровинки и бутилка газирана вода. Смесвам ги в чаша и се качвам горе.

Тя все още спи дълбоко, свита точно както съм я оставил. Изобщо не е помръднала. Устните ѝ са отворени и диша леко. Косата ѝ е разрошена, от опашката са се измъкнали кичури. Сядам на края на леглото, навеждам се и я целувам по слепоочието. Тя измърморва нещо.

— Анастейжа, събуди се. — Гласът ми е нежен.

— Не — негодува тя и прегръща възглавницата.

— След половин час трябва да тръгнем за вечерята с родителите ми.

Тя отваря очи и ме поглежда.

— Хайде, сънчо, ставай. — Целувам я отново по слепоочието. — Донесох ти нещо за пиене. Ще те чакам долу. Не заспивай пак че ще си изпросиш белята — предупреждавам и поглеждам към стола, където няма да намери бикините си, а след това слизам на долния етаж, широко усмихнат.

„Време за игрички, Грей“.

Докато чакам госпожица Стийл, натискам копчето на дистанционното на айпода и музиката се включва. Песните са разбъркани. Неспокоен съм и отивам до вратата на балкона, заглеждам се в ранната вечер и слушам „Токинг Хедс“.

Влиза Тейлър.

— Господин Грей, да докарам ли колата?

— Дай ни пет минути.

— Добре, господине — отвръща той и тръгва към сервизния асансьор.

Ана пристига пет минути по-късно. Застава на вратата на хола. Изглежда блестяща, дори зашеметяваща… и развеселена. Какво ли ще каже за липсващите си гащи?

— Здравей — поздравява с хитра усмивка.

— Здравей. Как се чувстваш?

Усмивката ѝ става по-широка.

— Добре. Благодаря. Ти? — Прави се на невинна.

— Повече от превъзходно, госпожице Стийл.

— Франк… Никога не съм си те представяла като фен на Синатра — подхвърля тя, навежда глава на една страна и ме наблюдава с любопитство, докато наситеният ритъм на песента изпълва стаята.

— Да речем, че имам еклектичен вкус, госпожице Стийл. — Пристъпвам напред и заставам пред нея. Ще се пречупи ли? Търся отговор в блестящите сини очи.

„Попитай ме за гащите си, мила“.

Галя бузата ѝ с върховете на пръстите си. Тя подлага лице и аз съм напълно съблазнен и от милия жест, и от хитрото ѝ изражение, и от музиката. Искам да я прегърна.

— Танцувай с мен — шепна, вадя дистанционното от джоба си, надувам звука и гласът на Франк ни обгръща. Тя ми подава ръка. Прегръщам я през кръста, притискам красивото ѝ тяло към своето и започваме бавен простичък фокстрот. Тя стиска раменете ми, но аз съм готов за допира ѝ и двамата се въртим, а лъчезарното ѝ лице озарява стаята… и мен. Тя следва стъпките ми и когато песента свършва, е замаяна, останала без дъх.

И аз също.

— Ти си най-прекрасната вещица. — Лепвам невинна целувка върху устните ѝ. — Е, сега вече лицето ти има малко цвят. Благодаря за танца, госпожице Стийл. Да вървим да видим родителите ми.

— Винаги на ваше разположение. Наистина нямам търпение да се запозная с тях — отвръща тя, поруменяла, прекрасна.

— Взе ли всичко, което ти е необходимо?

— О, да — отвръща тя самоуверено.

— Сигурна ли си?

Тя кима и се подсмихва.

Господи, има кураж това момиче!

Ухилвам се.

— Добре. — Не мога да скрия насладата си. — Щом така искаш да играем, госпожице Стийл, така да бъде. — Грабвам сакото си и тръгваме към асансьора.

Тя не спира да ме изненадва, да ме впечатлява и обезоръжава. Сега ще трябва да издържа цялата вечер с нашите, като знам, че момичето ми не носи бельо. Всъщност возим се в асансьора и аз знам, че тя е гола под полата.

„Връща ти го тъпкано, Грей“.

Докато Тейлър шофира на север по магистралата, тя мълчи. Минаваме покрай езерото Юниън; луната се скрива зад облак, водата потъмнява, също като настроението ми. Защо я водя да се запознае с нашите? Ако се запознаят с нея, ще очакват някакво развитие. Също и Ана. А аз не съм сигурен каква връзка искам с нея. Най-лошото е, че аз съм виновен, защото настоях да се запознае с Грейс. Сам съм си виновен. Аз и фактът, че Елиът чука съквартирантката ѝ.

Ама кого заблуждавам? Ако не исках да се запознае с нашите, нямаше да е тук. Иска ми се да не бях толкова нетърпелив.

Да, точно това е проблемът.

— Къде се научи да танцуваш? — пита тя и прекъсва мислите ми.

„О, Ана! Едва ли би искала да научиш“.

— Крисчън, прегърни ме. Така. Както трябва. Добре. Една стъпка. Две. Добре. Движи се в такт с музиката. Синатра е съвършен за фокстрот. — Елена е във вихъра си.

— Да, госпожо.

— Наистина ли искаш да знаеш? — отвръщам на въпроса с въпрос.

— Да — отвръща тя, въпреки че гласът ѝ говори друго.

„Ти попита“. Въздишам в тъмнината до нея.

— Госпожа Робинсън обичаше да танцува.

— Очевидно е била добра учителка. — В шепота ѝ долавям съжаление и възхищение, което явно никак не ѝ се нрави.

— Да.

— Така. Хайде пак. Едно. Две. Три. Четири. Миличък, схвана го.

Двамата с Елена танцуваме в мазето ѝ.

— Пак. — Тя се смее, отметнала глава, прилича на жена на половината на нейната възраст.

Ана кима и оглежда пейзажа, и със сигурност измисля някаква теория за Елена. Може пък да мисли за срещата с родителите ми. Не знам. Може да е нервна. Също като мен. Никога досега не съм водил момиче вкъщи.

Когато Анастейжа започва да се намества, усещам, че има нещо, което я тревожи. Да не би да мисли за онова, което правихме днес?

— Недей! — казвам, гласът ми е по-мек, отколкото ми се иска.

Тя се обръща, за да ме погледне, изражението ѝ е неразгадаемо в тъмнината.

— Какво недей?

— Да мислиш твърде много, Анастейжа. — „За каквото и да мислиш“. Протягам ръка, стискам нейната и целувам кокалчетата ѝ. — Беше един прекрасен следобед за мен. Благодаря ти.

Зървам бели зъби и срамежлива усмивка.

— Защо с кабелна връзка? — пита тя.

Въпроси за днес следобед; това е хубаво.

— Връзва се бързо, лесно и щеше да е нещо ново за теб. Знам, че са доста брутални, но точно затова ги харесвам. — Гласът ми е сух, макар да се опитвам да внеса малко хумор в разговора. — Много ефективен начин да бъдеш поставена на място.

Тя стрелва с поглед Тейлър. Той е на предната седалка.

„Миличка, не се тревожи за Тейлър. Той много добре знае какво става, вече четири години“.

— Това е част от моя свят, Анастейжа. — Стискам ръката ѝ, за да ѝ вдъхна сигурност. След това я пускам. Ана отново се обръща към прозореца; заобиколени сме от вода, докато прекосяваме езерото Уошингтън по мост 520, любимата ми част от това пътуване. Тя свива крака, сгушва се на седалката и прегръща коленете си с ръце.

Нещо става.

Поглежда ме и аз питам:

— За какво мислиш?

Тя въздиша.

Мама му стара!

— Чак толкова ли е зле?

— Иска ми се да знам за какво мислиш ти — засича ме тя.

Подсмихвам се, облекчен да го чуя, доволен, че не знае какви мисли ми се въртят в главата.

— Взе ми думите от устата, бебчо.

Тейлър спира пред къщата на нашите.

— Готова ли си? — питам. Ана кима и аз стискам ръката ѝ. — И за мен е нещо съвсем ново — прошепвам. Когато Тейлър слиза, ѝ отправям похотлива усмивка. — Обзалагам се, че сега си мислиш колко по-добре би било, ако си с бикини, нали?

Тя притаява дъх и се мръщи, но аз слизам от автомобила, за да поздравя мама и татко, които ни чакат на прага. Ана изглежда спокойна, докато заобикаля колата, за да дойде при нас.

— Анастейжа, познаваш майка ми, а това е баща ми — Карик.

— Здравейте, господин Грей. За мен е огромно удоволствие да се запознаем. — Тя се усмихва и стиска протегнатата му ръка.

— Удоволствието е изцяло мое, Анастейжа.

— Моля, наричайте ме Ана.

— Колко се радвам да те видя пак, Ана. — Грейс я прегръща. — Влизай, мила. — Стиска ръката на Ана и я повежда вътре, а аз ги следвам и не смея да дишам.

— Тя тук ли е? — писка Мия от някъде вътре в къщата. Ана ме поглежда стреснато.

— Това е Мия, малката ми сестра.

И двамата се обръщаме в посоката, от която чаткат високите токчета. Ето я и нея.

— Анастейжа, толкова много ми разказваха за теб! — Мия я прегръща силно. Въпреки че е по-висока от Ана, се сещам, че двете са почти на една възраст.

Мия я повежда към вестибюла.

— Никога не е водил момиче у дома — разкрива Мия с остър глас.

— Успокой се, Мия — кара ѝ се Грейс.

„За бога, Мия, престани с тези излияния“.

Ана забелязва, че извъртам очи, и ме стрелва с изпепеляващ поглед.

Грейс ме посреща с целувки и по двете бузи.

— Здравей, момчето ми. — Щастлива е, че всичките ѝ деца са вкъщи.

Карик ми подава ръка.

— Здравей, сине.

Стискаме си ръцете и тръгваме след жените към хола.

Кавана и Елиът са се сгушили на едно от канапетата. Кавана става, за да прегърне Ана.

— Здравей, Крисчън — кима ми любезно.

— Здравей, Кейт.

Сега пък Елиът допипва Ана с огромните си ръчища.

Мама му стара, кой да предположи, че семейството ми изведнъж е станало толкова гушливо? „Хайде остави я на мира“. Поглеждам гневно Елиът и той се ухилва, сякаш иска да ми каже, че просто ми показва как се прави. Прегръщам Ана през кръста и я притеглям до себе си. Всички ни наблюдават.

По дяволите! Чувствам се като идиот.

— Кой иска напитка? — предлага татко. — Просеко?

— Аз — казваме едновременно с Ана.

Мия подскача и пляска с ръце.

— Вие дори говорите едни и същи неща! Ще донеса напитките! — И изхвърча от стаята.

Ама какво им става на всички?

Ана се мръщи. Сигурно и на нея ѝ се струва странно.

— Вечерята е почти готова — казва Грейс и излиза след Мия.

— Седни! — Посочвам на Ана едно от канапетата. Тя изпълнява послушно и аз сядам до нея, като внимавам да не я докосвам. Трябва да дам пример на развилнялото се семейство.

Дали пък не са били такива открай време?

Татко ме разсейва.

— Говорехме за почивката, Ана. Елиът е решил да отиде с Кейт и семейството ѝ до Барбадос за седмица.

Леле, пич! Зяпвам Елиът. Какво, по дяволите, е станало с господин Чукаш и се разкарваш? Сигурно Кавана е страхотна в леглото. Има доста самодоволен вид.

— Мислиш ли да си починеш сега, след дипломирането? — обръща се Карик към Ана.

— Обмислям дали да си отида за няколко дни до Джорджия.

— Джорджия? — възкликвам, неспособен да скрия изненадата си.

— Майка ми живее там — обяснява тя неуверено, — а не съм я виждала от доста време.

— Кога мислиш да ходиш? — сопвам се аз.

— Утре, късно вечерта.

Утре ли? Какво става, по дяволите? Защо научавам едва сега?

Мия донася розово просеко за нас с Ана.

— Да пием за здравето на всички — вдига чаша татко.

— За колко време? — продължавам да питам, като се старая да говоря спокойно.

— Още не знам. Зависи как ще минат интервютата ми утре.

Интервюта ли? Утре?

— Ана заслужава почивка — намесва се Кавана и ме гледа със зле прикрито неодобрение. Иска ми се да ѝ кажа да си гледа скапаната работа, но си държа езика зад зъбите заради Ана.

— Имаш интервюта, така ли? — пита я татко.

— Да, за две издателства, по програмите им за стажанти. Утре. Кога е смятала да ми каже? От две минути сме тук, а научавам подробности за живота ѝ, които би трябвало да знам!

— Желая ти успех — усмихва ѝ се мило Карик.

— Вечерята е готова — провиква се Грейс от антрето.

Оставям другите да излязат и стискам лакътя на Ана преди да тръгне след тях.

— Кога мислеше да ми кажеш, че заминаваш? — Настроението ми се скапва бързо.

— Не заминавам никъде. Искам да видя майка си. И засега само го обмислям. — Ана ме зарязва, сякаш съм дете.

— А нашата уговорка?

— Все още няма такава.

„Ама…“

Излизаме в коридора.

— Този разговор не е приключен — предупреждавам я, когато влизаме в трапезарията.

Мама се е постарала много — най-хубавият сервиз, най-хубавият кристал — заради Ана и Кавана. Дръпвам стола, за да седне Ана. Тя се настанява и аз се отпускам до нея. Мия грее срещу нас от другата страна на масата.

— Как се запознахте с Ана? — пита тя.

— Дойде да ме интервюира за студентския вестник на университета във Ванкувър.

— А редактор на този вестник е Кейт — прекъсва ме Ана.

— Искам да стана журналистка — обяснява Кейт на Мия.

Татко предлага вино на Ана, докато Мия и Кейт обсъждат журналистиката. Кавана ще е на специализация в „Сиатъл Таймс“, за което сигурно трябва да благодари на баща си.

С крайчеца на окото си забелязвам, че Ана ме наблюдава.

— Какво? — питам.

— Моля те, не ми се сърди — шепне тя, така че само аз да я чуя.

— Не се сърдя — лъжа веднага.

Тя присвива очи и става очевидно, че не ми вярва.

— Да, добре, бесен съм — признавам. А сега пък имам чувството, че прекалявам. Затварям очи.

„Стегни се, Грей“.

— Колко бесен? Сърби ли те ръката? — шепне тя.

— За какво си шепнете вие двамата? — намесва се Кавана.

Мили боже, винаги ли е толкова досадна? Как, по дяволите, я търпи Елиът? Поглеждам я злобно и тя проявява достатъчно здрав разум, за да млъкне.

— За пътуването ми до Джорджия — отвръща мило Ана.

Кейт се усмихва лукаво.

— Как се държа с теб Хосе, когато отидохте до бара в петък? — пита и ме поглежда доволно.

Какво означава това, по дяволите?

Ана се напряга, после отвръща тихо:

— Добре.

— Да, точно толкова бесен, и да, сърби ме ръката — прошепвам. — Особено сега.

Значи е ходила на бар с онзи тип, който се опита да натика езика си в гърлото ѝ, когато го видях за последно. А вече се беше съгласила да е моя. Измъкнала се е тайно с друг мъж. И без мое разрешение…

Заслужава да бъде наказана.

Сервират ни вечерята.

Съгласил съм се да съм внимателен с нея… май ще използвам камшика. Може пък да я нашляпам по-силно от миналия път. Още тук. Тази вечер.

Да, това е добра възможност.

Ана свежда поглед към пръстите си. Кейт, Елиът и Мия обсъждат френската кухня, а татко се връща на масата. Къде е ходил?

— За теб е, Грейс, от болницата — казва той на Грейс.

— Моля, започвайте, не ме чакайте — подканва всички мама и подава чинията с храна на Ана.

Ястието ухае страхотно.

Ана се облизва и аз го усещам в слабините си. Сигурно е ужасно гладна. Радвам се. И това е нещо.

Мама е надминала себе си: чоризо, миди, чушки. Супер. Усещам, че и аз съм гладен. Това ще ми пооправи настроението. Развеселявам се, когато виждам, че Ана яде.

Грейс се връща притеснена.

— Всичко наред ли е? — пита татко и всички вдигаме очи към нея.

— Нов случай на дребна шарка — въздиша тежко тя.

— Много неприятно.

— Да. Четвърто дете тази седмица. Ако хората можеха да проумеят колко важно е децата да се ваксинират… — Грейс клати глава. — Щастлива съм, че нашите деца никога не са минавали през това. Никога не са имали нищо по-сериозно от варицела. И слава богу! Горкият Елиът! — Всички поглеждаме Елиът, той спира да се тъпче, устата му е пълна като на прасе. Чувства се неловко, когато е център на вниманието.

Кавана поглежда въпросително Грейс.

— Крисчън и Мия извадиха късмет. Леко им се размина. Двамата едва ли имаха повече от половин пъпка на човек.

„Престани, мамо!“

— Гледа ли бейзбола, татко? — Елиът очевидно няма търпение да смени темата, също и аз.

— Не мога да повярвам, че биха Янките — отбелязва Карик.

— Ти гледа ли мача, надувко? — пита ме Елиът.

— Не, но прочетох спортната рубрика.

— „Маринърс“ са напред с материала. Спечелиха девет от последните единайсет, та веднага се хванах за надеждата — обяснява развълнувано татко.

— Със сигурност имат по-добър сезон от миналата година — добавям аз.

— Гутиерес в средата беше върхът. Какво улавяне! Леле!

Елиът вдига ръце. Кавана го е зяпнала като оглупяла от любов.

— Успяхте ли да се подредите в новия апартамент? — пита Грейс вежливо.

— Само една нощ сме били там и имаме още за подреждане, но ми харесва, че е на толкова централно място, съвсем близо е до Пайк Плейс и близо до водата.

— А, значи си близо до Крисчън — отбелязва Грейс.

Помощницата на мама започва да вдига масата. Не мога да ѝ запомня името. Швейцарка е или австрийка, или нещо подобно, но не спира да ме оглежда и да точи лиги по мен.

— Била ли си в Париж, Ана? — пита Мия.

— Не, но много ми се иска да ида.

— Меденият ни месец беше в Париж — обяснява мама. Двамата с татко се споглеждат през масата, а на мен ми се иска да не бях видял този поглед. Очевидно са си прекарали добре.

— Много красив град, макар че не харесвам парижаните. Крисчън, трябва да заведеш Ана в Париж! — възкликва Мия.

— Мисля, че Анастейжа би предпочела Лондон — отвръщам на нелепото предложение на сестра ми. Поставям ръка върху коляното на Ана и плъзвам пръсти нагоре, съвсем бавно, а роклята ѝ се вдига. Искам да я докосна, да я погаля там, където би трябвало да бъдат гащите. Членът ми се надига в очакване и аз потискам един стон и се намествам на стола.

Тя се отдръпва от мен, сякаш се кани да кръстоса крака, затова стискам бедрото ѝ.

Да не си посмяла!

Ана отпива вино, без да откъсва очи от помощницата на мама, която ни сервира предястията.

— И какво им е на парижаните? Не ти допадна манталитетът им ли? — шегува се Елиът с Мия.

— Изобщо. А и мосю Флобер, това чудовище, за което работех, беше ужасен тиранин.

Ана се задавя с виното.

— Анастейжа, добре ли си? — питам и пускам бедрото ѝ.

Тя кима, бузите ѝ са поруменели и аз леко я потупвам по гърба и нежно галя врата ѝ. Ужасен тиранин ли? Такъв ли съм? Тази мисъл ме развеселява. Мия ме поглежда одобрително, задето показвам обичта си пред всички.

Мама е сготвила коронното си ястие, говеждо Уелингтън, рецепта, която е научила в Лондон. Мога да кажа, че се нарежда на едно от първите места заедно с пърженото ѝ пиле, мариновано в мляко. След задавянето Ана се заема с ястието и аз се радвам, че яде. Сигурно е доста гладна след енергичния ни следобед. Отпивам глътка вино, докато обмислям други начини да възвърна апетита ѝ.

Мия и Кавана сравняват качествата на Сейнт Барт и Барбадос, където ще отседне семейство Кавана.

— Помниш ли Елиът и медузата? — Очите на Мия блестят весело и тя поглежда от Елиът към мен.

Избухвам в смях.

— Пищеше като момиче. Точно така си беше.

— Все едно че беше сифонофора! Ненавиждам медузи. Те съсипват всичко — възмущава се Елиът.

Мия и Кейт избухват в смях и кимат.

Ана яде с апетит и слуша разговорите на масата. Всички са се успокоили и семейството ми се държи по-нормално. Защото тогава съм напрегнат? Това се случва всеки ден, из цялата страна, семействата се събират, за да се насладят на хубава храна и на компанията си. Дали не съм напрегнат, защото Ана е тук? Да не би да се притеснявам, че няма да я харесат или че тя няма да ги одобри? Дали пък не е, защото се кани да отпраши за Джорджия, при това още утре, а аз не знаех нищо по въпроса?

Объркан съм.

Мия, както обикновено, е в светлината на прожекторите.

— О, мамо, les patisseries sont tout simpiement fabuleuses. La tarte aux pommes de M. Floubert est incroyable6 — обяснява тя.

— Mia, cherie, tu paries francais — прекъсвам я. — Nous parlons anglais ici. Eh bien, a l’exception bien sur d’Elliot. II parle idiote couramment7. — Мия отмята глава и избухва в смях. Невъзможно е да не последваш примера ѝ.

В края на вечерята напрежението ме притиска. Искам да остана сам с момичето си. Издържал съм предостатъчно тъпите брътвежи, нищо че съм със семейството си, и вече съм на ръба. Поглеждам към Ана, след това протягам ръка и я щипвам по брадичката.

— Не си хапи устната. Искам да направя… знаеш какво.

Освен това трябва да има някои основни правила. Трябва да обсъдим това необмислено заминаване до Джорджия и излизането на бар с мъже, които си падат по нея. Поставям отново ръка на коляното ѝ; имам нужда да я докосвам. Освен това тя трябва да приема докосванията ми винаги когато искам да я докосвам. Преценявам реакцията си, докато пръстите ми пълзят към мястото на бикините и гъделичкам кожата ѝ. Тя притаява дъх и стиска здраво бедра, за да препречи пътя на пръстите ми и да ме спре.

Край.

Трябва да се извиня и да стана от масата.

— Ела да се поразходим — предлагам на Ана и не ѝ давам шанс да ми отговори. Очите ѝ блестят, станали са сериозни, докато тя поставя ръка в моята.

— Извинете ме — казва на Карик и аз я извеждам от трапезарията.

Мама и Мия почистват в кухнята.

— Ще разведа Анастейжа и ще ѝ покажа градината — казвам на мама и се преструвам на весел.

Щом излизаме навън, настроението ми се скапва, а гневът избликва.

Гащи. Фотографчето. Джорджия.

Пресичаме терасата и се качваме по стълбите към поляната, Ана спира за момент, за да се наслади на гледката.

Да, да. Сиатъл. Светлини. Луна. Вода.

Продължавам по просторната поляна към навеса за лодки на нашите.

— Моля те, спри! — казва Ана.

Спирам и я поглеждам вбесен.

— Токчетата ми. Трябва да си събуя обувките.

— Не си прави труда — изръмжавам и я мятам с едно движение през рамо. Тя изписква изненадано.

Мама му стара! Плясвам задника ѝ с всички сили.

— Не викай! — срязвам я и крача по ливадата.

— Къде отиваме? — вие тя, докато подскача на рамото ми.

— В навеса за лодки.

— Защо?

— Искам да съм насаме с теб.

— Защо?

— Защото първо ще те напляскам, а после ще те чукам.

— Защо? — почти проплаква тя.

— Знаеш защо — съскам аз.

— Мислех, че действаш на момента.

— Анастейжа, точно сега е моментът, повярвай ми.

Отварям вратата на навеса, влизам вътре и натискам ключа на лампата. Флуоресцентната светлина издава тихо цъкване и се включва, халогенните светлини осветяват стаята.

Плъзвам Ана надолу по мен, наслаждавам се на топлото ѝ тяло и я пускам да стъпи. Косата ѝ е тъмна, бухнала, очите ѝ блестят на светлината и аз знам, че е без гащи. Желая я. Веднага.

— Моля те, не ме бий — прошепва тя.

Не разбирам. Поглеждам я с празен поглед.

— Не искам да ме биеш, не сега, не тук. Моля те, недей.

Нали… Зяпвам я, чувствам се като парализиран. Нали затова сме тук? Тя вдига ръка и за момент не разбирам какво иска да прави. Тъмнината се раздвижва и се усуква около гърлото ми, заплашва да ме задуши, ако тя ме докосне. Ана обаче поставя пръсти на бузата ми и нежно ги спуска до брадичката. Тъмнината се стопява и аз затварям очи, усещам нежните ѝ пръсти. С другата си ръка тя разрошва косата ми и прокарва пръсти през нея.

— Ааа — стена аз и не знам дали е от страх, или от копнеж. Останал съм без дъх, стоя на ръба на пропаст. Когато отварям очи, тя пристъпва напред и тялото ѝ докосва моето. Тя свива пръстите и на двете си ръце в косата ми и дърпа лекичко, вдига устни към моите. Наблюдавам я как го прави, също като случаен минувач, като човек който е излязъл извън тялото си. Аз съм просто зрител. Устните ни се докосват, аз затварям очи и тя вмъква насила езика си в устата ми. Стонът ми разпилява магията, която тя се опитва да направи.

Ана.

Обгръщам я с ръце, отвръщам на целувката и се освобождавам от два часа напрежение, езикът ми я завладява, свързва се отново с нея. Ръцете ми сграбчват косата ѝ и аз се наслаждавам на вкуса, на езика, на тялото ѝ, притиснато в моето, докато всяка моя клетка се възпламенява като залята с бензин.

Мама му стара!

Когато се отдръпвам, и двамата се опитваме да си поемем дълбоко дъх, а тя е сграбчила ръцете ми. Объркан съм. Искам да я напердаша. Тя обаче каза „не“. Както стана и на масата.

— Какво правиш с мен? — прошепвам.

— Целувам те.

— Ти каза „не“.

— Какво? На кое? — Тя недоумява или може би е забравила какво се случи.

— На масата, с краката си.

— Но как? Бяхме на масата на родителите ти!

— Никой никога не ми е казвал „не“. А се оказа доста възбуждащо. — И различно. Хващам я за дупето и я притискам към себе си, докато се опитвам да възвърна контрол.

— Ядосан си и в същото време възбуден, защото съм казала „не“? — пита тя гърлено.

— Ядосан съм, защото не ми каза нищо за това пътуване. Бесен съм, защото си излизала да пиеш с оня, дето се опита да те вкара в кревата си, когато беше пияна, и който те остави, когато ти беше зле, в ръцете на един почти непознат. Що за приятел е това? Кой приятел прави така? И съм побеснял и много възбуден, защото ми затвори краката си.

„И защото си без гащи“.

Пръстите ми вдигат роклята нагоре.

— Искам те и те искам сега. И ако не ми позволиш да те напляскам, което заслужаваш, ще те чукам на дивана в тази секунда, но за мое удоволствие, не за твое.

Както е притисната към мен, забелязвам, че диша тежко и пъхвам ръка в срамните косми, а средния си пръст вътре в нея. Чувам тихо, сексапилно мъркане в гърлото ѝ. Тя е напълно готова.

— Това е мое. Само мое, цялото е мое. Разбираш ли ме?

Вкарвам и изкарвам пръста си, притискам я, а устните ѝ се разтварят от шок и желание.

— Да, твое е — шепти тя.

Да. Мое. И няма да ти позволя да го забравиш, Ана.

Повалям я на канапето, смъквам ципа на панталоните и лягам върху нея, притискам я под себе си.

— Вдигни си ръцете — ръмжа през стиснати зъби. Коленича и разтварям колене, за да разтворя и нейните. От джоба на сакото вадя презерватив, след това хвърлям сакото на пода. Без да откъсвам очи от нейните, отварям пакетчето и поставям презерватива на готовия си член. Ана е вдигнала ръце над главата си, наблюдава ме, очите ѝ блестят от желание. Докато се нагласявам върху нея, тя се гърчи под мен, устните ѝ се надигат и ме посрещат.

— Нямаме много време, така че ще е бързо и само за мое удоволствие. Не за твое. Разбра ли ме? Не искам да свършваш. Ако го направиш, ще те напляскам — нареждам аз и се съсредоточавам в замаяните ѝ очи, а след това, с едно бързо, силно движение потъвам в нея. Тя вика, както обикновено, от удоволствие. Притискам я, за да не може да мърда, и започвам да я чукам, да я поглъщам. Тя обаче върти таза си нетърпеливо, посреща всеки мой тласък, води ме към края.

О, Ана. Точно така, мила.

Тя откликва, съобразява се с трескавата ми бързина.

Какво невероятно чувство.

Изгубен съм. Изгубен съм в нея. В аромата ѝ. Не знам дали е защото съм ядосан или напрегнат, или…

Ке-е-еф. Свършвам бързо, губя разсъдък, докато изригвам в нея. Успокоявам се. Изпълвам я. Притежавам я. Напомням ѝ, че е моя.

Мама му стара.

Това беше…

Изтеглям се от нея и коленича.

— Не искам да докосваш тялото си. — Гласът ми е дрезгав и задъхан. — Искам да виждам разочарованието и яда ти. Това ме караш да правя, когато не говориш с мен, лъжеш ме и не ми даваш достъп до нещо, което е мое!

Тя кима. Остава да лежи разкрачена под мен, роклята ѝ е набрана на кръста, така че виждам колко широко е отворена, мокра и тръпнеща в очакване, истинска богиня. Ставам, свалям презерватива и го връзвам, след това се обличам и вдигам сакото си от пода.

Поемам си дълбоко дъх. Сега вече съм по-спокоен. Много по-спокоен.

Мама му стара, беше хубаво.

— Няма да е зле да се върнем.

Тя сяда и ме поглежда с потъмнели, неразгадаеми очи.

Господи, прекрасна е.

— Ето, обуй си ги. — От джоба на сакото вадя дантелените ѝ бикини и ѝ ги подавам. Струва ми се, че тя едва сдържа смеха си.

„Да, да. Начало на играта, бележа точки и ти си победена, госпожице Стийл“.

— Крисчън? — провиква се Мия отвън.

Мама му стара!

— Е, успяхме точно навреме. Понякога Мия наистина е адски досадна. — Само че това е малката ми сестричка. Обзет от паника, поглеждам към Ана, докато тя си обува бикините. Мръщи се, изпъва роклята и оправя косата си с пръсти.

— Тук сме, Мия, горе — провиквам се. — Е, госпожице Стийл, сега се чувствам значително по-добре, но все още не ми е минал меракът да ви напляскам.

— Не смятам, че съм го заслужила, господин Грей, особено след като изтърпях вашата непровокирана атака. — Тя се държи остро и официално.

— Непровокирана? Ти ме целуна, за бога!

— Беше атака с цел защита — отвръща тя.

— Защита срещу какво?

— Срещу вас и вашата сърбяща ръка. — Тя се опитва да потисне усмивката си.

Високите токчета на Мия чаткат по стълбите.

— Но беше поносимо, нали? — питам.

Ана се подсмихва.

— Едва ли бих го определила така.

— А, тук сте значи — възкликва Мия. Две минути по-рано и щеше да се получи много неловко.

— Развеждах Ана. — Подавам ръка на Ана и тя я поема. Искам да целуна кокалчетата ѝ, но се задоволявам с нежно стискане.

— Кейт и Елиът искат да тръгват. Да не им се начуди човек на тези двамата. Не могат да се пуснат и за миг — продължава Мия и бърчи нос с престорено отвращение. — Вие какво правите тук горе?

— Показвах на Анастейжа купите си от състезанията по гребане. — Посочвам статуетките от дните ми в „Харвард“, подредени на полици в дъното на стаята. — Добре, да отидем да кажем довиждане на Кейт и Елиът.

Мия се обръща и аз пускам Ана пред мен, но преди да тръгнем по стълбите я плясвам по дупето.

Тя едва сдържа вика си.

— И ще го направя отново, и то скоро — прошепвам на ухото ѝ и я прегръщам, за да я целуна по косата.

Вървим хванати за ръце по поляната към къщата, Мия бърбори нещо до нас. Вечерта е много красива; и денят беше прекрасен. Радвам се, че Ана се запозна със семейството ми.

Защо не съм го правил преди?

Защото никога не съм искал.

Стискам ръката на Ана и тя ме поглежда срамежливо, а след това ми отправя сладка усмивка. С другата си ръка стискам обувките ѝ и на каменните стъпала спирам, клякам и ѝ ги обувам.

— Много ви благодаря, господин Грей — казва тя.

— Удоволствието беше и все още е изцяло мое.

— Това ми е много добре известно, господине — шегува се тя.

— Вие двамата сте невероятно сладки! — гука Мия.

Тръгваме към кухнята. Ана ме стрелва странично с поглед.

Кавана и Елиът са в коридора и се канят да си тръгват. Ана прегръща Кейт, а след това я дръпва настрани, за да си кажат нещо тайно. Какво ли е? Елиът стиска ръката на Кавана и родителите ми им махат, докато се качват в пикапа на Елиът.

— И ние трябва да тръгваме. Утре имаш интервюта. — Трябва да я закарам до новия ѝ апартамент, а вече е почти единайсет.

— Вече се бяхме отказали да чакаме да си намери момиче — чурулика щастливо Мия, докато прегръща силно Ана.

О, за бога!

— Нека не я плашим и разглезваме с толкова много внимание.

— Крисчън, стига неуместни шеги — кара ми се нежно Грейс както обикновено.

— Довиждане, мамо. — Млясвам я бързо по бузата. Благодаря ти, че покани Ана. Беше невероятно.

Ана се сбогува с татко и тръгваме към аудито, където ни чака Тейлър, отворил задната врата за нея.

— Очевидно и семейството ми те харесва — отбелязвам, след като се качвам отзад при Ана. Очите ѝ отразяват светлината от верандата на нашите, но аз забелязвам, че е замислена. Тейлър подкарва към магистралата и сенките скриват лицето ѝ.

Когато минаваме под улична лампа, забелязвам, че тя ме наблюдава. Неспокойна е. Нещо не е наред.

— Кажи ми — подканям я.

Отначало мълчи, а когато заговаря, в гласа ѝ долавям празнота.

— Мисля, че беше принуден да ме поканиш на тази вечеря. Ако Елиът не беше поканил Кейт, ти никога нямаше да ме представиш.

По дяволите! Тя не разбира. Случва ми се за пръв път. Бях нервен. Тя би трябвало вече да е разбрала, че ако не съм искал да я заведа, нямаше да е тук. Докато минаваме от сянка към светлина под уличните лампи, тя ми се струва далечна и разстроена.

„Така не става, Грей“.

— Анастейжа, щастлив съм, че се запозна със семейството ми. Откъде в теб такава неувереност в качествата ти? Просто не спираш да ме учудваш. Ти си толкова силна, самостоятелна млада жена, а имаш толкова негативно отношение към себе си. Ако не исках да те запозная с нашите, нямаше да го направя. Така ли си се чувствала през цялото време? — Клатя глава, посягам към ръката ѝ и я стискам окуражително.

Тя поглежда нервно Тейлър.

— Не се тревожи за Тейлър. Гледай мен, говори с мен.

— Да, това мислех. И още нещо. Споменах Джорджия само защото Кейт заговори за Барбадос. Все още не съм решила.

— Искаш да отидеш да видиш майка си?

— Да.

Безпокойството ми отново надига глава. Да не би да иска да се махне от мен? Ако замине за Джорджия, майка ѝ може да я убеди да си намери друг, по-… по-подходящ, който също като майка ѝ вярва в романтиката.

Хрумва ми идея. Тя вече се е запознала с нашите; аз съм се запознал с Рей; може би трябва да се запозная с майка ѝ, неизлечимата романтичка. Да я омая.

— Мога ли да дойда с теб? — питам накрая, убеден, че ще ми откаже.

— Ами… не мисля, че идеята е добра.

— Защо не?

— Надявах се да си почина от цялото това напрежение и да обмисля нещата.

Мама му стара, тя иска да ме напусне!

— Напрягам ли те? Така ли ти действам?

Тя избухва в смях.

— Да, много меко казано.

По дяволите, обожавам да я разсмивам дори когато е за моя сметка и съм облекчен, че е запазила чувството си за хумор. Може би не иска да ме остави.

— Смеете ли ми се, госпожице Стийл? — шегувам се аз.

— Смея ли, господин Грей?

— Мисля, че да и че често ми се смееш.

— Ти си доста забавен.

— Забавен?

— О, да!

Тя ми се смее. Това е нещо ново.

— Забавен в смисъл на чудат или забавен в смисъл на някой, който те кара да се смееш?

— О, много от едното и малко от другото.

— Кое от двете е повече?

— Ще те оставя сам да прецениш.

Въздишам.

— Не съм убеден, че съм способен на каквато и да е преценка, когато съм до теб, Анастейжа — казвам сухо. — За какво искаш да помислиш в Джорджия?

— За нас.

Мама му стара!

— Ти ми каза, че ще опиташ.

— Знам.

— И сега вече не си сигурна.

— Вероятно.

По-зле е, отколкото се страхувах.

— Защо?

Тя ме наблюдава и мълчи.

— Защо, Анастейжа? — настоявам аз. Тя свива рамене, устата ѝ е извита надолу и аз се надявам тя да се усети по-сигурна, докато ръката ѝ е в моята.

— Говори с мен, Анастейжа. Не искам да те загубя. През последните дни…

„Тези последни дни са най-хубавите в живота ми“.

— Аз все още искам повече — прошепва тя.

Пак ли това? Какво иска да ѝ кажа?

— Знам. И ще опитам. — Стискам брадичката ѝ. — Ще опитам заради теб, Анастейжа.

„Току-що те заведох да се запознаеш с родителите ми, за бога!“

Неочаквано тя разкопчава предпазния колан и преди да се усетя, се настанява в скута ми.

Какво, по дяволите…

Седя неподвижен, докато ръцете ѝ обхващат главата ми, а устните ѝ намират моите и тя си изпросва целувка преди тъмнината да се е надигнала. Ръцете ми се плъзват по гърба ѝ, докато придържам главата ѝ и отвръщам на страстта ѝ, докато проучвам безкрайно сладката уста и се опитвам да намеря отговори… Неочакваната ѝ проява на обич е обезоръжаваща. Нещо ново. И много объркващо. Мислех, че иска да ме напусне, а сега е в скута ми и ме възбужда отново.

Никога досега… никога… „Не си отивай, Ана“.

— Остани при мен тази вечер. Ако заминеш, няма да те виждам цяла седмица — шепна аз.

— Ще остана — прошепва тя. — И аз също ще се опитам. Ще подпиша договора.

О, мила!

— Направи го след като се върнеш от Джорджия. Помисли си добре, бебчо. — Искам да го направи с желание, не искам да я принуждавам. Част от мен не иска. Разумната ми страна.

— Добре — съгласява се тя и се сгушва до мен.

Тази жена ме върти на малкия си пръст.

Каква ирония, Грей.

Идва ми да се изсмея, защото съм облекчен, щастлив, но я прегръщам и вдишвам прекрасното ѝ ухание, което ми носи спокойствие.

— Не бива да пътуваш без колан — карам ѝ се, макар че не искам да се мести. Тя остава в прегръдката ми, тялото ѝ бавно се отпуска до моето. Тъмнината в мен мълчи доволна и аз съм объркан от противоречивите емоции. Какво искам от нея? Какво точно?

Не би трябвало да продължаваме по този начин, но ми е приятно, когато тя е в прегръдките ми. Целувам я по косата, отпускам се назад и се наслаждавам на пътуването към Сиатъл.

Тейлър спира пред входа на Ескала.

— Стигнахме у дома — прошепвам аз. Не искам да я пусна, но въпреки това я повдигам и я оставям на седалката. Тейлър ѝ отваря вратата и тя тръгва с мен към входа.

Потръпва.

— Защо нямаш сако? — питам аз, свалям моето и загръщам раменете ѝ.

— Оставих го в новата си кола — прозява се тя.

— Уморена ли сте, госпожице Стийл?

— Да, господин Грей. Днес тялото и душата ми бяха обладани по начини, които изобщо не бях подозирала, че съществуват.

— Е, мога да те пообладая още малко. — „Ако ми излезе късметът“.

Докато се качваме към пентхауса, тя се обляга на стената на асансьора. Под сакото ми изглежда слаба, дребна и сексапилна. Ако не беше с бельо, щях да я обладая още тук… Вдигам ръка и освобождавам устната ѝ от зъбите ѝ.

— Един ден ще те изчукам в този асансьор, но сега си уморена и предлагам да си лягаме.

Навеждам се и нежно стискам долната ѝ устна между зъбите си. Тя си поема рязко дъх и прави същото с горната ми устна.

Усещам напрежението в слабините си.

Искам да я заведа в леглото и да потъна в нея. След разговора в колата просто искам да съм сигурен, че е моя. Когато слизаме от асансьора ѝ предлагам напитка, но тя отказва.

— Добре. Да си лягаме.

Тя ме поглежда изненадано.

— Ще се задоволиш с обикновената стара ванила?

— Няма нищо обикновено, нито пък старо във ванилата. Всъщност я намирам за доста интересна на… вкус.

— Откога?

— От миналата събота. Защо? Да не би да си се надявала на нещо по-екзотично?

— О, не, мисля, че денят като цяло беше дори прекалено екзотичен.

— Сигурна ли си? Тук се стараем да задоволим всякакви вкусове и предпочитания. Имаме поне трийсет и един вида аромати и вкусове. — Поглеждам я похотливо.

— Забелязала съм. — Тя извива едната си вежда.

— Хайде, Анастейжа, утре имаш важен ден. Колкото по-скоро си в леглото, толкова по-скоро ще бъдеш изчукана и толкова по-рано ще заспиш.

— Господин Грей, вие безспорно сте непоправим романтик.

— Госпожице Стийл, имате голяма уста. Може да се наложи да я запуша по някакъв начин. Хайде.

Да, хрумва ми един начин.

Затварям вратата на стаята си и се чувствам по-лек, отколкото в колата. Тя все още е тук.

— Вдигни ръцете — нареждам и тя изпълнява. Стискам подгъва на роклята и с едно рязко движение я изтеглям нагоре и разкривам скритата отдолу жена.

— Воала, дами и господа! — Аз съм магьосник. Ана се киска и ми ръкопляска. Покланям се, наслаждавам се на играта преди да сложа роклята на стола.

— А какъв ще е следващият трик? — пита тя с блеснали очи.

— Моя скъпа Анастейжа, лягай в леглото и ще ти го покажа.

— Мислиш ли, че е удачно поне веднъж да се направя на труднодостъпна? — шегува се тя, накланя глава на една страна и косата ѝ се разстила върху рамото.

Нова игра. Интересно.

— Е, вратата е затворена. Не виждам начин да ми избягаш. Мисля, че няма смисъл да се обзалагаме. Каузата ти е обречена.

— Но аз умея добре да се пазаря — отвръща тя, гласът ѝ е тих, но решителен.

— Аз също.

Какво става? Да не би да не иска? Прекалено уморена ли е? Какво?

— Искаш ли да се чукаме? — питам объркано.

— Не — прошепва тя.

— О. — Какво разочарование.

Тя преглъща, след това казва с изтънял гласец:

— Искам да ме любиш.

Наблюдавам я напълно слисан.

Какво има предвид?

Да я любя ли? Нали вече сме го правили? Правили сме го. Това е просто друга дума за чукането.

Тя не откъсва очи от мен, изражението ѝ е мрачно. По дяволите! Това ли е представата ѝ за повече? Това ли са глупостите с цветята и розите? Това е чисто и просто семантика.

— Ана, аз… — Тя какво иска от мен? — Мисля, че вече говорихме за това.

— Искам да те докосвам.

Не! Отстъпвам назад, защото мракът подпира ребрата ми.

— Моля те — прошепва тя.

Не, не. Не го ли казах ясно?

Не мога да понасям да ме докосват. Просто не мога.

Никога.

— О, не, госпожице Стийл, качихте ми се на главата тази вечер и смятам, че направих доста отстъпки. И ви отговарям категорично. Не.

— Не?

— Не.

За момент искам да я изпратя вкъщи или пък на горния етаж, далече от мен. Само да не е тук.

„Не ме докосвай“.

Тя ме наблюдава уморено и аз си мисля, че утре заминава и няма да я виждам известно време. Въздишам. Нямам енергия за подобно нещо.

— Виж, и двамата сме изморени. Хайде да си лягаме.

— Значи докосването е категорично забранено?

— Да. И мисля, че това не е новина за теб. — Едва успявам да залича раздразнението от гласа си.

— Моля те, кажи ми защо.

Не ми се говори по този въпрос. Не желая. Никога.

— Анастейжа, спри да говориш за това — казвам раздразнено.

Тя посърва.

— За мен е много важно — отвръща тя умолително.

— Стига! — сопвам се. Вадя от скрина тениска и ѝ я подхвърлям. — Сложи я и марш в леглото. — Защо изобщо ѝ позволявам да спи при мен? Въпросът е риторичен: дълбоко в себе си зная отговора. Защото спя по-добре, когато съм с нея.

Тя е моят капан за сънища.

Тя прогонва кошмарите.

Тя се обръща с гръб към мен и си сваля сутиена, след това облича тениската.

Какво ѝ казах в стаята с играчките днес следобед? Че не бива да крие тялото си от мен.

— Искам да ползвам банята — заявява тя.

— Разрешение ли искаш?

— Ами… не.

— Анастейжа, знаеш много добре къде е банята. Днес, на този етап от нашата странна… уговорка, не мисля, че е нужно да искаш разрешение да я ползваш. — Разкопчавам си ризата и тя профучава покрай мен, излиза от стаята, а аз се опитвам да потисна избухването си.

Какво ѝ става?

Една вечер у нашите и тя вече очаква серенади и залези и скапани разходки в дъжда. Аз не ставам за подобни неща. Вече съм ѝ го казал. Не ме бива в романтиката. Въздишам тежко, докато се събувам.

Тя обаче иска повече. Иска романтика.

В дрешника хвърлям панталоните в коша с прането и вадя долнището на пижамата, след това се връщам в стаята.

„Нищо няма да излезе от тази работа, Грей“.

Аз обаче искам да се получи.

„Трябва да я оставиш да си отиде“.

Не. Мога да оправя нещата. Все някак ще ги оправя.

Радиочасовникът показва 11:46. Време е за сън. Проверявам си телефона за спешни имейли. Няма нищо. Чукам силно по вратата на банята.

— Влизай — отвръща задавено Ана. Мие си зъбите и буквално се е разпенила около устата. Мие се с моята четка. Изплюва пяната в мивката, а аз съм до нея и двамата се наблюдаваме в огледалото. Очите ѝ блестят палаво. Тя изплаква четката и без да каже и дума, ми я подава. Слагам я в устата си и тя изглежда безкрайно доволна от себе си.

И ето, че изведнъж цялото напрежение от предишния разговор се изпарява.

— Разбира се, че може да ползваш моята четка за зъби — подхвърлям подигравателно.

— Благодаря, сър. — Тя се усмихва сладко и аз решавам, че може да направи реверанс, но тя ме оставя да си мия зъбите.

Когато се връщам в стаята, тя се е изтегнала под завивката. Би трябвало да е под мен.

— Знаеш ли, не си представях тази вечер така. — Гласът ми прозвучава нацупено.

— Представи си, ако аз ти кажа, че не бива да ме докосваш — моли тя, решена, както винаги, да стигне до самия край.

Няма да престане с този въпрос. Сядам на леглото.

— Анастейжа, казвал съм ти вече. Бях принуден да вляза в този живот при доста неприятни обстоятелства. Петдесетте нюанса, светлосенки или както искаш го разбирай. Нямаш нужда от тези гнусотии в главата си. Защо ти е да знаеш?

Никой няма нужда от подобно нещо.

— Защото искам да те опозная по-добре.

— Познаваш ме достатъчно добре.

— Как можеш да кажеш такова нещо? — Тя сяда и коленичи срещу мен, неспокойна, нетърпелива.

„Ана. Ана. Ана. Престани. Мама му стара, просто спри“.

— Ти ми връткаш тука очи, а последния път, когато аз направих това, бях сложена на коленете ти и напляскана!

— О, повярвай ми, в момента бих го направил пак, и то с още по-голямо удоволствие. — При това на мига.

Лицето ѝ грейва.

— Ако ми кажеш, можеш да го направиш.

— Я пак?

— Чу ме.

— Пазариш ли се с мен? — Гласът ми кънти от удивление.

Тя кима.

— Пазаря се.

Мръщя се.

— Не става така, Анастейжа.

— Добре, кажи ми и ще ти врътна очи.

Смея се. Сега вече се държи глупаво, а пък е толкова готина в тениската. Лицето ѝ грее от копнеж.

— Винаги така нетърпелива и любознателна. — Не мога да ѝ се начудя. В този момент ми хрумва една мисъл. Мога да я напляскам. Искам да го направя още откакто отидохме у нашите на вечеря, но сега мога да го направя за забавление.

Ставам от леглото.

— Да не си мръднала! — предупреждавам я и излизам от стаята. От кабинета вземам ключа за стаята с играчките и се качвам на горния етаж. Вадя от сандъка играчките, които ми трябват, и се замислям дали няма да ми потрябва лубрикант, но като се замислям за всичко, което е преживяла напоследък, ми се струва, че няма да ѝ е необходим.

Когато се връщам, тя седи на леглото, а лицето ѝ грее от любопитство.

— Кога е първото ти интервю утре? — питам нежно.

— В два.

Чудесно. Няма да е рано сутринта.

— Това е добре. Стани от леглото и застани до него. — Соча пред себе си. Ана се смъква без колебание, нетърпелива както винаги. Чака.

— Вярваш ли ми?

Тя кима и аз протягам ръка и ѝ показвам двете сребърни топчета, свързани с дебел шнур.

— Съвсем нови са. Ще ги сложа в теб и след това ще те напляскам, но не за наказание, а за твое и мое удоволствие.

Понеделник, 30 май 2011

Тя поема дълбоко дъх и това е истинска музика за члена ми.

— След това ще се изчукаме — прошепвам. — Ако си все още будна, ще ти разкрия неща от годините, когато растях. Съгласна ли си?

Тя кима. Дишането ѝ е станало по-бързо, зениците ѝ са огромни, тъмни от желание и жажда за знания.

— Добро момиче! Сега отвори уста.

В първия момент тя се колебае, учудена. Въпреки това прави каквото ѝ е казано, преди да се наложи да ѝ напомня отново.

— По-широко.

Пъхвам двете топчета в устата ѝ. Те са големички, тежки, но поне за малко голямата ѝ уста ще бъде пълна.

— Имат нужда от лубрикант. Смучи!

Тя мига и се опитва да смуче, позата ѝ се променя, когато стиска бедра и се сгърчва.

Точно така.

— Не мърдай, Анастейжа — предупреждавам, но се наслаждавам на шоуто.

Достатъчно.

— Стига! — нареждам и ги вадя от устата ѝ. Отмятам кувертюрата и сядам. — Ела тук!

Тя застава пред мен, разпътна, сексапилна.

„О, Ана, моя малка откачалке“.

— Сега се обърни, наведи се и си стисни глезените.

Изражението ѝ ми показва, че съвсем не е очаквала да чуе подобно нещо.

— Без да се колебаеш — карам ѝ се аз и пъхвам топчетата в моята уста. Тя се обръща и се навежда, а пред мен остават дългите ѝ крака и страхотното ѝ дупе, тениската ми е заметната на гърба ѝ към главата и обхваща гривата коса.

Мога да погледам това великолепие още известно време и да си представям какво мога да направя. В момента обаче искам да я напердаша и да я изчукам. Поставям ръце върху дупето ѝ, наслаждавам се на топлината под дланите си и я галя през бикините.

Този задник е мой, единствено мой. И ще стане още по-топъл.

Дръпвам гащите на една страна и устоявам на изкушението да прокарам език по нея, а и устата ми е пълна. Вместо това проследявам линията от перинеума до клитора, след това отново нагоре преди да пъхна пръст вътре.

Дълбоко в гърлото ми се чува одобрително ръмжене и аз бавно описвам кръг с пръст, разтягам я. Тя стене и аз се надървям. На мига.

Госпожица Стийл одобрява. Иска го.

Още веднъж описвам кръгче с пръст, след това се отдръпвам и вадя топчетата от устата си. Внимателно пъхвам в нея първо едното, а след това и второто, оставям връвчицата навън, да виси върху клитора ѝ. Целувам голото ѝ дупе и връщам гащичките на място.

— Стани — заповядам и сграбчвам ханша ѝ, докато съм сигурен, че е стъпила здраво на крака. — Добре ли си?

— Да. — Гласът ѝ е дрезгав.

— Обърни се!

Подчинява се на секундата.

— Как се чувстваш? — питам.

— Странно.

— Странно добре или странно зле?

— Странно добре — признава тя.

— Хубаво.

Трябва да свикне с топчетата. И ще ги хареса.

— Искам вода. Иди и ми донеси. И като се върнеш, ще те сложа на коляно. Помисли си добре, Анастейжа.

Тя ми се струва озадачена. Въпреки това се обръща и тръгва с предпазливи стъпки. Докато я няма, вадя презерватив от чекмеджето. Останали са малко. Трябва да се запася, докато не започне да пие хапчетата си. Сядам отново на леглото и чакам нетърпеливо.

Когато се връща, походката ѝ е по-уверена. Подава ми водата.

— Благодаря — казвам, отпивам бърза глътка и поставям чашата на нощното шкафче. Когато вдигам поглед, тя ме наблюдава с прикрито желание.

Това е добре.

— Ела. Застани до мен. Като миналия път.

Тя изпълнява и сега дишането ѝ е неравномерно… тежко. Боже, тя е много възбудена. Толкова различно е от последния път, когато я нашляпах.

„Хайде, разтърси я още малко, Грей“.

— Помоли ме — казвам.

На лицето ѝ се изписва объркване.

— Помоли ме.

„Хайде, Ана“.

Тя свива вежди.

— Помоли ме, Анастейжа. Казвам го за последен път. — Гласът ми е рязък.

Най-сетне тя разбира какво искам, изчервява се и прошепва:

— Моля ви, сър, напляскайте ме.

Тези думи… Затварям очи и ги оставям да звучат в главата ми. Стискам ръката ѝ, дръпвам я върху коленете си, така че горната част на тялото ѝ да е върху леглото. Галя дупето с една ръка, а с другата косата и лицето ѝ, и прибирам кичурите зад едното ухо. След това сграбчвам косата ѝ на тила и я задържам на място.

— Искам да виждам лицето ти, докато те пляскам, Анастейжа. — Галя дупето ѝ и натискам вулвата, знам, че това ще изтласка топчетата по-дълбоко в нея.

Тя мърка доволно.

— Това е за удоволствие, Анастейжа. Мое и твое.

Вдигам ръка и я плясвам.

— А! — хлъцва тя и мръщи лице, а аз галя сладкото ѝ дупе, докато тя свиква с усещането. Когато се отпуска, я плясвам отново. Тя стене и аз едва потискам отклика си. Започвам сериозно, дясната буза, лявата буза, след това на мястото, където се свързват бедрата и дупето. След всеки удар галя и мачкам задника ѝ, наблюдавам как кожата ѝ става бледорозова под дантеленото бельо.

Тя стене, опознава удоволствието, наслаждава се на новото усещане.

Спирам. Искам да видя дупето ѝ в цялата му розова прелест. Без да бързам, я дразня, подръпвам гащичките, прокарвам пръсти по бедрата, по сгъвките на коленете, по прасците. Тя вдига стъпала и аз хвърлям бикините на пода. Тя се гърчи, но спира, когато отпускам ръка върху розовата ѝ лъскава кожа. Сграбчвам отново косата ѝ и започвам отново. Отначало съм по-нежен, след това се връщам към познатия ритъм.

Тя е мокра; възбудата ѝ полепва по дланта ми.

Стискам косата ѝ по-здраво и тя стене със затворени очи и отворена уста.

Мама му стара, толкова е готина!

— Добро момиче си ти, Анастейжа… — Гласът ми е дрезгав, дишам накъсано.

Удрям я още няколко пъти, докато не усещам, че няма да издържа повече.

Желая я.

Веднага.

Навивам връвчицата на пръста си и вадя топчетата.

Тя изкрещява от удоволствие. Преобръщам я, спирам колкото да смъкна бельото си и да си сложа гадния презерватив, след това се отпускам до нея. Сграбчвам ръцете ѝ, вдигам ги над главата ѝ и бавно влизам в нея, а тя мяука като котка.

— О, бебчо. — Тя ме кара да се чувствам невероятно.

„Искам да ме любиш“. Думите ѝ звънят в главата ми.

Нежно, много нежно започвам да се движа, галя всеки сантиметър от нея. Целувам я, доставям си удоволствие както с тялото ѝ, така и с устата си. Тя ме обхваща с крака, посреща всеки нежен тласък, люлее се срещу мен, докато не се извива нагоре и не се отпуска.

— Ана! — провиквам се аз и се изливам в нея. Отпускам се. Желано отпускане, което ме оставя… искам още. Имам нужда от още.

Когато равновесието ми се връща, отблъсквам странните чувства, които са нахлули в мен и ме ядат отвътре. Не приличат на мрака, но са страшни. Просто не ги разбирам.

Тя преплита пръсти с моите и аз отварям очи и поглеждам съненото ѝ доволно лице.

— Това беше много, много хубаво — прошепвам и я целувам бавно и нежно.

Тя ме награждава със сънена усмивка. Ставам, завивам я, взимам си пижамата, отивам в банята и смъквам презерватива. Обувам си долните гащи и намирам крема от арника.

Когато се връщам в леглото, Ана ми отправя доволна усмивка.

— Обърни се — нареждам и за момент ми се струва, че тя ще направи физиономия, ще извърти очи, но тя послушно се обръща. — Задникът ти има прекрасен цвят — отбелязвам, доволен от резултата. Изстисквам малко крем в дланта си и бавно го втривам в дупето ѝ.

— Изплюй камъчето, Грей — прозява се тя.

— Госпожице Стийл, определено имате дарба да разваляте повечето хубави моменти.

— Имахме сделка — настоява тя.

— Как се чувстваш?

— Изиграна и измамена.

С дълбока въздишка оставям крема от арника на нощното шкафче, мушвам се в леглото и я придърпвам към мен. Целувам я по ухото.

— Жената, която ме е родила, беше проститутка и наркоманка. Чукаше се, за да си набавя крек. Сега заспивай.

Тя се напряга в ръцете ми.

Аз притихвам. Не искам съжалението ѝ.

— Беше?

— Мъртва е.

— Кога е станало?

— Почина, когато бях на четири. Смътно си я спомням. Карик ми е разказвал някои подробности. Но помня някои неща. Сега наистина те моля да заспиваш.

След малко тя се отпуска до мен.

— Лека нощ, Крисчън.

Гласът ѝ е сънен.

— Лека нощ, Ана.

Целувам я още веднъж, вдъхвам успокояващия ѝ аромат и се опитвам да пропъдя спомените.

— Недей да късаш ябълките и да ги хвърляш, тъпако!

— Разкарай се, простак с простак!

Елиът откъсва една ябълка, отхапва, замеря ме с нея и ме дразни:

— Въшка!

Не! Не ме наричай така.

Хвърлям се върху него. Удрям го с юмруци в лицето.

— Ти си прасе! Това е храна. Защо я съсипваш? Дядо ги продава. Ти си прасе. Прасе. Прасе.

— Елиът! Крисчън!

Татко ме изтегля от Елиът, който се е свил на земята.

— Какво правите?

— Той е луд!

— Елиът!

— Той съсипва ябълките. — В гърдите ми нахлува гняв, качва се до гърлото. Струва ми се, че ще избухна. — Отхапва, а след това ги захвърля. Хвърля ги по мен.

— Вярно ли е, Елиът?

Елиът се изчервява под тежкия поглед на татко.

— Ела с мен. Крисчън, събери ябълките. Ще помогнеш на мама да направи пай.

Когато се събуждам, тя спи. Носът ми е забоден в ароматната коса, прегърнал съм я. Сънувал съм как обикалям ябълковата градина на дядо заедно с Елиът в онези щастливи гневни дни.

Почти седем е — поредното успиване с госпожица Стийл. Странно е да се събудя до нея, но в добрия смисъл. Замислям се дали да не я събудя за сутрешно чукане; тялото ми го желае, но тя спи дълбоко и може да е протъркана. Ще я оставя да спи. Ставам от леглото, като внимавам да не я събудя, събирам дрехите от пода и отивам в хола.

— Добро утро, господин Грей. — Госпожа Джоунс е заета в кухнята.

— Добро утро, Гейл. — Протягам се и поглеждам през прозореца към яркото утро.

— За пране ли са? — пита тя.

— Да. Тези са на Анастейжа.

— Искате ли да ги изпера и изгладя?

— Имаш ли време?

— Ще ги сложа на бърза програма.

— Чудесно, благодаря ти. — Подавам ѝ дрехите на Ана. — Как е сестра ти?

— Много добре, благодаря. Децата растат — момчетата стават големи диваци.

— Знам.

Тя се усмихва и ми предлага кафе.

— Благодаря. Ще съм в кабинета. — Докато ме наблюдава, усмивката ѝ става от приятна изпълнена с разбиране… по един женски, таен начин. След това излиза забързано от кухнята и аз решавам, че се е отправила към пералното помещение.

Какъв ѝ е проблемът?

Добре, това е първият понеделник — пръв път — от четири години, откакто работи за мен, и жена спи в леглото ми. Не е кой знае какво. Закуска за двама, госпожо Джоунс. Нали ще се справите?

Клатя глава и влизам в кабинета, за да започна работа. Ще се къпя по-късно… може би с Ана.

Проверявам имейлите и изпращам един на Андреа и Рос, за да им кажа, че ще отида следобеда, сутринта ще отсъствам. След това поглеждам последното, което ми е изпратил Барни.

Гейл чука на вратата и ми донася втора чаша кафе, съобщава ми, че вече е осем и петнайсет.

Толкова ли е късно?

— Тази сутрин няма да ходя в офиса.

— Тейлър питаше.

— Ще отида следобед.

— Ще му кажа. Закачила съм дрехите на госпожица Стийл в дрешника ви.

— Благодаря. Много бързо са станали. Тя още ли спи?

— Мисля, че да.

Отново виждам същата усмивка. Извивам вежди към нея и усмивката ѝ става по-широка, а тя се обръща, за да излезе от кабинета ми. Оставям работата настрани и с чашата кафе се отправям към душа. Трябва и да се обръсна.

Когато приключвам с обличането, Ана все още спи дълбоко.

„Изтощил си я, Грей“. Беше приятно, много повече от просто приятно. Тя изглежда спокойна, сякаш няма никакви грижи на този свят.

Добре.

Вземам от скрина часовника, отварям импулсивно най-горното чекмедже и пъхвам в джоба си последния презерватив.

Човек никога не знае.

Отивам бавно в хола и оттам се отправям към кабинета.

— Искате ли закуска, господине?

— Ще закусвам с Ана. Благодаря.

Обаждам се на Андреа. След като си казваме няколко думи, тя ме свързва с Рос.

— Кога да те очакваме? — пита Рос саркастично.

— Добре утро, Рос. Как си? — отвръщам мило.

— Вкисната.

— Заради мен ли?

— Да, заради теб и заради това, че не работиш.

— Ще дойда по-късно. Обаждам ти се, за да ти кажа, че реших да ликвидираме компанията на Удс. — Вече ѝ го бях казал, но двамата с Марко се бавят. Искам тази работа да приключи, при това веднага. Напомням ѝ, че съм решил това да стане, ако печалбата не се вдигне. А тя не е помръднала.

— Той има нужда от още време.

— Не ме интересува, Рос. Няма да влачим този товар.

— Сигурен ли си?

— Не искам повече нескопосани извинения. — И без това съм чул предостатъчно. Вече съм решил.

— Крисчън…

— Кажи на Марко да ми се обади. Крайно време е да се задействаме.

— Добре, добре. Щом така си решил. Нещо друго?

— Да. Кажи на Барни, че прототипът изглежда добре, въпреки че не съм сигурен за интерфейса.

— Мислех, че интерфейсът работи добре, след като го разбрах. Не че съм експерт.

— Липсва му нещо.

— Говори с Барни.

— Искам да се видя с него днес следобед, за да обсъдим всичко.

— Лично ли?

Сарказмът ѝ започва да ме дразни. Решавам, че не си струва да обръщам внимание на тона ѝ, и ѝ казвам, че искам целия екип на брейнсторминг.

— Той ще е доволен. Значи ще се видим следобед — подхвърля тя обнадеждено.

— Да — уверявам я. — Прехвърли ме отново на Андреа.

Докато чакам Андреа да вдигне, поглеждам към безоблачното небе. То е със същия цвят като очите на Ана.

„Жизнено, Грей“.

— Андреа…

Някакво движение ме разсейва. Вдигам поглед и с радост виждам, че Ана е застанала на прага, облечена в моята тениска. Краката ѝ, дълги, изящни, са само за моите очи. Има страхотни крака.

— Господин Грей — обажда се Андреа.

Погледите ни с Ана се срещат. Нейните очи наистина са с цвета на лятно небе и също толкова топли. Господи, мога да потъна в тази топлина и да остана там цял ден, всеки ден.

„Стига с твоите глупости, Грей“.

— Разчисти програмата ми за тази сутрин, но Бил да ми се обади. Ще съм там в два. Трябва да говоря с Марко днес следобед, за което ми е нужен поне половин час…

По устните на Ана плъзва усмивка и аз се усещам, че ѝ отвръщам.

— Добре, господине — казва Андреа.

— С Барни и хората му ще говоря след като се видя с Марко или може би утре. И ми намери някъде време да се виждам с Клод всеки ден тази седмица.

— Сам иска да говори с вас тази сутрин.

— Кажи му да чака.

— Става въпрос за Дарфур.

— О, така ли?

— Очевидно конвой с помощи е страхотна възможност за реклама.

О, Господи! Той все такива ги измисля.

— Не, не искам никаква реклама за Дарфур — казвам раздразнено.

— Той каза, че един журналист от „Форбс“ искал да говори с вас по този въпрос.

„Форбс“ пък откъде са разбрали?

— Кажи на Сам да се заеме с това — сопвам се. Нали затова му се плаща.

— Искате ли да говорите лично с него? — пита тя.

— Не.

— Добре. Освен това трябва да отговоря веднага за събитието в събота.

— Какво събитие?

— Галата на търговската палата.

— Не е ли следващата събота? — питам и в същия момент ми хрумва нещо.

— Да, господине.

— Изчакай… — Обръщам се към Ана, която размахва левия си крак, но не откъсва небесносините си очи от мен. — Кога се връщаш от Джорджия?

— В петък — отвръща тя.

— Трябва ми още един билет. Ще ме придружава дама — уведомявам Андреа.

— Дама ли? — прописква Андреа, неспособна да повярва.

Въздишам.

— Да, Андреа, чу какво казах… Ще ме придружи госпожица Анастейжа Стийл.

— Добре, господин Грей. — Звучи така, сякаш съм я ощастливил за цял ден.

Мама му стара! Какво му става на персонала ми?

— Това е всичко. — Затварям. — Добро утро, госпожице Стийл.

— Добро утро, господин Грей — казва Ана. Заобикалям бюрото и заставам пред нея, галя лицето ѝ.

— Не ми се искаше да те будя. Изглеждаше така сладко заспала и спокойна. Наспа ли се добре?

— Благодаря, спах доста добре. Дойдох само да кажа добро утро, преди да вляза за душ. — Усмихва се и очите ѝ блестят от радост. Какво удоволствие е да я видя в такова настроение. Преди да се заема отново с работа, се навеждам и я целувам нежно. Неочаквано тя ме прегръща през врата и плъзва пръсти в косата ми, притиска тялото си към моето.

Леле!

Устните ѝ са настойчиви, затова откликвам, целувам я, изненадан от настойчивостта ѝ. С едната си ръка прихващам главата ѝ, с другата голия нашляпан задник и тялото ми се разпалва.

— Сънят ти се е отразил добре. — Гласът ми е зареден с неочаквана похот. — Дали да те пусна да си вземеш душ, или да те просна на бюрото?

— На бюрото — прошепва тя в ъгълчето на устата ми и хваща члена ми.

На това му се казва изненада!

Очите ѝ са тъмни, горят от желание.

— Това наистина започва да ви харесва. Ставате ненаситна, госпожице Стийл.

— Харесвам единствено теб.

— Дяволски си права. Само мен. — Думите ѝ са като песен на сирена за либидото ми. Губя всякакви задръжки, помитам всичко от бюрото си и документи, телефон, химикалки се разпиляват по пода, но ми е все едно. Вдигам Ана и я просвам на бюрото, така че косата ѝ провисва и се разстила върху стола ми.

— Пожела си го, имаш го — ръмжа аз, вадя презерватива и си смъквам ципа. Бързо си слагам презерватива и поглеждам ненаситната госпожица Стийл. — Надявам се да си готова — предупреждавам я, стискам китките ѝ и ги задържам от двете страни на тялото ѝ. С едно бързо движение влизам в нея.

— Господи, Ана, ти си повече от готова. — Давам ѝ наносекунда, за да ме поеме. След това започвам с тласъците. Напред и назад. Отново и отново. Все по-силно. Тя отмята глава, устата ѝ е отворена в безмълвна молба, а гърдите ѝ се лашкат с ритъма ми. Обгръща ме с крака, докато аз се забивам в нея.

„Това ли искаш, малката?“

Тя посреща всеки тласък, стиска ме, стене, докато я обладавам. Извисявам я все по-високо и по-високо, докато не усещам как се стяга.

— Хайде, бебчо, направи го за мен — ръмжа през зъби и тя го прави, изкрещява и ме засмуква със собствения ми оргазъм.

Мама му стара! Свършвам със същата сила като нея и се отпускам тежко върху тялото ѝ, докато тя се стяга около мен.

По дяволите. Това е неочаквано.

— Какво направи с мен, по дяволите? — Останал съм без дъх, устните ми докосват врата ѝ. — Ти си магьосница. Владееш някаква страшна магия.

А тя ми се нахвърля!

Пускам китките ѝ и се опитвам да се изправя, но тя стяга крака около мен, пръстите ѝ се свиват в косата ми.

— Грешиш. Не съм магьосница. Аз съм омагьосаната — прошепва тя. Очите ни се срещат, нейните напрегнати, сякаш вижда през мен. Вижда тъмнината в душата ми.

„Пусни ме! Това е прекалено!“

Обхващам лицето ѝ с ръце, целувам я бързо, но в този момент си я представям с друг. „Не, няма да го направи с друг. Никога“.

— Ти. Си. Моя. — Всяка дума изплющява. — Разбираш ли това?

— Да, твоя — потвърждава тя убедено, сигурна в думите си, и необяснимата ми ревност се стопява.

— Сигурна ли си, че трябва да идеш в Джорджия? — питам и приглаждам косата ѝ назад.

Тя кима.

По дяволите.

Вадя члена си от нея и тя се мръщи.

— Боли ли те?

— Малко — признава тя срамежливо усмихната.

— Искам да те боли. Искам болката да ти напомня, че аз съм бил там, само аз.

Целувам я грубо, жадно.

Не искам да заминава за Джорджия.

Никой не ми се е нахвърлял… след Елена.

И дори тогава беше пресметнато, част от сцената.

Изправям се, протягам ръка и ѝ помагам да седне. Докато свалям презерватива, тя мърмори:

— Винаги готов, а?

Поглеждам я учудено, докато си вдигам ципа. Вместо да обяснява, тя ми показва пакетчето.

— Човек се надява, Анастейжа, и дори мечтае. И понякога мечтите се сбъдват. — Нямах представа, че ще го използвам толкова скоро, при нейните условия, не при моите. „Госпожице Стийл, за невинна девойка вие сте пълна с изненади“.

— Значи секс на бюрото ти е било мечта или може би сън? — пита тя.

Сладурче. Правил съм секс на това бюро много, ама много пъти, но винаги по мое желание, никога по желание на подчинената.

Не става така.

Тя помръква, когато отгатва мислите ми.

Мама му стара. Какво да кажа? „Ана, за разлика от теб, аз имам минало“.

Прокарвам ръка през косата си, обзет от негодувание. Тази сутрин не върви по план.

— По-добре да ида да се изкъпя — решава тя. Изправя се и тръгва към вратата.

— Имам още няколко телефонни разговора. Ще съм с теб веднага след като се изкъпеш и ще закусим заедно. — Поглеждам след нея и се питам какво да кажа, за да оправя нещата. — Мисля, че госпожа Джоунс е изпрала и изгладила дрехите ти от вчера. Трябва да са в дрешника.

Тя ме поглежда изненадано. Същевременно е впечатлена.

— Благодаря.

— Винаги на ваше разположение, госпожице Стийл.

Тя мръщи чело и ме поглежда с учудване.

— Какво има? — питам аз.

— Кажи ми какво не е наред.

— Не те разбирам.

— Ами… държиш се някак доста по-странно от обичайното.

— Намираш ме за странен? — „Ана, миличка, „странен“ е второто ми име“.

— Понякога.

Кажи ѝ! Кажи ѝ, че никоя не ти се е нахвърляла от… много време.

— Както винаги ме изненадахте, госпожице Стийл.

— Как ви изненадах?

— Да го кажем така. Беше доста неочакван подарък за мен.

— Стараем се да удовлетворим господин Грей — шегува се тя, без да откъсва поглед от мен.

— И напълно ме удовлетворявате — признавам. „Същевременно ме обезоръжаваш“. — Мислех, че отиваш в банята.

Ъгълчетата на устата ѝ се отпускат надолу.

Мамка му!

— Да… Е, ще се видим след малко. — Тя се обръща и със ситни крачици излиза от кабинета ми, оставя ме напълно объркан. Тръсвам глава, за да прочистя мислите си, след това започвам да събирам пръснатите по пода неща и да ги подреждам върху бюрото.

Как, по дяволите, е възможно да влезе просто така и да ме прелъсти? Не трябва ли аз да контролирам тази връзка? Точно това си мислех снощи: за неудържимия ѝ ентусиазъм и обич. Как, по дяволите, да се справя с това? Просто нямам представа. Спирам и вдигам телефона.

Но пък е хубаво.

И още как.

Много повече от хубаво е.

Смея се на тази мисъл и си спомням „приятния“ ѝ имейл. По дяволите, пропуснал съм обаждането на Бил. Сигурно е звънял, докато се заплесвах по госпожица Стийл. Сядам на бюрото, отново овладявам собствената си вселена — докато тя е под душа — и му звъня. Бил трябва да ми каже за Детройт… трябва на всяка цена да вляза отново в собствената си игра.

Бил не отговаря, затова звъня на Андреа.

— Да, господин Грей?

— Самолетът свободен ли е за днес и утре?

— Заплануван е полет чак за четвъртък, господине.

— Супер. Би ли се свързала с Бил вместо мен?

— Разбира се.

Разговорът ми с Бил се проточва. Рут е свършила чудесна работа и е проверила всички подходящи места в Детройт. Две стават за завод, а Бил е убеден, че в Детройт ще намерим работната сила, която ни е необходима.

Сърцето ми се свива.

Защо трябва да е в Детройт?

Имам смътни спомени за Детройт: пияници, скитници и наркомани, които крещят след нас по улицата; и една млада съсипана жена, курвата наркоманка, която наричах мамо, загледана в пространството, докато аз седя в бедняшката мръсна стая със спарен въздух и прах навсякъде.

И той.

Потръпвам. „Не мисли за него… и за нея“.

Не мога да се сдържа. Ана не е казала и дума за снощното ми признание. Досега не бях споменавал за курвата наркоманка пред друга. Може би затова Ана ме нападна тази сутрин: мисли си, че имам нужда от нежни и любящи грижи.

Майната му.

„Миличка, ще приема тялото ти, ако ми го предложиш“. Справям се чудесно. Щом тази мисъл ме спохожда, се питам дали наистина се справям „чудесно“. Не обръщам внимание на обзелото ме безпокойство — този въпрос ще го обсъдя с Флин, когато се върне.

Сега обаче съм гладен. Дано е изнесла сладкото си дупе от банята, защото имам нужда да закуся.

Ана е застанала до плота в кухнята и разговаря с госпожа Джоунс, която е сложила масата за закуска.

— Искате ли да хапнете нещо? — пита госпожа Джоунс.

— Не, благодаря — отвръща Ана.

Тая няма да я бъде.

— Разбира се, че ще ядеш — изръмжавам и към двете. — Тя обича палачинки, яйца и бекон, госпожо Джоунс.

— Да, господин Грей. А за вас, сър? — отвръща госпожа Джоунс, без да ѝ трепне окото.

— Омлет и някакъв плод. Седни. — Соча на Ана един от високите столове. Тя изпълнява послушно, докато госпожа Джоунс ни приготвя закуската.

— Купила ли си билета? — питам.

— Не. Ще го купя по интернет, като се прибера.

— Имаш ли достатъчно пари?

— Да — отвръща тя така, сякаш съм петгодишно дете, и отмята коса през рамо, стиска устни и ми се струва, че се дразни.

Извивам предупредително вежда. Мога да те напляскам пак, сладурче.

— Да, имам, благодаря — поправя се тя бързичко, с по-уважителен тон.

Така вече е по-добре.

— Имам частен самолет. Няма да лети следващите три дни. На твое разположение е. — Очаквам да каже не, но поне ще знам, че съм ѝ предложил.

Тя разтваря устни, смаяна е и изражението ѝ се променя. Забелязвам, че е силно впечатлена, но също така и подразнена.

— Мисля, че вече използвахме не по предназначение летателната база на компанията ти. Нека не го правим пак — подхвърля небрежно.

— Компанията е моя, самолетът е мой.

Тя клати глава.

— Благодаря за предложението, но мисля да взема редовен полет. Повечето жени биха се възползвали от такава възможност — да се качат на частен самолет, но по всичко личи, че материалните придобивки не впечатляват Ана или пък тя просто не обича да се чувства задължена. Не съм сигурен кое от двете. И в единия, и в другия случай мога единствено да кажа, че е инатливо създание.

— Както искаш — въздишам. — Имаш ли да подготвяш нещо за интервютата?

— Не.

— Добре. — Питам, но тя така и не ми казва в кое издателство ще ходи. Вместо това ме поглежда усмихната като сфинкс. Няма начин да я накарам да разкрие тайната си.

— Аз съм човек със средства, госпожице Стийл.

— Много добре зная това, господин Грей. Възнамерявате ли да проследите телефона ми?

Естествено, че ще пита.

— Всъщност ще съм доста зает днес следобед. Ще се наложи да накарам да го направи някой друг. — Подсмихвам се.

— Ако може да си позволите да прехвърлите тази задача на някого, значи имате доста излишен персонал.

А, днес е доста оперена.

— Ще пратя мейл на шефа на Човешки ресурси и ще я накарам да види как са нещата с излишния персонал. — Точно това харесвам, размяната на реплики с нея. Освежаващо е, забавно, досега не съм преживявал подобно нещо.

Госпожа Джоунс ни сервира закуската и с радост забелязвам, че Ана похапва с удоволствие. Когато госпожа Джоунс излиза, Ана ме поглежда.

— Какво има, Анастейжа?

— Ти така и не ми каза защо не обичаш да те докосват.

Пак ли тази тема?

— Казах ти повече, отколкото съм казвал на когото и да било. — Тихият ми глас се опитва да прикрие раздразнението ми. Защо настоява с тези въпроси? Тя продължава с палачинките.

— Ще помислиш ли за уговорката ни, докато си там? — питам аз.

— Да — отвръща искрено тя.

— Ще ти липсвам ли?

Какво правиш, Грей?

Тя се обръща към мен, изненадана не по-малко от мен от зададения въпрос.

— Да — отвръща след малко, напълно открито. Очаквам някоя остроумна забележка, а ето, че чувам истината. Колкото и да е странно, признанието ѝ ми вдъхва спокойствие.

— И ти ще ми липсваш — измърморвам. Апартаментът ми ще е неестествено тих без нея — и много празен. Галя я по бузата и я целувам. Тя ми отправя сладка усмивка преди да се върне към закуската.

— Ще си измия зъбите, след това тръгвам — заявява, след като приключва.

— Защо бързаш? Мислех, че ще останеш повече.

Тя е стъписана. Да не би да си е мислела, че ще я изгоня?

— Натрапих ти се и отнех предостатъчно от времето ти. Освен това не трябва ли да управляваш империята си?

— Мога да играя на шикалки, ако искам. — Надеждата се надига в гърдите и гласа ми. Освен това току-що съм освободил сутринта си.

— Трябва да се подготвя за интервютата. И да се преоблека. — Поглежда ме предпазливо.

— Изглеждаш чудесно.

— Много ви благодаря, господине — отвръща тя любезно. Бузите ѝ обаче поруменяват, обагрят се в познатото наситено розово, също като дупето ѝ снощи. Засрамена е. Кога най-сетне ще се научи да приема комплименти?

Става и отнася чинията си на мивката.

— Остави я. Госпожа Джоунс ще вдигне.

— Добре, отивам да си измия зъбите.

— Не се притеснявай, използвай моята четка — предлагам саркастично.

— Точно това възнамерявах да направя — отвръща тя и се измъква от стаята. Тази жена има готов отговор за всичко.

След малко се връща с чантата си.

— Не забравяй да си вземеш блакберито, лаптопа и зареждачките.

— Слушам, господине — отвръща тя послушно.

Браво на момичето!

— Ела. — Повеждам я към асансьора и влизам с нея.

— Не е нужно да ме изпращаш до долу. Мога и сама да се кача в колата.

— Част от услугата — подхвърлям иронично. — Освен това мога да те целувам през целия път до долу. — Прегръщам я и правя точно това, наслаждавам се на вкуса ѝ и се сбогувам, както си му е редът.

И двамата сме възбудени и задъхани, когато вратата се отваря към гаражите. Отвеждам я към колата и отварям вратата, без да обръщам внимание на желанието си.

— Довиждане засега, господине — прошепва тя и ме целува още веднъж.

— Карай внимателно, Анастейжа. И приятно пътуване. — Затварям вратата, отстъпвам и оставам да гледам след нея. След това се качвам горе.

Чукам на вратата на Тейлър и му съобщавам, че след десет минути ще съм готов да тръгнем към офиса.

— Ще ви чакам в колата, господине.

От колата звъня на Уелч.

— Да, господин Грей?

— Уелч. Анастейжа Стийл ще си купи самолетен билет днес, заминава от Сиатъл за Савана. Искам да знам с кой полет ще пътува.

— Има ли предпочитания към някоя авиокомпания?

— Не знам.

— Ще направя всичко възможно.

Затварям. Хитрият ми план си идва на мястото.

— Господин Грей! — сепва се Андреа, когато се появявам няколко часа по-рано. Иска ми се да ѝ кажа, че работя тук, но решавам да се държа прилично.

— Реших да ви изненадам.

— Искате ли кафе? — чурулика тя.

— Да, благодаря.

— С мляко или без?

Браво на момичето.

— С мляко, затоплено.

— Добре, господин Грей.

— Свържи се с Каролайн Актън. Искам да говоря с нея веднага.

— Разбира се.

— И ми уреди среща с Флин, за следващата седмица. — Тя кима и се залавя за работа. Щом сядам на бюрото си, веднага включвам компютъра.

Първият имейл в инбокса ми е от Елена.

Подател: Елена Линкълн

Относно: Уикенда

Дата: 30 май 2011, 10:15

До: Крисчън Грей

Крисчън, какво става?

Майка ти ми каза, че си завел млада дама на вечеря у вас.

Много ме заинтригува. Изобщо не е в твой стил.

Да не би да си намерил нова подчинена?

Обади ми се.

Х

Елена Линкълн

Есклава

За красотата, която е в теб™

Само това ми липсва. Затварям имейла ѝ и решавам, че поне за момента ще го игнорирам. Оливия чука на вратата и влиза с кафето. В същия момент Андреа звънва и казва:

— Свързвам ви с Уелч и съм оставила съобщение на госпожица Актън.

— Добре, свържи ме.

Оливия оставя латето на бюрото и излиза смутено. Старая се да не ѝ обръщам внимание.

— Да, Уелч?

— Засега не е купила самолетен билет, господин Грей. Но следя продажбите и ще ви информирам своевременно.

— Благодаря.

Той затваря. Отпивам глътка кафе и звъня на Рос.

Точно преди обяд Андреа ме свързва с Каролайн Актън.

— Господин Грей, истинско удоволствие е да се чуя с вас. С какво да ви услужа?

— Здравейте, госпожице Актън. Искам обикновеното.

— Цял гардероб ли? Имате ли предпочитания към цветовата гама?

— Зелено и синьо. Може би сребърно, за официален случай. — Сещам се за вечерята на търговската камара. — Цветове на скъпоценни камъни.

— Много добър избор — отвръща госпожица Актън с обичайния си ентусиазъм.

— И сатенено и копринено бельо, нощници и пижами. Нещо приказно.

— Добре, господине. Какъв ще бъде бюджетът?

— Без ограничения. Проверете всичко. Искам най-доброто.

— И обувки ли?

— Да, разбира се.

— Размер?

— Ще ви изпратя имейл. Имам адреса от миналия път.

— Кога да ви ги доставя?

— Този петък.

— Със сигурност ще се справя. Искате ли да видите снимки на дрехите, които избера?

— Да, ако обичате.

— Добре, заемам се.

— Благодаря. — Затварям и Андреа ме свързва с Уелч.

— Да, Уелч?

— Госпожица Стийл ще пътува на DL2610 до Атланта. Полетът е в 22:25 тази вечер.

Записвам си номера на полета и връзката за Савана. Викам Андреа и тя идва с бележника си.

— Андреа, Анастейжа Стийл пътува с тези полети. Ъпгрейдвай я в първа класа, чекирай я и плати, за да влезе в залата за първа класа. Купи и мястото до нея за всички полети, и на отиване, и на връщане. Използвай личната ми кредитна карта.

Изуменият поглед на Андреа ми показва, че според нея напълно съм изгубил ума си, но тя успява да се овладее бързо и взема надрасканите от мен бележки.

— Добре, господин Грей. — Много се старае да се държи професионално, но забелязвам усмивката ѝ.

Това изобщо не ѝ влиза в работата!

Прекарвам целия следобед в срещи. Марко е подготвил предварителни доклади за четирите издателства в Сиатъл. Оставям ги настрани, за да ги прочета по-късно. Освен това е съгласен с мен за Удс и компанията му. Ще стане грозно, но след като прегледах прогнозата за ефективността след сливането, единственият начин е да погълнем техническия отдел на Удс и да ликвидираме останалата част от компанията. Ще струва скъпо, но така е най-добре за ГЕХ.

Късно следобед успявам да вмъкна бърза и напрегната тренировка с Бастил, така че когато се отправям към къщи съм спокоен и отпуснат.

След лека вечеря сядам да чета на бюрото. Първата ми работа е да отговоря на Елена. Когато обаче отварям имейла, има един от Ана. Цял ден съм мислил за нея.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Интервюта

Дата: 30 май 2011, 18:49

До: Крисчън Грей

Сър,

Интервютата минаха добре.

Не зная защо, но реших, че това може би Ви интересува.

Как мина денят Ви?

Ана

Веднага пиша отговор.

От: Крисчън Грей

Относно: Моят ден

Дата: 30 май 2011, 19:03

До: Анастейжа Стийл

Уважаема госпожице Стийл,

Всичко свързано с Вас ме интересува. Вие сте най-удивителната и възхитителна жена, която познавам.

Радвам се, че интервютата са минали добре. Утрото ми беше извън всякакви очаквания. Следобедът много скучен в сравнение с утрото.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Отпускам се назад, потривам брадичка и чакам.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Хубавото утро

Дата: 30 май 2011, 19:05

До: Крисчън Грей

Сър,

Утрото бе удивително и за мен, независимо от факта, че предпочетохте да цупите джуки след безупречния секс върху бюрото Ви.

Не си мисли, че не съм забелязала.

Благодаря за закуската. Или да благодаря на госпожа Джоунс?

Ще ми се да Ви попитам нещо за нея, без да се държите както тази сутрин.

Ана

И как точно съм се държал? Това пък какво трябва да означава? Да не би да иска да каже, че откачам? Може и така да е. Може би просто е разбрала колко изненадан останах, когато ми се нахвърли. Никой не беше правил подобно нещо много отдавна.

„Безупречен“… Това ми харесва.

От: Крисчън Грей

Относно: Издателска дейност и ти?

Дата: 30 май 2011, 19:10

До: Анастейжа Стийл

Анастейжа,

„Цупя джуки“ не е израз, който следва да бъде в речника на човек в издателския бизнес. Безупречен? На базата на какво направихте това заключение? Да се надяваме, че ще отговорите на това. Какво искате да знаете за госпожа Джоунс? Стана ми интересно.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

От: Анастейжа Стийл

Относно: Ти и госпожа Джоунс

Дата: 30 май 2011, 19:17

До: Крисчън Грей

Сър,

Езикът се развива. Той не е закостеняла система. Не е заклещен в кула с цвят на слонова кост, украсена със скъпи произведения на изкуството и с площадка за кацане за вертолети.

Безупречен секс, да, в сравнение с останалите неща, които правим заедно. Нека помислим как бихте се изразили Вие… О, да, сетих се!… Безупречно чукане? Всъщност чукането беше безупречно по мое скромно мнение, но както вече знаете, аз имам доста ограничен опит.

Госпожа Джоунс твоя бивша Подчинена ли е?

Ана

Отговорът ѝ ме кара да избухна в смях, след това оставам шокиран.

Госпожа Джоунс! Подчинена?

Няма начин.

Ана. Да не би да ревнуваш? Та като говорим за език… не трябва ли да внимаваш?

От: Крисчън Грей

Относно: Внимавай какви ги пишеш!

Дата: 30 май 2011, 19:22

До: Анастейжа Стийл

Анастейжа,

Госпожа Джоунс е ценен кадър. Никога не съм имал с нея друг контакт освен професионален. Не назначавам жени, с които имам сексуална връзка. Шокиран съм от думите ти.

Бях готов да направя компромис с принципите си заради теб, защото си умна и имаш забележителна дарба да преговаряш. Но ако продължаваш да използваш подобен език, може да преосмисля решението си.

Радвам се, че имаш ограничен опит. И този опит ще продължи да бъде ограничен в рамките на… мен. Ще приема думата „безупречен“ като комплимент, макар че с теб човек не знае какво имаш предвид или дали просто чувството ти да иронизираш не взема връх. Както винаги, между другото.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

от кулата си от слонова кост

Няма да е никак лошо, ако Анастейжа работи за мен.

От: Анастейжа Стийл

Относно: За нищо на света

Дата: 30 май 2011, 19:27

До: Крисчън Грей

Уважаеми господин Грей,

Мисля, че вече изказах резервите си относно предложението Ви за работа във Вашата компания. Становището ми не се промени през изминалата седмица, не е в процес на промяна и няма да се промени. Никога. Сега се налага да Ви оставя, понеже Кейт се върна с яденето. Аз и моето чувство да иронизирам Ви желаем спокойна нощ.

Ще се свържа с Вас от Джорджия.

Ана

Поради някаква необяснима причина се дразня, че тя не иска да работи за мен. Резултатите ѝ от изпитите са впечатляващи. Тя е умна, чаровна, забавна; ще е страхотна придобивка за компанията. Освен това мъдро отказва.

От: Крисчън Грей

Относно: Спокойна нощ

Дата: 30 май 2011, 19:29

До: Анастейжа Стийл

Лека нощ, Анастейжа.

Желая на теб и на чувството ти да иронизираш приятен полет.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Прогонвам всички мисли за госпожица Стийл и се заемам да напиша отговор на Елена.

Подател: Крисчън Грей

Относно:Уикенда

Дата: 30 май 2011, 19:47

До: Елена Линкълн

Здравей, Елена.

Мама има голяма уста. Какво друго да кажа? Запознах се с едно момиче. Заведох я на вечеря.

Не е нищо особено.

Как е при теб?

С най-добри пожелания,

Крисчън

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Подател: Елена Линкълн

Относно:Уикенда

Дата: 30 май 2011, 19:50

До: Крисчън Грей

Крисчън, това са пълни глупости.

Да отидем на вечеря.

Утре става ли?

Х

Елена Линкълн

Есклава

За красотата, която е в теб™

Мама му стара!

Подател: Крисчън Грей

Относно:Уикенда

Дата: 30 май 2011, 20:01

До: Елена Линкълн

Разбира се.

С най-добри пожелания,

Крисчън

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Подател: Елена Линкълн

Относно:Уикенда

Дата: 23 май 2011, 20:05

До: Крисчън Грей

Искаш ли да се запознаеш с момичето, което споменах?

Х

Елена Линкълн

Есклава

За красотата, която е в теб™

Няма да е точно сега.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Уикенда

Дата: 30 май 2011, 20:11

До: Елена Линкълн

Нека да видим къде ще ни отведе уговорката, която имаме за момента.

До утре.

К

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Сядам, за да прочета предложението на Фред за Еймън Кавана, след това се прехвърлям на доклада на Марко за издателствата в Сиатъл.

Малко преди десет ме разсейва звън от компютъра. Късно е. Сигурно е от Ана.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Доста екстравагантен жест

Дата: 30 май 2011,21:53

До: Крисчън Грей

Уважаеми господин Грей,

Това, което наистина ме притеснява, е как разбрахте на кой самолет съм.

Манията Ви за преследване няма граници. Да стискаме палци доктор Флин да се върне скоро от почивка.

Направиха ми маникюр и масаж и изпих две чаши шампанско. Много приятно начало на ваканцията.

Благодаря.

Ана

Значи са я ъпгрейднали. Браво, Андреа.

От: Крисчън Грей

Относно: Винаги на Ваше разположение

Дата: 30 май 2011, 21:59

До: Анастейжа Стийл

Уважаема госпожице Стийл,

Доктор Флин е вече в града. Имам среща с него тази седмица.

Кой ти масажира гърба?

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор

с приятели на правилното място

и в точното време

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Проверявам часа, в който е изпратен мейлът. В момента тя би трябвало да е на борда на самолета, ако полетът е навреме. Бързо отварям Гугъл и проверявам полетите от Сий Так. Излетели са навреме.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Силни и умели ръце

Дата: 30 май 2011, 22:22

До: Крисчън Грей

Сър,

На въпроса: гърбът ми беше масажиран от приятен млад мъж. Доста приятен всъщност. Не бих попаднала на Жан Пол в обикновена класа, така че отново Ви благодаря за жеста.

Какво, по дяволите, означава това?

Едва ли ще мога да Ви пиша след като излетим, а и мисля да положа грижа за съня си за разкрасяване, тъй като напоследък не спах особено добре.

Приятни сънища, господин Грей.

Винаги мислеща за Вас,

Ана

Тя да не би да се опитва да ме накара да ревнувам? Има ли представа как се вбесявам? Няма я едва от няколко часа, а вече нарочно ме дразни. Защо ми причинява това?

От: Крисчън Грей

Относно: Радвай се, докато можеш

Дата: 30 май 2011, 22:25

До: Анастейжа Стийл

Уважаема госпожице Стийл,

Зная много добре какво се опитвате да направите и — повярвайте ми — успяхте. Следващия път ще бъдете в багажното отделение, в дървен сандък, вързана през устата и ръцете. Повярвайте ми, това би ми доставило много по-голямо удоволствие от едно елементарно доплащане за първа класа.

С нетърпение очаквам завръщането Ви.

Крисчън Грей Сърбящата ръка

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“.

Тя отговаря почти веднага.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Шегуваш ли се?

Дата: 30 май 2011, 22:30

До: Крисчън Грей

Виж, нямам представа това шега ли е, или не.

Ако не е шега, може да се наложи да остана в Джорджия за по-дълго или завинаги. Сандъците са категорично ограничение за мен. Моля те, извини ме. Кажи ми, че ми прощаваш.

А

Разбира се, че се шегувам… почти. Поне е разбрала, че съм бесен. Самолетът ѝ сигурно излита. Как успява да изпрати имейл?

От: Крисчън Грей

Относно: Шеги

Дата: 30 май 2011, 22:31

До: Анастейжа Стийл

Как е възможно да ми пишеш! Излагаш на риск живота на всички пътници, в това число и твоя собствен! Мисля, че това противоречи на едно от правилата.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор

с две сърбящи ръце

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

И двамата знаем какво става, когато потъпкваш правилата, госпожице Стийл. Проверявам сайта на Сий Так за информация полети: самолетът ѝ е излетял. Няма да имам възможност да се свързвам с нея известно време. И това, и написаното в мейлите ме вкисва. Зарязвам си работата и отивам в кухнята, решавам да си налея нещо за пиене и се спирам на арманяк.

Тейлър наднича от вратата на хола.

— Не сега — изръмжавам.

— Разбира се, господине — отвръща той и главата му се скрива.

„Не си изкарвай лошото настроение на персонала, Грей“.

Подразнен от себе си, отивам до прозорците и гледам Сиатъл.

Питам се как е успяла да се вмъкне под кожата ми и защо връзката ни не напредва в посоката, която искам. Надявам се след като поразмисли в Джорджия да вземе правилното решение. Нали така?

В гърдите ми нахлува безпокойство. Отпивам нова глътка от напитката и сядам да посвиря на пианото.

Вторник, 31 май 2011

Мама я няма. Не знам къде е.

Той е тук. Чувам ботушите му. Много тропат.

Имат сребърни катарами. Тропа. Много силно.

Той тропа. И крещи.

Аз съм в гардероба на мама.

Крия се.

Той не ме чува.

Мога да съм много тих. Съвсем тих.

Тих съм, защото ме няма.

— Мръсницо! — крещи той.

Непрекъснато крещи.

— Мръсница такава!

Крещи на мама.

Крещи на мен.

Удря мама.

Удря мен.

Чувам как вратата се затваря. Вече го няма.

И мама я няма.

Аз съм в гардероба. В тъмното. Съвсем тих.

В гардероба съм дълго. Много, ама много дълго.

Къде е мама?

Когато отварям очи, радиочасовникът показва пет и двайсет и три. Спал съм на пресекулки, стряскан от кошмари, и съм изтощен, но решавам да потичам, за да се събудя. Щом си слагам анцуга, грабвам телефона. Имам есемес от Ана.

Радвам се. Пристигнала е, в безопасност е. Тази мисъл ме радва и бързо преглеждам имейла. Темата на последното съобщение ме стряска: „Харесва ли ти да ме плашиш?“

Няма начин!

Настръхвам, сядам на леглото и зачитам. Сигурно го е изпратила, докато е чакала прехвърлянето в Атланта.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Харесва ли ти да ме плашиш?

Дата: 31 май 2011, 06:52

До: Крисчън Грей

Знаеш колко мразя, когато харчиш пари по мен. Да, ти си много богат, но все пак това ме кара да се чувствам неудобно, като платена курва. Въпреки това ще призная, че пътуването в първа класа ми харесва. Много по-цивилизовано е. Затова ти благодаря още веднъж.

И това го казвам съвсем сериозно. И наистина ми хареса масажът на Жан Пол. Той е гей. Не ти казах тази подробност, защото ти бях ядосана и исках да те подразня, за което много съжалявам.

Но, както винаги, ти преиграваш. Не може да ми пишеш такива неща — вързана в сандък (така и не разбрах дали беше шега). Това ме плаши… ти ме плашиш… Аз съм напълно омагьосана от теб и дори обмислям с теб начин на живот, за какъвто дори не бях подозирала допреди седмица. И после написваш нещо, което ме кара да пищя от ужас и да бягам, но няма да го направя, защото ми липсваш. Наистина ми липсваш. Искам това между нас да се получи, но се страхувам от чувствата си към теб, те са много дълбоки и се боя, че тази пътека може да е доста тъмна и да ме отведе надолу. Това, което ми предлагаш, е еротично и много възбуждащо и съм любопитна да видя още, но в същото време се плаша, че ще ме нараниш физически и емоционално.

Ако след три месеца ми кажеш „Чао!“, какво ще правя аз оттам нататък? Но предполагам този риск го има във всяка връзка. Това просто не е връзката, която си представях, че ще имам, поне не първата.

За мен е огромна стъпка. Трябва да ти се доверя изцяло.

Ти беше прав, когато каза, че в мен няма нищо от мисленето на една подчинена. Съгласна съм с теб. И въпреки това аз искам да съм с теб и ако това е цената, която трябва да платя, за да бъда с теб, искам да опитам, но се страхувам, да, че ще се проваля и ще се съсипя физически и психически, а това е идея, която за момента не ми харесва.

Бях толкова щастлива, когато каза, че ще опиташ да ми дадеш повече. Може би трябва да помисля и да реша за себе си какво „повече“ е това, което искам. Това е и причината да замина. Когато съм с теб, ти ми вземаш акъла и не мога да мисля.

Викат полета ми. Затварям.

После пак.

Твоя Ана

Тя ме упреква. Отново. Само че ме поразява с откровеността си. Всичко ми се изяснява. Прочитам имейла ѝ още веднъж, след това отново, и всеки път спирам на „Твоя Ана“.

Моята Ана.

Тя иска връзката ни да потръгне.

Иска да е с мен.

„Има надежда, Грей“.

Оставям телефона на нощното шкафче и решавам да потичам, за да проясня мислите си и да помисля над отговора.

Поемам по обичайния си път по Стюарт към Уестлейк Авеню, в ушите ми гърми песен на „Фор Тет“.

Ана ми е дала предостатъчно материал за размисъл.

Да ѝ плащам за секс ли?

Като на курва?

Никога не съм я възприемал по този начин. Самата мисъл ме вбесява. Ама адски ме вбесява. Гневът ми бълбука. Защо си причинява това? Аз съм богат, какво от това? Тя просто трябва да свикне с този факт. Припомням си вчерашния разговор за самолета на ГЕХ. Тя не прие предложението ми.

Поне не ме иска заради парите ми.

А иска ли ме изобщо?

Казва, че я омайвам. Боже, нещо се е объркала. Тя ме е омаяла мен по начин, който никога не съм изпитвал, а се качи на самолета и прелетя цялата страна, за да е далече от мен.

Как, според нея, се чувствам аз?

Права е. Повел съм я по тъмна пътека, която е много по-интимна от която и да било ванила връзка — или поне така ми се струва. Достатъчно е да погледна Елиът и стряскащо небрежния му подход към момичетата, с които излиза, и веднага забелязвам разликата.

А и аз никога не съм я наранявал физически или емоционално — как е възможно да ѝ минава подобна мисъл? Просто искам да пробвам докъде мога да стигна с нея, да видя какво ще направи и какво няма. Ще я наказвам, когато нарушава правилата… да, може и да боли, но не повече, отколкото може да понесе. Може да работим с онова, което тя предпочита. Можем да го даваме съвсем бавно.

Ето я и засечката.

Ако ще прави онова, което искам аз, ще трябва да я окуражавам и да ѝ давам „повече“. Какво ли е това… все още не знам. Заведох я да се запознае с нашите. Това спада към категорията повече. А и не беше чак толкова трудно.

Забавям крачка и обмислям онова, което най-силно ме притеснява в имейла ѝ. Не е страхът ѝ, а че е ужасена от дълбочината на чувствата, които изпитва към мен.

Какво означава това?

Непознато чувство се надига в гърдите ми, дробовете ми горят от жажда за въздух. Това ме плаши. Плаши ме толкова много, че се насилвам още и още, така че чувствам единствено болка от изтощение в краката и гърдите и студената пот, която се стича по гърба ми.

„Да, не се занимавай с този въпрос, Грей.

Запази контрола“.

Когато се връщам в апартамента, вземам бърз душ и се бръсна, след това се обличам. Гейл е в кухнята.

— Добро утро, господин Грей. Искате ли кафе?

— Да, благодаря — отвръщам, без да спирам.

Сядам на бюрото в кабинета си и включвам компютъра, за да напиша отговор на Ана.

От: Крисчън Грей

Относно: Най-накрая!

Дата: 31 май 2011, 07:30

До: Анастейжа Стийл

Анастейжа,

Учудвам се, че всеки път, когато си далеч, започваш да комуникираш открито и честно с мен.

И се дразня, че не го правиш, когато сме заедно.

Да, богат съм. Добре е да свикнеш с това. Защо да не харча пари за теб? Та аз казах на баща ти, че съм ти гадже, по дяволите! Мъжете не правят ли това за момичетата си? Като твой Доминант очаквам да приемаш всичко, което ти се купи, без да възразяваш. Кажи и на майка си, че съм ти гадже.

Не зная как да отговоря на думите ти, че се чувстваш като курва. Знам със сигурност, че не е така, както си го написала, и знам, че това са изцяло твои самовнушения. Не зная какво да кажа или да направя, за да премахна тези съмнения. Искам да имаш най-доброто от всичко. Работя изключително много и смятам, че мога да харча парите си така, както намеря за добре. Мога да купя всичко, което пожелаеш. И искам да го направя. Наричай го ако щеш неправилна инвестиция, прахосничество, каквото искаш име му сложи. Или пък, ако искаш, се опитай да проумееш простичката истина, че никога не съм, не бих и няма да мисля за теб по начина, по който се описваш и се възприемаш. Ти си умна и красива млада жена, а имаш толкова много проблеми заради ниското си самочувствие, че почвам да си мисля дали да не ти запиша час при доктор Флин.

Извинявам се, ако съм те уплашил. Мисълта, че съм всял страх в душата ти, е ужасно болезнена за мен. Наистина ли си помисли, че мога да те сложа в сандък и да те пусна да пътуваш така? Та аз ти предложих частния си самолет, по дяволите! Да, шега беше, и очевидно доста лоша шега. Не мога да не отбележа, че се възбудих при мисълта за Анастейжа с вързани ръце и уста. Мога лесно да отворя сандъка (това вече не е шега). Не си падам по сандъци. Зная, че имаш проблем с връзването на устата и ако/ когато решим да го направим, ще го обсъдим предварително. Мисля, че това, което напълно ти е убягнало в цялата картинка, е, че при доминантно-подчинените връзки цялата сила е в ръцете на подчинения. Тоест в твои ръце. И ще го повторя пак — ти си тази, която държи силата. Не аз. В къщата при лодките ти каза „не“, а аз не мога да те докосна, ако кажеш „не“. Ето защо е нужно това споразумение — това са нещата, които ти ще или не ще правиш. Ако опитаме и не ти хареса, ще преразгледаме всичко отначало. Всичко зависи от теб. Не от мен. И ако не искаш да си вързана през китките и устата и сложена в сандък, тогава това няма да се случи.

Искам да споделя начина си на живот с теб. Никога не съм искал нещо по-силно. Честно казано, аз те боготворя заради това, което правиш. Ти си толкова невинна, а искаш и казваш, че ще опиташ. Това означава много за мен. Едва ли можеш да си представиш. Освен наивна ти си и напълно сляпа, за да не видиш, че съм като омагьосан от теб, макар че съм ти го казвал много пъти.

Не искам да те загубя. Не ми е приятно, че трябваше да летиш близо пет хиляди километра, за да си далеч от мен. Същото е и с мен, Анастейжа. Всяка мисъл и логика изчезва, когато сме заедно — толкова дълбоки са чувствата ми към теб.

Разбирам паниката ти, но аз се опитах да стоя далеч от теб. Наистина опитах. Знаех, че нямаш опит, и мисля, че никога не бих ти предложил това, ако имах и най-малката представа колко невинна си всъщност. И въпреки невинността си ти ме обезоръжаваш напълно, по начин, по който не го е правил никой. Ето например имейла ти. Четох го безброй пъти, за да разбера гледната ти точка. Три месеца не ти се струват достатъчно, страхуваш се какво ще се случи след това. Колко искаш да го направим? Шест? Година? Колко искаш? Кое ще те накара да се чувстваш по-добре и по-спокойна? Просто ми кажи.

Разбирам, че е огромна крачка да се довериш някому безрезервно. Аз трябва да спечеля доверието ти. Но ако търпя провал и не успявам, ти просто трябва да ми казваш. Изглеждаш толкова силна, така уверена в себе си — и после сядам и чета това, което пишеш, и виждам една съвсем друга Анастейжа. А аз мога да разбера какво правя и как го правя и дали успявам само и единствено от теб. Трябва да си честна с мен, двамата трябва да сме честни един към друг, за да проработи това.

Тревожиш се, че не си устроена да се подчиняваш. Добре, вероятно това е така. Но в крайна сметка единственото време, когато трябва да се държиш като подчинена, е в стаята с играчките. Това е и единственото място, където ти ми позволяваш да упражня силата и контрола си над теб, единственото място, където правиш това, което ти се каже. И аз никога не бих те пребил до синьо или черно. Цветът, който се стремя да постигна, е розов. Извън стаята с играчките харесвам начина, по който ме предизвикваш. Това е ново и доста приятно изживяване. Не бих искал да променям това. Така че сега е твой ред да ми кажеш какво „повече“ се иска от мен. Ще се опитам да погледна на нещата с отворено съзнание, ще се опитам да ти дам пространството, от което имаш нужда, и ще се опитам да стоя далеч, докато си при майка си. И ще очаквам с нетърпение следващия ти имейл.

През това време се наслаждавай на почивката си. Но не прекалявай с насладите.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Изпращам мейла и отпивам от студеното кафе.

Сега се налага да чакаш, Грей. Да видим тя какво ще каже. Отивам с тежки стъпки в кухнята, за да проверя какво ми е направила за закуска Гейл.

Тейлър чака в колата, за да ме закара на работа.

— Какво искаше снощи? — питам го.

— Не беше нещо важно, господине.

— Добре — отвръщам и поглеждам през прозореца, опитвам се да избия Ана и Джорджия от мислите си. Така и не успявам, но ми хрумва една идея.

Звъня на Андреа.

— Добро утро.

— Добро утро, господин Грей.

— На път съм към офиса. Би ли ме свързала с Бил?

— Да, господине.

След малко говоря с Бил.

— Здравейте, господин Грей.

— Хората ти провериха ли Джорджия за завода? Интересува ме Савана.

— Мисля, че да, господине. Трябва обаче да се уверя.

— Провери. И ми се обади.

— Добре. Това ли е всичко?

— Засега. Благодаря.

* * *

Денят ми е натоварен, срещите са една след друга. От време на време поглеждам имейлите, но Ана не ми е отговорила. Питам се дали не се е уплашила от тона на моя мейл, или просто е заета с други неща.

Какви други неща?

Просто не успявам да спра да мисля за нея. През целия ден разменям есемеси с Каролайн Актън, одобрявам или изключвам тоалетите, които е избрала за Ана. Надявам се тя да ги хареса: ще изглежда зашеметяващо във всичките.

Бил се свързва с мен и ми съобщава за потенциален терен за завода ни близо до Савана. Рут проверява.

Поне не е Детройт.

Обажда се Елена и решаваме да вечеряме в Кълъмбия Тауър.

— Крисчън, много си потаен за това момиче — упреква ме тя.

— Ще ти разкажа всичко на вечерята. В момента съм зает.

— Ти винаги си зает — смее се тя. — До осем.

— До осем.

Как е възможно жените в живота ми да са толкова любопитни? Елена. Мама. Ана… За стотен път се питам какво ли прави. А, ето че най-сетне пристига отговор от нея.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Многословие

Дата: 31 май 2011, 19:08

До: Крисчън Грей

Сър, безспорно имате заложби на добър писател. Трябва да ида на вечеря в голф клуба на Боб. И за Ваше сведение, врътвам очи при мисълта за предстоящия купон. Но засега задникът ми е в безопасност, тъй като Вие и сърбящата Ви ръка сте доста далеч от мен.

Имейлът ти… Хареса ми много. Ще отговоря при първа възможност. Липсваш ми.

Приятен следобед.

Твоя Ана

Това не е „не“, а аз ѝ липсвам. Облекчен съм, развеселен съм от тона ѝ. Отговарям.

От: Крисчън Грей

Относно: Задника ти

Дата: 31 май 2011, 16:10

До: Анастейжа Стийл

Уважаема госпожице Стийл,

Малко съм разконцентриран от заглавието на имейла Ви. Няма спор — засега е в безопасност.

Засега.

Приятна вечеря в клуба. И ти ми липсваш, особено задникът ти и многознайната ти уста.

Моят следобед ще е тъп и единственото, което ще му вдъхва живот, ще е мисълта за теб и за очите, които така умело въртиш.

Мисля, че Вие, госпожице, имахте смелостта да ми посочите истината, че аз също страдам от този доста неприятен порок.

Крисчън Грей Въртящото око

и Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Няколко минути по-късно отговорът ѝ звънва в пощенската ми кутия.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Въртящото око

Дата: 31 май 2011, 19:14

До: Крисчън Грей

Уважаеми господин Грей,

Престанете да ми пишете. Успявате да ме разсеете дори и от другия край на континента.

А, и да не забравя да попитам. Кой Ви пляска, когато си връткате очите?

Твоя Ана

Ти, Ана, ти.

Винаги.

Спомням си как ми каза да мълча и как подръпна срамните ми косми, докато седеше върху мен, гола. Тази мисъл ме възбужда.

От: Крисчън Грей

Относно: Дупето ти

Дата: 31 май 2011, 16:18

До: Анастейжа Стийл

Уважаема госпожице Стийл,

Въпреки всичко предпочитам моето заглавие пред Вашето. И то го предпочитам по най-различни начини. Хубаво е да знам, че съм си собствен господар и никой не ме укорява за нищо. Освен майка ми от време на време и доктор Флин. И ти.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Забелязвам, че барабаня с пръсти, докато чакам отговора ѝ.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Аз? Да укорявам?

Дата: 31 май 2011, 19:22

До: Крисчън Грей

Сър,

Кога съм имала смелостта да Ви укорявам, господин Грей? Мисля, че ме бъркате с някоя друга… което е непростимо. Наистина трябва да се приготвя.

Твоя Ана

Ах ти! Скастряш ме с имейли при всяка възможност. Как бих могъл да те сбъркам с друга?

От: Крисчън Грей

Относно: Дупето ти

Дата: 31 май 2011, 16:25

До: Анастейжа Стийл

Уважаема госпожице Стийл,

Може ли да се приготвите писмено? Мога ли да закопчая ципа на роклята ви?

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

От: Анастейжа Стийл

Относно: Забранено за деца под 17

Дата: 31 май 2011, 19:28

До: Крисчън Грей

Бих предпочела да го свалиш.

Думите ѝ се отправят право към члена ми и му съобщават да се надигне.

Тази работа плаче за… как го каза тя? ДА КРЕЩЯ С ГЛАВНИ БУКВИ.

От: Крисчън Грей

Относно: Внимавай какво си пожелаваш…

Дата: 31 май 2011, 16:31

До: Анастейжа Стийл

СЪЩО И АЗ.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

От: Анастейжа Стийл

Относно: Копнея

Дата: 31 май 2011, 19:33

До: Крисчън Грей

Бавно…

От: Крисчън Грей

Относно: Стенание

Дата: 31 май 2011, 16:35

До: Анастейжа Стийл

Искам да съм при теб.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

От: Анастейжа Стийл

Относно: Без дъх

Дата: 31 май 2011, 19:37

До: Крисчън Грей

И АЗ.

Кой друг е в състояние да ме възбуди с един имейл?

От: Анастейжа Стийл

Относно: Без дъх

Дата: 31 май 2011, 19:39

До: Крисчън Грей

Викат ме. Трябва да тръгвам.

После, бебчо.

Подсмихвам се на думите ѝ.

От: Крисчън Грей

Относно: Плагиатство

Дата: 31 май 2011, 16:41

До: Анастейжа Стийл

Открадна ми репликата и ме заряза.

Приятна вечеря.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Андреа чука на вратата с нови материали от Барни и соларния таблет, който разработваме. Изненадана е, че се радвам да я видя.

— Благодаря, Андреа.

— Няма за какво, господин Грей. — Усмихва ми се. — Искате ли кафе?

— Да, благодаря.

— С мляко ли?

— Не, благодаря.

Денят ми става значително по-хубав. Тръшнах Бастил два пъти по време на кикбокса. Това не се беше случвало. Докато си обличам сакото след душа, съм готов да се срещна с Елена и да отговоря на въпросите ѝ.

Пристига Тейлър.

— Искате ли да ви закарам, господине?

— Не. Ще взема R8.

— Добре, господине.

Преди да изляза проверявам имейла си.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Виж кой говори

Дата: 31 май 2011, 22:18

До: Крисчън Грей

Сър, ако не ме лъже паметта, оригиналната реплика беше на Елиът.

В какъв смисъл съм те зарязала?

Твоя Ана

Тя да не би да флиртува с мен? Отново ли?

И е моята Ана. Отново.

От: Крисчън Грей

Относно: Недовършена работа

Дата: 31 май 2011, 19:22

До: Анастейжа Стийл

Госпожице Стийл,

Радвам се, че ми пишете пак. Тръгнахте си така внезапно точно когато започна да става много интересно.

Няма нищо оригинално в Елиът. Вероятно е откраднал репликата от някой друг.

Как мина вечерята?

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Изпращам мейла.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Каква недовършена работа?

Дата: 31 май 2011, 22:26

До: Крисчън Грей

Вечерята беше много хубава, ядох много. Предполагам това ще Ви зарадва.

В какъв смисъл интересно?

Радвам се, че се храни…

От: Крисчън Грей

Относно: Определено недовършена работа

Дата: 31 май 2011, 19:30

До: Анастейжа Стийл

Нарочно ли се правите на глупава? Мисля, че Вие ме помолихте да разкопчая роклята Ви.

С нетърпение очаквам да го направя.

Толкова се радвам, че се храниш!

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

От: Анастейжа Стийл

Относно: Е, уикендът е пред нас

Дата: 31 май 2011, 22:36

До: Крисчън Грей

Разбира се, че се храня. Единствено несигурността около теб ми секва апетита.

И никога не бих си позволила да бъда безотговорно глупава, господин Грей.

Но Вие вече сте разбрали това :)

Значи когато е с мен няма апетит, така ли излиза? Това не е добре. И ми се подиграва. Отново.

От: Крисчън Грей

Относно: Не мога да дочакам

Дата: 31 май 2011, 19:40

До: Анастейжа Стийл

Ще запомня това, госпожице Стийл, и ще използвам познанието в моя полза.

Не ми е приятно да разбера, че аз съм причината за лошия Ви апетит. Мислех, че имам по-питателен ефект върху вас. Поне това е ефектът, който Вие имате върху мен. Много приятен ефект, между другото.

Наистина трудно ще дочакам следващата ни среща.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

От: Анастейжа Стийл

Относно: Лингвистични гимнастики

Дата: 31 май 2011, 22:36

До: Крисчън Грей

Пак ли си гледал в синонимния речник? Или си играеш на думи?

Прихвам.

От: Крисчън Грей

Относно: Бръщолевя си

Дата: 31 май 2011, 19:40

До: Анастейжа Стийл

Познавате ме прекалено добре, госпожице Стийл.

На вечеря съм със стара приятелка. Тръгвам с колата. До после, бебчо :).

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Колкото и да ми се иска да продължа да си бъбря с Ана, не искам да закъснея за вечеря. Ако закъснея, Елена ще се ядоса. Изключвам компютъра, вземам си портфейла и телефона и се качвам в асансьора за гаража.

Клуб „Майл Хай“ се намира на пентхаус етажа на Кълъмбия Тауър. Слънцето потъва към върховете на национален парк „Олимпик“ и оцветява небето с впечатляваща смес от оранжево, розово и опал. Невероятно е. Тази гледка много ще хареса на Ана. Трябва да я доведа.

Елена се е настанила на ъглова маса. Маха ми с ръка, широко усмихната. Оберкелнерът ме отвежда до масата ѝ, тя става, поднася ми бузата си и мърка:

— Здравей, Крисчън.

— Добър вечер, Елена. Както винаги, изглеждаш чудесно. — Целувам я по бузата. Тя отмята платиненорусата си коса на една страна, както прави винаги, когато е в игриво настроение.

— Сядай — кани ме. — Какво ще пиеш? — Пръстите ѝ с обичайния ален лак, нейна запазена марка, стискат висока чаша шампанско.

— Виждам, че си започнала с „Кристъл“.

— Имаме повод за празнуване, нали?

— Така ли?

— Крисчън. Разказвай за момичето.

— За мен совиньон блан „Мендочино“ — обръщам се към сервитьора. Той кима и се отдалечава с бърза крачка.

— Няма ли повод за празнуване? — Елена отпива глътка шампанско и извива вежди.

— Просто не разбирам защо правиш чак такъв въпрос.

— Не правя въпрос. Просто съм любопитна. Тя на колко години е? С какво се занимава?

— Току-що се дипломира.

— Не е ли малко млада за теб?

Извивам вежда.

— Сериозно ли ме питаш? Точно ти ли?

Елена избухва в смях.

— Как е Айзък? — подсмихвам се аз.

Тя отново прихва.

— Държи се прилично. — Очите ѝ блестят палаво.

— Сигурно умираш от скука — отвръщам сухо.

Тя се усмихва леко напрегнато.

— Той е добро домашно животинче. Хайде да поръчваме.

Докато ядем раци, решавам да не я измъчвам повече.

— Казва се Анастейжа и учи литература в университета на Ванкувър, запознахме се, когато дойде да ме интервюира за студентския вестник. Тази година изнасях реч на церемонията по връчването на дипломите.

— Тя запозната ли е?

— Все още не, но се надявам.

— Леле!

— Да. Избяга в Джорджия, за да премисля нещата.

— Далече е отишла.

— Знам. — Поглеждам раците и се питам как е Ана и какво прави; надявам се да спи… сама. Когато вдигам глава, Елена ме наблюдава. Напрегнато.

— Не съм те виждала в подобно състояние — казва тя.

— Какво искаш да кажеш?

— Разсеян си. Не е типично за теб.

— Толкова ли е очевидно?

Тя кима и погледът ѝ омеква.

— За мен е очевидно. Според мен тя е преобърнала целия ти свят.

Поемам си рязко дъх, но се прикривам, като вдигам чашата към устата си.

„Много проницателно, госпожо Линкълн“.

— Мислиш ли? — казвам, след като отпивам.

— Така ми се струва — отвръща тя и очите ѝ ме пронизват.

— Тя ме обезоръжава.

— Сигурна съм, че това е нещо ново. Обзалагам се, че се питаш какво прави в Джорджия, какво мисли. Познавам те.

— Да. Искам да вземе правилното решение.

— Иди да я видиш.

— Какво?

— Чу ме.

— Сериозно ли говориш?

— След като тя не може да реши. Върви да се възползваш от невероятния си чар.

Сумтя подигравателно.

— Крисчън — кара ми се тя, — когато искаш нещо толкова много, преследваш целта и винаги побеждаваш. Това ти е добре известно. Наистина се отнасяш към себе си ужасно негативно. Направо ме побъркваш.

Въздишам.

— Не съм сигурен.

— Сигурно горкото момиче е отегчено до смърт там. Върви. Ще получиш отговор. Ако е не, продължаваш напред, ако е да — радвай се на времето с нея.

— Тя се връща в петък.

— Възползвай се от възможността, миличък.

— Тя ми каза, че ѝ липсвам.

— Ето, виждаш ли? — Очите ѝ блестят доволно.

— Ще си помисля. Още шампанско?

— Да, благодаря — отвръща тя и се усмихва като момиче.

Докато шофирам към Ескала, обмислям съвета на Елена. Бих могъл да отида да се видя с Ана. След като ми каза, че ѝ липсвам… а и самолетът е на разположение.

Връщам се у дома и сядам да прочета последния ѝ имейл.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Подходяща компания за вечеря

Дата: 31 май 2011, 23:58

До: Крисчън Грей

Надявам се вечерята ти със старата приятелка да е минала забавно.

Ана

ПП: Госпожа Робинсън ли беше?

Мамка му!

Това е съвършеното извинение. Трябва да отговоря лично. Звъня на Тейлър и му казвам, че на сутринта имам нужда от Стивън и гълфстрийма.

— Разбира се, господин Грей. Къде заминавате?

— Ние заминаваме за Савана.

— Добре, господине.

Долавям в гласа му весела нотка.

Сряда, 1 юни 2011

Сутринта протича интересно. Тръгваме от Боинг Фийлд в 11:30; Стивън лети с втория си пилот, Джил Бейли, и трябва да пристигнем в Джорджия в 19:30 местно време.

Бил е уредил за утре среща с комисията по строителство на Савана, а тази вечер вероятно ще се срещнем с тях за по питие. Така че, ако Анастейжа е заета или не иска да се видим, пътуването няма да е напразно.

„Точно така, залъгвай се, Грей“.

С Тейлър похапнахме лек обяд и сега той оправя разни документи, а аз имам да почета.

Единствената част от уравнението, която ми предстои да реша, е срещата с Ана. Да видим какво ще излезе, когато пристигна в Савана; надявам се по време на полета да ме осени вдъхновение.

Прокарвам ръка през косата и за пръв път от много време се отпускам и задрямвам, докато G550 лети на девет хиляди метра височина към международно летище Савана/Хилтън Хед. Боботенето на двигателите ме успокоява, освен това съм изморен. Много изморен.

„Заради кошмарите е, Грей“.

Нямам представа защо сега са толкова натрапчиви. Затварям очи.

— Така ще бъде с мен. Разбра ли?

— Да, госпожо.

Тя прокарва ален нокът по гърдите ми.

Трепвам и дърпам връзките, а тъмнината се надига и кожата ми гори под всеки неин допир. Аз обаче не издавам и звук.

Не смея.

— Ако се държиш прилично, ще ти позволя да свършиш. В устата ми.

Леле!

— Но все още не. Преди това те чака дълъг път.

Нокътят ѝ прокарва огнена нишка по кожата ми, от гръдната ми кост до пъпа.

Иска ми се да изкрещя.

Тя сграбчва лицето ми, отваря устата ми и ме целува.

Езикът ѝ е настойчив, мокър.

Тя размахва кожения камшик.

Знам, че ще ми е трудно да го издържа.

Не откъсвам обаче очи от наградата. Проклетата ѝ уста.

Когато първият удар опарва кожата ми, посрещам болката и ендорфинът нахлува.

— Господин Грей, кацаме след трийсет минути — казва Тейлър и ме стряска. — Добре ли сте, господине?

— Нищо ми няма.

— Искате ли вода?

— Да, благодаря. — Поемам си дълбоко дъх и се старая да накарам сърцето си да се успокои, а Тейлър ми подава чаша студена вода „Евиан“. Пия с удоволствие, доволен, че Тейлър е единственият на борда. Не се случва често да сънувам зашеметяващите дни с госпожа Линкълн.

Небето е синьо, пръснатите облачета порозовяват от слънцето в ранната вечер. Светлината е ослепителна. Златна. Носи спокойствие. Залязващото слънце се отразява в кълбестите облаци. За момент ми се приисква да съм на глайдера си. Обзалагам се, че топлите течения тук са фантастични.

Точно така!

Това ще направя: ще заведа Ана да полети. Това е нещо повече, нали така?

— Тейлър.

— Да, господине?

— Искам да заведа Анастейжа да лети над Джорджия, утре, на зазоряване, стига да намерим подходящо място. И по-късно става. — Ако е по-късно, ще се наложи да преместя срещата.

— Ще го уредя.

— Цената е без значение.

— Да, господине.

— Благодаря.

Сега остава да кажа на Ана.

Самолетът спира близо до терминала до кулата на летището. Чакат ни два автомобила. С Тейлър слизаме от самолета и усещаме задушаващата топлина.

Леле, тук е направо лепкаво, дори по това време.

Представителят на автомобили под наем подава и двата ключа на Тейлър. Извивам вежди.

— Форд „Мустанг“, а?

— Това беше единственият автомобил, който успях да намеря в Савана за толкова кратко време.

Тейлър ме поглежда с неудобство.

— Поне е червен кабриолет — казвам. — Надявам се да е с климатик в това време.

— Би трябвало да има всички екстри, господине.

— Добре, благодаря. — Вземам ключовете от него, грабвам чантата и го оставям да разтовари останалата част от багажа от самолета и да го прехвърли в джипа.

Стискам ръцете на Стивън и Бейли и им благодаря за безаварийния полет. Качвам се в мустанга, излизам от летището и поемам към центъра на Савана. Слушам Брус на айпода си — включен е към колоните на автомобила.

Андреа ми е резервирала апартамент в хотел „Бохимиън“, с изглед към река Савана. Смрачава се и гледката от балкона е впечатляваща: водите на реката блестят, отразяват цветовете на небето и светлините на моста и доковете. Небето на места изглежда нажежено до бяло, а другаде е тъмнолилаво.

Невероятна красота.

Нямам обаче време да стоя и да се възхищавам на гледката. Вадя лаптопа, включвам климатика на пълна мощност и звъня на Рос за най-новото.

— Откъде се взе този внезапен интерес към Джорджия, Крисчън?

— Лично е.

Тя сумти.

— Откога позволяваш на личния живот да влияе на работата ти?

„Откакто се запознах с Анастейжа Стийл“.

— Не харесвам Детройт — сопвам се аз.

— Добре — примирява се тя.

— По-късно може да се видя с човека от комисията на Савана — добавям в опит да замажа положението.

— Както кажеш. Крисчън. Има още няколко неща, за които трябва да говоря с теб. Пратката е пристигнала в Ротердам. Продължаваме ли?

— Да. Продължаваме. Обещал съм на „Енд Глобал Хънгър“. Трябва да приключим преди да се срещна отново с комитета.

— Добре. Нещо друго по въпроса за закупуването на издателство?

— Все още не съм решил.

— Според мен СИП има потенциал.

— Да. Може би. Трябва да помисля още малко.

— Имам среща с Марко, за да поговорим за положението с Лукас Удс.

— Добре, кажи ми как върви. Обади ми се по-късно.

— Добре. Чао засега.

Избягвам неизбежното. Знам, че е така. След това си казвам, че е най-добре да се оправя с госпожица Стийл — по имейла или по телефона, все още не съм решил как — на пълен стомах, затова си поръчвам вечеря. Докато чакам, получавам есемес от Андреа, в който ми съобщава, че няма да има среща на по питие тази вечер. Няма проблем. И без това ще се срещна с хората утре сутринта, стига да не летя с Ана.

Тейлър се обажда преди да дойдат от румсървиса.

— Господин Грей.

— Тейлър, настани ли се?

— Да, господине. Ще качат багажа ви след минутка.

— Супер.

— Асоциация „Полети Брънзуик“ предлагат безплатен глайдер. Помолих Андреа да им изпрати документите ви за летене. Щом подпишете документите, можете да летите.

— Чудесно.

— Можете да отидете по всяко време след шест сутринта.

— Идеално. Да са готови. Изпрати ми адреса.

— Добре.

На вратата се чука — багажът ми и румсървисът пристигат едновременно. Храната ухае прекрасно: пържени зелени домати, скариди и булгур. Все пак съм в Юга.

Докато се храня, обмислям стратегията с Ана. Мога да отида у майка ѝ утре, за закуска. Ще занеса кифлички. След това ще я заведа да лети. Така май е най-добре. Цял ден не се е свързвала с мен, затова предполагам, че е бясна. Препрочитам последното ѝ съобщение, след като приключвам с вечерята.

Какво има против Елена? Не знае нищичко за връзката ни. Двамата бяхме заедно много отдавна, а сега сме просто приятели. Защо ли се вбесява чак толкова?

Ако не беше Елена, един господ знае какво щеше да се случи с мен.

На вратата се чука. Тейлър е.

— Добър вечер, господине. Харесва ли ви стаята?

— Да, хубава е.

— Нося документите от асоциация „Брънзуик“.

Преглеждам споразумението за наем. Всичко ми се струва наред. Подписвам и му го подавам.

— Ще отида сам. Ще се видим направо там.

— Добре, господине. В шест ще съм там.

— Ще ти кажа, ако нещо се промени.

— Да подредя ли багажа ви, господине?

— Да, благодаря.

Той кима и отнася куфара ми в спалнята.

Неспокоен съм, трябва да преценя какво точно да кажа на Ана. Поглеждам часовника си: девет и двайсет. Оставил съм всичко за прекалено късно. Дали първо да пийна нещо? Оставям Тейлър да оправя багажа и решавам да проверя бара на хотела преди да говоря с Рос отново и да пиша на Ана.

Барът на последния етаж е препълнен, но си намирам място в края на плота и си поръчвам бира. Това е модерно място, с приглушена светлина и приятна атмосфера. Оглеждам бара и избягвам погледите на двете жени до мен… и изведнъж някакво движение привлича вниманието ми: махагонова коса се замята, отразява светлината.

Това е Ана!

Не гледа към мен, седнала е срещу жена, която може да е единствено майка ѝ. Приликата е поразителна.

Каква е скапаната вероятност да се засечем тъкмо тук?

От всички барове… Господи!

Наблюдавам ги като омагьосан. Пият коктейли — „Космополитън“, струва ми се. Майка ѝ е поразителна, същата е като Ана, но вече стара; прилича на жена на четирийсет, с дълга тъмна коса и очи в същия син нюанс като на Ана. Има нещо бохемско в нея… не е от жените, които на мига ще свържа с фръцлите в голфклубовете. Може да се е облякла по този начин, защото е излязла с младата си красива дъщеря.

Невероятно.

„Възползвай се, Грей“.

Вадя телефона от джоба на дънките. Крайно време е да пусна имейл на Ана. Ще стане интересно. Първо ще разбера в какво настроение е… и след това ще наблюдавам.

От: Крисчън Грей

Относно: Компания за вечеря

Дата: 31 май 2011, 21:40

До: Анастейжа Стийл

Да, вечерях с госпожа Робинсън. Тя е просто стара приятелка, Ана.

Очаквам с нетърпение да те видя. Липсваш ми.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Майка ѝ ми се струва сериозна, може би е загрижена за дъщеря си или пък просто се опитва да изкопчи някаква информация от нея.

„Пожелавам ви успех, госпожо Адамс“.

Питам се дали не обсъждат мен. Майка ѝ се изправя. Май ще ходи до тоалетната. Ана бръква в чантата си и вади блакберито.

Започва се…

Тя зачита, раменете ѝ се отпускат, пръстите започват да барабанят по масата. След това се прехвърлят върху клавиатурата. Не виждам лицето ѝ, което е много неприятно, но тя май не е много впечатлена от прочетеното. След малко зарязва телефона на масата и ми си струва, че е възмутена.

Това изобщо не е добре.

Майка ѝ се връща и дава знак на един от сервитьорите да донесе нови напитки. Интересно колко ли са изпили досега?

Проверявам си телефона и, както може да се очаква, отговорът е пристигнал.

От: Анастейжа Стийл

Относно: СТАРА КОМПАНИЯ за вечеря

Дата: 31 май 2011, 21:42

До: Крисчън Грей

Тя не е само стара приятелка.

Намерила си е някое друго младо момче?

Май си остарял за нея.

Това ли беше причината да прекрати връзката си с теб?

Какви ги дрънка, по дяволите? Кипвам.

Айзък е почти на трийсет.

Също като мен!

Как смее?

Да не би да е добила кураж от изпития алкохол?

„Крайно време е да се появиш, Грей“.

От: Крисчън Грей

Относно: Внимавай…

Дата: 31 май 2011, 21:45

До: Анастейжа Стийл

Това не е нещо, което мога да дискутирам с имейли.

Колко космополитъна мислиш да изпиеш?

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Тя поглежда телефона и на мига изпъва гръб и се врътва към заведението.

„Време е за шоу, Грей“.

Оставям десетачка на бара и тръгвам към тях.

Погледите ни се срещат. Тя пребледнява от шока, поне така ми се струва, а аз все още не знам как ще ме посрещне или как ще овладея избухването си, ако каже още нещо за Елена.

Тя прибира косата зад ушите си с неуверени пръсти. Сигурен знак, че е нервна.

— Здрасти — изквичава нервно.

— Здравей. — Навеждам се и я целувам по бузата. Тя ухае божествено, но се напряга, когато устните ми докосват кожата ѝ. Прелестна — слънцето е жарнало кожата ѝ. Не носи сутиен. Гърдите ѝ напират под копринения топ, но са скрити от дългата коса.

Само за мен са, нали?

Въпреки че е бясна, се радвам да я видя.

— Крисчън, това е майка ми, Карла.

— Много се радвам да се запозная с вас, госпожо Адамс.

Майка ѝ не откъсва очи от мен.

Преценява ме. „Не обръщай внимание, Грей“.

След пауза, която е доста по-дълга от необходимото, тя казва само:

— Крисчън!

— Какво правиш тук? — пита обвинително Ана.

— Дойдох да те видя, разбира се. И съм отседнал в този хотел.

— Отседнал си тук? — почти изписква тя.

„Да, и аз не мога да повярвам“.

— Е, вчера си пожела да съм тук. — Опитвам се да преценя реакцията ѝ. Досега съм видял нервно наместване на стола и съм чул обвинителен тон и напрегнат глас. Не върви добре. — А ние се стремим да задоволяваме желанията на госпожица Стийл — добавям с надеждата да ѝ пооправя настроението.

— Ще ни направите ли компания за по едно питие, Крисчън? — предлага мило госпожа Адамс и маха на сервитьора.

Имам нужда от нещо по-силно от бира.

— Един джин с тоник — казвам на човека. — „Хендрикс“, ако имате, или „Бомбай Сапфайър“. Краставичка с „Хендрикс“, лайм с „Бомбай“.

— И още два космополитъна, ако обичате — добавя Ана и ме поглежда нервно.

Има право да е нервна. Според мен е изпила предостатъчно.

— Седнете, Крисчън.

— Благодаря, госпожо Адамс.

Изпълнявам послушно и сядам до Ана.

— Значи по една огромна случайност си отседнал в хотела, в който аз по друга огромна случайност пия? — Гласът на Ана е напрегнат.

— Или да го кажем по друг начин. Ти случайно пиеш в хотела, в който аз по случайност съм отседнал. Всъщност току-що приключих с вечерята си, дойдох да пийна нещо и те видях. Тъкмо се бях замислил дълбоко над последния ти имейл, вдигам очи и… — поглеждам я многозначително — ето те и теб. Каква случайност!

Ана е явно смутена.

— С майка ми бяхме на пазар тази сутрин, после на плажа, и решихме да пийнем по нещо — обяснява тя бързо, сякаш се оправдава, че пие в бар с майка си.

— Ти ли купи това потниче? — питам. Наистина изглежда зашеметяващо. Камизолата ѝ е смарагдовозелена; направил съм добър избор — цвят на скъпоценен камък — за дрехите, които Каролайн Актън е избрала за нея. — Цветът ти отива. И си хванала малко тен. Изглеждаш прекрасно.

Тя се изчервява и устните ѝ се извиват, когато чува комплимента.

— Мислех да мина да те видя утре у вас. Но ето, че те намирам тук.

Хващам ръката ѝ, защото горя от желание да я докосна, и я стискам лекичко. Бавно галя кокалчетата с палец и дишането ѝ се променя.

„Точно така, Ана. Почувствай го.

Не ми се сърди“.

Тя вдига очи към мен и съм възнаграден със срамежлива усмивка.

— Мислех да те изненадам, но както винаги си една точка напред с изненадите. Не очаквах да те видя тук. Не искам да отнемам от времето, което искаш да прекараш с майка си. Ще пийна едно бързо питие и ще се качвам. Имам доста работа. — Едва се сдържам да не целуна кокалчетата ѝ. Не знам какво е казала на майка си за нас, ако изобщо е казала нещо.

— Крисчън, така се радвам да се запознаем. Ана говори с толкова топли чувства за вас.

— Нима? — Поглеждам Ана и тя се изчервява.

Топли чувства, а?

На това му се казва добра новина.

Сервитьорът оставя джина с тоник пред мен.

— „Хендрикс“, сър!

— Благодаря.

Сервира на Ана и майка ѝ нови коктейли.

— Колко време ще останете в Джорджия, Крисчън? — пита майка ѝ.

— До петък, госпожо Адамс.

— Нека вечеряме всички у нас утре. И моля, наричайте ме Карла.

— С удоволствие, Карла.

— Идеално — отвръща тя. — Извинете ме, но се налага да отида до тоалетната.

Изправям се заедно с нея, след това сядам, готов да посрещна унищожителния гняв на госпожица Стийл. Отново хващам ръката ѝ.

— Значи си ми ядосана, че съм вечерял със стара приятелка? — Целувам всяко кокалче.

— Да — сопва се тя.

Да не би да ревнува?

— Сексуалната ни връзка беше преди много години, Анастейжа. Не искам никоя друга. Искам само теб. Не си ли го разбрала?

— Когато мисля за нея, си я представям като някаква насилница на малки момчета, Крисчън.

Изтръпвам.

— Не може да съдиш хората така. Не беше така. — Пускам ръката ѝ, обзет от безсилие.

— О, нима? А как беше? — сопва се тя и вирва предизвикателно малката си брадичка.

Алкохолът ли говори?

Тя продължава:

— Възползвала се е от едно петнайсетгодишно дете. Ако ти беше петнайсетгодишно момиче, а Робинсън не беше госпожа, а господин, който те вкарва в такава връзка, дали би изглеждало пак така нормално? Ами ако се беше случило на Мия?

Сега вече говори глупости.

— Ана, не беше така.

Очите ѝ блестят. Много е ядосана. Защо? Тази работа няма нищо общо с нея. Само че аз не искам да се разрази скандал насред бара. Овладявам гласа си.

— Или поне не се чувствах така. Тя дойде в живота ми за добро. Тя беше това, от което имах нужда.

Господи, сигурно щях вече да съм мъртъв, ако не беше Елена. Едва успявам да се овладея.

Тя смръщва вежди.

— Не разбирам.

„Накарай я да млъкне, Грей“.

— Анастейжа, майка ти ще се върне всеки момент. Не ми е удобно да говоря за това точно сега. После… може би. Ако не ме искаш тук, самолетът ми чака. Мога да си ида веднага.

Веднага проличава, че я обзема паника.

— Не, не си отивай. Моля те. Наистина съм щастлива, че си тук.

„Наистина щастлива“ ли каза? За малко да ме заблудиш.

— Просто се опитвам да те накарам да разбереш. Ядосах се, защото в мига, в който ме няма край теб, ти излизаш с нея. Помисли си как се чувстваш ти, когато знаеш, че Хосе е с мен. А Хосе е просто приятел. И никога не съм имала сексуална връзка с него. Докато ти и тя…

— Ревнуваш ли?

Как да я накарам да разбере, че двамата с Елена сме приятели? Няма причина да ревнува.

Очевидно госпожица Стийл обича да притежава хората и чувствата им.

Трябват ми няколко секунди, докато осъзная, че и аз съм същият.

— Да. И съм ядосана за това, което ти е направила — продължава тя.

— Анастейжа, тя ми помогна. Това е всичко, което ще кажа за нея. А за ревността… е, значи можеш да разбереш как се чувства човек, когато не е основателна. Не се е налагало да се оправдавам за постъпките си през последните седем години — пред никого. Пред абсолютно никого. Правя това, което пожелая, Анастейжа. Обичам свободата си. Не отидох да вечерям с нея, за да те разстройвам. Тя е приятел и бизнеспартньор.

Тя се ококорва.

А, не съм ли споменал?

Че защо да го споменавам? Това няма абсолютно нищо общо с нея.

— Да, ние сме бизнеспартньори. Сексът е минало и за двама ни. От години.

— Защо прекратихте връзката си?

— Мъжът ѝ разбра. Не може ли да говорим за това друг път? Някъде… насаме?

— Няма да ме убедиш, че не е педофилка.

„Мама му стара, Ана! Прекаляваш!“

— Не мисля за нея по този начин. И никога не съм мислил така. Стига вече! — изръмжавам.

— Обичаше ли я?

Какво?

— Карате ли се? — Карла се връща. Ана се насилва да се усмихне и стомахът ми се свива.

— Не, мамо.

Обичал ли съм Елена?

Отпивам от напитката си. Мама му стара, обожавах я… но дали съм я обичал? Нелеп въпрос. Не знам нищичко за романтичната любов. Това са нейните глупости за цветя и рози. Сигурно сантименталните романи, в които действието се развива през деветнайсети век, са напълнили главата ѝ с простотии.

Писва ми.

— Е, дами, ще ви оставя да си поговорите. Пишете напитките на сметката ми. Стая 612. Ще ти се обадя сутринта, Анастейжа. До утре, Карла.

— О, толкова е приятно да те наричат по име.

— Красиво име за красива жена. — Стискам ръката на Карла. Комплиментът е искрен, макар да не се усмихвам.

Ана мълчи, умолява ме с поглед, който пренебрегвам. Целувам я по бузата.

— После, бебчо — прошепвам на ухото ѝ, след това се врътвам и тръгвам през бара, за да се върна в стаята си.

Това момиче ме провокира по начин, по който никой досега не е успявал.

Много ми е ядосана; може пък да е предменструален синдром. Нали каза, че цикълът ѝ трябва да дойде тази седмица.

Втурвам се в стаята си, трясвам вратата и излизам на балкона. Топло е. Поемам дълбоко дъх, усещам наситения дъх на реката. Нощта се е спуснала и реката е мастиленочерна, също като небето… и като настроението ми. Дори не съм споменал за летенето утре. Стискам перилата на балкона. Светлините на брега и на моста подобряват гледката… но не и настроението ми.

Защо защитавам връзка, която е започнала по времето, когато Ана сигурно е била в четвърти клас? Да, необичайно е, но нищо повече.

Прокарвам ръце през косата си. Това пътуване не се получава, както съм очаквал. Изглежда, е грешка да дойда тук. А като си помисля, че Елена ме накара да дойда.

Телефонът ми бръмва и се надявам да е Ана. Оказва се Рос.

— Да — сопвам се.

— Господи, Крисчън, да не би да те прекъсвам?

— Не, извинявай. Какво става? — „Успокой се, Грей“.

— Исках да ти разкажа за срещата с Марко. Ако не е удобно, ще позвъня утре сутринта.

— Не, всичко е наред.

На вратата се чука.

— Чакай малко, Рос. — Отварям и очаквам Тейлър или някой от хотела, но се оказва Ана, стои в коридора, срамежлива и красива.

Тя е тук!

Отварям по-широко и ѝ давам знак да влезе.

— Изплатени ли са всички дължими суми на уволнените? — питам Рос, без да откъсвам очи от Ана.

— Да.

Ана влиза в стаята и ме наблюдава уплашено, устните ѝ са разтворени, влажни, очите ѝ потъмняват. Какво е това? Откъде е тази промяна? Познавам този поглед. Това е желание. Тя ме желае. Аз също я желая, особено след разправията в бара.

Иначе защо ще идва?

— И колко ни излезе всичко това? — питам Рос.

— Почти два милиона.

Подсвирвам през зъби.

— Това е адски скъпа грешка.

— ГЕХ поема отдела по фиброоптика. — Тя е права. Нали това е една от целите ни.

— А Лукас? — питам.

— Той реагира зле.

Отварям минибара и давам знак на Ана да си вземе нещо. Оставям я и тръгвам към спалнята.

— Какво е направил?

— Истеричен пристъп.

Пускам водата в банята, за да напълни огромната мраморна вана на нивото на пода, и добавям ароматно масло. Вътре има място за шестима.

— По-голямата част от тези пари са за него — напомням на Рос и проверявам температурата на водата. — Освен това получава много сладка сума за компанията. Винаги може да започне от нулата.

Обръщам се, за да изляза, но премислям и решавам да запаля свещи и да ги подредя красиво по каменната пейка. Запалените свещи ще са „нещо повече“, нали?

— Заплашва с адвокати, въпреки че не разбирам защо. В това отношение сме бетон. Вода ли тече? — пита Рос.

— Да, пълня ваната.

— О, искаш ли да затваряме?

— Не. Има ли нещо друго?

— Да. Фред иска да говори с теб.

— Така ли?

— Прегледал е новия дизайн на Барни.

Връщам се в хола, отварям дизайна на Барни за таблета и я моля да каже на Андреа да ми изпрати новите схеми. Ана е извадила бутилка портокалов сок.

— Да не би това да е новият ти подход? Да те няма? — пита Рос. Смея се, но смехът е предизвикан от избора на Ана. Умна жена! Казвам на Рос, че ще се върна чак в петък.

— Сериозно ли си против Детройт?

— Тук има парцел, който ме интересува.

— Бил знае ли? — пита остро Рос.

— Да, кажи му да ми звънне.

— Добре. Тази вечер ходи ли да пийнеш с хората от Савана?

Отвръщам, че ще се видим утре. Внимавам как говоря, защото това е щекотлива тема за Рос.

— Искам да проверя какво предлага Джорджия, ако се включим. — Взимам една чаша, подавам я на Ана и ѝ посочвам кофичката с лед.

— Ако офертата им е достатъчно атрактивна — продължавам, — може и да я обмислим, въпреки че горещината тук е страшна.

Ана си налива.

— Малко е късно да си променяш мнението по този въпрос, Крисчън. Но пък може да ни даде преимущество с Детройт — казва Рос.

— Съгласен съм. Детройт си има предимства, освен това е по-хладно.

„Само че там ме чакат прекалено много призраци“.

— Кажи на Бил да ми позвъни. Утре. — Сега е късно и имам гостенка. — Да не е прекалено рано — предупреждавам.

Рос ми пожелава лека нощ и затварям.

Ана ме наблюдава резервирано, а аз я изпивам с поглед. Гъстата ѝ коса се стеле по слабите рамене, обрамчва прекрасното ѝ сериозно лице.

— Не отговори на въпроса ми — прошепва тя.

— Да.

— „Да“ като „Да, не отговорих“? или като „Да, не я обичах“?

Няма да престане да разпитва. Облягам се на стената и скръствам ръце, за да не я прегърна.

— Какво правиш тук, Анастейжа?

— Току-що ти казах.

„Престани да я измъчваш, Грей“.

— Да, не я обичах.

Раменете ѝ се отпускат и изражението ѝ става по-меко. Тъкмо това иска да чуе.

— Ти определено ме изненадваш, Анастейжа, моя зеленоока богиньо. Кой би помислил!

„Наистина ли си зеленооката ми богиня?“

— Смеете ли ми се, господин Грей?

— Смея ли? — отвръщам.

— Да, мисля, че ми се смеете, и го правите доста често — подсмихва се тя и забива съвършените си зъби в устната си.

Прави го нарочно.

— Моля те, спри да си ядеш устната. В моята стая си, не съм те виждал от почти три дни и изминах доста път да те видя. — Трябва да знам, че отношенията ни са добри, по единствения начин, който знам. Искам да я изчукам, яко.

Телефонът ми звънва, но аз го изключвам, без да погледна кой е. Който и да е, може да почака.

Пристъпвам към нея.

— Искам те, Анастейжа. Сега. И ти ме искаш. Затова си тук.

— Наистина исках да знам — обяснява тя.

— И сега, като знаеш, ще си тръгнеш ли, или ще останеш? — питам и заставам пред нея.

— Ще остана.

— Надявах се да го кажеш. — Поглеждам я и с удоволствие забелязвам как ирисите ѝ потъмняват.

Тя ме желае.

— Беше много ядосана — прошепвам.

За мен е все още нещо съвсем ново да се справям с гнева ѝ, да обръщам внимание на чувствата ѝ.

— Да. Много.

— Не помня някой друг освен семейството ми да ми е бил ядосан. Мисля, че ми харесва. — Докосвам нежно лицето ѝ с върховете на пръстите си и ги спускам до брадичката ѝ. Тя затваря очи и навежда буза, за да ми е по-удобно. Отпускам глава и проследявам с нос извивката на голото ѝ рамо, чак до ухото, вдъхвам сладкия ѝ аромат и желанието нахлува в тялото ми. Пръстите ми се вплитат в косата ѝ.

— Трябва да поговорим — шепне тя.

— После.

— Искам да ти кажа наистина много неща.

— И аз. — Целувам мястото под ухото и подръпвам косата ѝ, изтеглям я назад, за да се открие гърлото. Зъбите и устните ми издраскват брадичката, спускат се по врата и тялото ми жужи от желание.

— Искам те — прошепвам, докато целувам мястото, където пулсът ѝ тупти под кожата. Тя стене и стиска ръцете ми. За момент се напрягам, но тъмнината не помръдва.

— Кървиш ли? — питам между целувките.

— Да — отвръща тя.

— Имаш ли крампи?

— Не. — Гласът ѝ е тих, но въпреки това не скрива неудобството ѝ.

Прекъсвам целувките и я поглеждам в очите. Защо се срамува? Става въпрос за тялото ѝ.

— Взе ли си хапчето?

— Да.

Добре.

— Ела да се изкъпем във ваната.

Вътре в красивата баня пускам ръката на Ана. Горещо е, влажно, парата се вдига над пяната. Прекалено облечен съм за тази жега, ленената ми риза и дънките са залепнали за кожата ми.

Ана ме наблюдава, кожата ѝ е обсипана с капчици.

— Имаш ли с какво да си вържеш косата? — питам. Кичурите започват да полепват по лицето ѝ. Тя вади ластик от джоба на дънките си.

— Вдигни си косата — казвам и наблюдавам как изпълнява с бързи, опитни движения.

Браво на момичето ми! Вече няма разправии.

Няколко кичура се измъкват от опашката, но тя изглежда прекрасно. Пускам кранчето, хващам я за ръка и я отвеждам в другия край на банята, пред огромно огледало с позлатена рамка над двете вградени в мрамора мивки. Не откъсвам очи от нейните в огледалото, заставам зад нея и я моля да си свали сандалите. Тя ги маха и ги пуска на пода.

— Вдигни си ръцете — прошепвам. Стискам подгъва на красивия потник и го събличам през главата ѝ, освобождавам гърдите. След това разкопчавам най-горното копче на дънките и дръпвам ципа.

— Ще те чукам тук, Анастейжа. — Очите ѝ се спускат към устата ми и тя се облизва. Зениците ѝ блестят възбудено на приглушената светлина. Навеждам се и обсипвам врата ѝ с целувки, пъхвам палци в гайките на дънките и бавно ги смъквам от прекрасното ѝ дупе, като улавям и бикините. Клякам зад нея, спускам ги по краката ѝ, чак до стъпалата. — Излез от дънките — нареждам. Тя стиска ръба на мивката и се подчинява. Сега е гола и аз съм застанал точно зад задника ѝ. Мятам и дънки, и гащи, и потниче върху белия стол под мивката и се замислям за всичко, което мога да направя с това дупе. Забелязвам синя връвчица между краката ѝ — тампонът си е на място, затова започвам да я целувам и пощипвам отзад преди да се изправя. Очите ни се срещат в огледалото отново и аз прокарвам ръце по гладкия ѝ плосък корем.

— Погледни се само! Колко си красива! Виж само какво излъчваш! — Дишането ѝ се ускорява, когато поемам и двете ѝ ръце в своите и разтварям пръстите ѝ върху корема, под моите.

— Почувствай колко мека е кожата ти — шепна. Нежно спускам ръцете ѝ по тялото ѝ, за да опишат широк кръг, след това ги вдигам към гърдите.

— Почувствай колко пълни са гърдите ти. — Задържам ръцете ѝ под гърдите, за да ги обхване. Нежно дразня зърната с палци. Тя стене и извива гръб, притиска гърди в свързаните ни ръце. Стиска зърната между своите палци и моите, а аз ги трия внимателно, наслаждавам се как се втвърдяват и издължават.

Точно като една определена част от моето тяло.

Тя затваря очи и се гърчи пред мен, трие дупе в щръкналия ми член. Стене, отпуснала глава на рамото ми.

— Точно така, бебчо — шепна до врата ѝ и ми е безкрайно приятно да усещам как тялото ѝ оживява под собствените ѝ докосвания. Насочвам ръцете ѝ към ханша, след това към срамните косми. Пъхвам крак между нейните и със стъпалото я разкрачвам, докато насочвам пръстите ѝ към вулвата, един след друг, и ги притискам в клитора.

Тя стене и аз я наблюдавам в огледалото как се гърчи.

Господи, истинска богиня!

— Виж как сияеш, Анастейжа. — Целувам гърба и рамото ѝ, след това я пускам и тя отваря очи, когато отстъпвам назад.

— Продължи сама — настоявам и се питам какво ще направи.

В първия момент тя се колебае, след това започва да се разтърква с една ръка, но не е много ентусиазирана.

А, не, така няма да стане.

Бързо свалям лепкавата риза, дънките и бельото и хващам члена си.

— Искаш аз да го направя, нали? — питам.

Очите ѝ блестят в огледалото.

— О, да… моля те!

Долавям в гласа ѝ отчаяние, надежда. Прегръщам я, притискам се в гърба ѝ, членът ми се опира в резката на великолепния ѝ задник. Отново поемам ръцете ѝ в своите и ги водя по клитора, първо едната, след това и другата, отново и отново, притискам, галя, възбуждам. Тя скимти, докато смуча и захапвам тила ѝ. Краката ѝ се разтреперват. Завъртам я рязко, така че да застане с лице към мен, прихващам ръцете ѝ отзад, докато подръпвам опашката, завладявам устата ѝ, наслаждавам се на вкуса ѝ: портокалов сок и сладка, много сладка Ана. Диша тежко, също като мен.

— Кога започна цикълът ти, Анастейжа?

„Искам да те изчукам без презерватив“.

— В… вчера…

— Добре. — Отстъпвам назад и я завъртам. — Дръж се за мивката — заповядвам. Стискам я за ханша, вдигам я и я изтеглям назад, за да се превие. Ръцете ми пълзят по задника ѝ към синия конец и аз подръпвам тампона, хвърлям го в тоалетната. Тя ахва шокирана, но аз сграбчвам члена си и бързо го пъхвам в нея.

Дъхът ми свисти между зъбите.

Мама му стара! Тя е прекрасна. Невероятна. Кожа до кожа.

Отдръпвам се, после отново потъвам в нея, бавно, чувствам всеки хлъзгав сантиметър от нея. Тя стене и се притиска към мен.

Точно така, Ана!

Тя стиска по-здраво мрамора, когато ускорявам, и аз стискам дупето ѝ, напрежението расте… трупа се всеки път, когато се забивам в нея. Обладавам я. Притежавам я.

„Не бъде ревнива, Ана. Искам единствено теб.

Само теб.

Теб“.

Пръстите ми намират клитора ѝ и аз я дразня, галя, стимулирам я, така че краката ѝ отново се разтреперват.

— Точно така, бебчо — шепна дрезгаво, докато блъскам в ритъм, който показва, че я притежавам.

Недей да спориш с мен! Не се бори!

Краката ѝ се напрягат, тялото ѝ трепери. Неочаквано тя извиква, оргазмът я разтърсва и повлича и мен.

— О, Ана… — въздишам и я пускам, светът се размазва пред погледа ми и аз свършвам в нея.

— О, бебчо, дали някога ще ти се наситя? — шепна и се облягам на нея.

Бавно се отпускам на пода, повличам я след себе си и я прегръщам. Тя сяда, отпуска глава на рамото ми, все още задъхана.

Мили боже!

Било ли е така някога преди?

Целувам я по косата и тя се успокоява, затваря очи, дишането ѝ бавно се връща към нормалното, докато я притискам към мен. И двамата сме потни, горещо ни е във влажната баня, но аз не искам да съм никъде другаде.

Тя се премества и заявява:

— Кървя.

— Не ме притеснява. — Не искам да я пусна.

— Забелязах — отвръща тя сухо.

— Притесняваш ли се от това? — Не би трябвало. Напълно естествено е. Познавам една-единствена жена, която се мръщеше на секса по време на цикъл, но аз изобщо не обръщах внимание на тези нейни простотии.

— Не, никак. — Ана ме поглежда с ясните си сини очи.

— Добре. Хайде във ваната. Пускам я и веждите ѝ се свиват за момент, докато тя наблюдава гърдите ми. Поруменялото ѝ лице губи част от цвета си, а потъмнелите очи срещат моите.

— Какво има, Анастейжа? — питам стреснат от изражението ѝ.

— Белезите ти. Не са от варицела.

— Да, не са — сопвам се.

Не желая да говоря по този въпрос.

Изправям се и ѝ подавам ръка, за да се изправи и тя. Тя ме гледа ужасено.

След малко ще видя и съжаление.

— Не ме гледай така — предупреждавам я и пускам ръката ѝ.

„Не искам тъпото ти съжаление, Ана. Изобщо не припарвай в тази посока“.

Тя забожда поглед в пода. Очевидно е разбрала, поне така се надявам.

— Тя ли го направи? — пита едва чуто.

Мръщя се, не отговарям, докато се опитвам да потисна неочаквано избуялата ярост. Мълчанието ми я кара да вдигне очи.

— Тя? Госпожа Робинсън?

Ана пребледнява, когато чува отговора ми.

— Тя не е звяр, Анастейжа. Разбира се, че не. Не разбирам защо се чувстваш задължена да я изкараш изрод.

Тя навежда глава, за да не срещне погледа ми, и минава покрай мен, стъпва във ваната, потъва в пяната и не виждам тялото ѝ. Поглежда ме с разкаяние.

— Чудя се какво ли би било, ако не си я бил срещнал. Ако не те е вкарала в този… начин на живот.

По дяволите! Пак се връщаме на Елена.

Пристъпвам към ваната, плъзвам се във водата и сядам далече от нея. Тя ме гледа, очаква отговор. Мълчанието между нас натежава, докато не започвам да чувам единствено туптенето на кръвта в ушите ми.

Мама му стара!

Тя не откъсва очи от моите.

Не го прави, Ана!

Не. Няма да стане.

Тръсвам глава. Непоносима жена.

— Ако не беше госпожа Робинсън, най-вероятно щях да свърша като жената, която ме е родила.

Тя пъхва влажен кичур коса зад ухото си и мълчи.

Какво да кажа за Елена? Замислям се за връзката ни. Онези стремглави години. Тайните срещи. Бързото чукане. Болката. Удоволствието. Освобождаването… Заповедите и спокойствието, които тя внесе в света ми.

— Тя ме обичаше по начин, който беше… приемлив за мен — казвам тихо, сякаш съм сам.

— Приемлив? — пита Ана недоумяващо.

— Да.

Ана очаква още.

Иска още.

Мама му стара!

— Тя ме извади от самоунищожението, към което бях тръгнал. — Говоря съвсем тихо. — Много е трудно да растеш в перфектно семейство, когато самият ти не си перфектен.

Тя поема рязко въздух.

Уф! Толкова мразя да говоря за това.

— Тя все още ли те обича?

Не!

— Не мисля. Не и като мъж. По-скоро като приятел. Колко пъти искаш да ти кажа, че това беше преди много време? Това е минало. Не бих могъл да го променя, дори и да исках, а аз не искам да го променям. Тя ме спаси от самия мен. Никога не съм говорил с друг за тези неща. Освен, разбира се, с доктор Флин. И единствената причина да говоря с теб за това е, че искам да ми вярваш.

— Аз ти вярвам. Но искам да те опозная по-добре. А винаги, когато искам да говорим, ти ме разсейваш. Има толкова много неща, които искам да знам.

— Господи, Анастейжа, какво повече искаш да знаеш? Кажи ми какво искаш да направя.

Тя отново гледа ръцете си, топнати под водата.

— Опитвам се да разбера. Ти си… загадка. Не съм срещала човек като теб. И съм благодарна, че ми казваш нещата, за които питам.

Неочаквано изпълнена с решителност, тя се приближава през водата към мен, кожата ѝ прилепва към моята.

— Не ми се сърди, моля те.

— Не ти се сърдя, Анастейжа. Просто не съм свикнал да водя такива разговори и да ме подлагат на такива разпити. Правя го само с Флин и с…

По дяволите!

— С нея? С госпожа Робинсън ли? Говориш за тези неща с нея? — пита тя задъхано и тихо.

— Да.

— За какво говориш с нея?

Обръщам се към нея толкова рязко, че водата се разплисква и прелива на пода.

— Не се отказваш никога, нали? За живота, за вселената, за бизнеса. Анастейжа, с госпожа Робинсън се познаваме от много години. Можем да говорим за всичко.

— За мен? — пита тя.

— Да.

— Защо говориш с нея за мен? — пита тя и се цупи.

— Защото никога не съм срещал момиче като теб, Анастейжа.

— Какво значи това? Момиче, което не задава въпроси и не подписва автоматично договора ти?

Клатя глава.

— Не. Просто имам нужда от съвет.

— И приемаш съвети от Госпожа Педо? — сопва се тя.

— Анастейжа, спри — почти изкрещявам. — Достатъчно. Ще те напердаша! Нямам никакъв сексуален или емоционален интерес към нея. Тя е ценен приятел, мой бизнеспартньор — и толкова. Имали сме нещо, останало е в миналото. И това, което сме имали, е било само за мое добро, макар че прееба брака ѝ. Но връзката ни като такава приключи много отдавна.

Тя изпъва рамене.

— И родителите ти не разбраха нищо?

— Не — ръмжа аз. — Вече ме пита и аз ти отговорих.

Тя ме поглежда уморено и на мен ми се струва, че е наясно, че е стигнала до предела.

— Свърши ли? — питам.

— Засега да.

Слава богу. Не лъжеше, когато ми каза, че има много неща, за които да говорим. Само че сега не говорим за онова, за което аз искам. Трябва да съм наясно с положението. Искам да знам дали уговорката ни има някакъв шанс.

„Не пропускай възможността, Грей“.

— Добре. Сега е мой ред. Така и не отговори на имейла ми.

Тя прибира косата зад ухото си и клати глава.

— Щях да отговоря, но ти се появи.

— И ти се иска да не бях. — Притаявам дъх.

— Не, не е така. Радвам се, че си тук — уверява ме тя.

— Добре. И аз се радвам, че съм тук. Независимо от това, че трябваше да мина през този разпит. И така, след като за теб е допустимо да ме печеш на бавен огън, смяташ ли, че фактът, че съм прелетял цялото това разстояние да те видя, ти осигурява някакъв дипломатически имунитет? Не ми минават такива, госпожице Стийл. Искам да знам истината. Искам да знам как се чувстваш и какво чувстваш.

Тя свива вежди.

— Казах ти, че се радвам, че си тук. Благодаря, че дойде. Оценявам, че си минал цялото това разстояние заради мен — обяснява искрено тя.

— Удоволствието е изцяло мое. — Навеждам се напред, за да я целуна, и тя разцъфва като цвете, предлага и иска още. Отдръпвам се. — Не, мисля, че ми е нужно повече от това, нужни са ми отговорите на някои други мои въпроси преди да правим каквото и да е.

Тя въздиша и отново се напряга.

— Какво искаш да знаеш?

— Като за начало, какво реши за нашето бъдещо споразумение.

Тя нацупва уста, сякаш отговорът ще бъде неприемлив.

Мили боже.

— Не мисля, че мога да приема за много дълъг период. Цял уикенд да бъда нещо, което не съм. — Свежда поглед.

Това не означава „не“. Освен това мисля, че е права.

Стискам брадичката ѝ и вдигам главата ѝ, за да виждам очите ѝ.

— Да, и аз не мисля, че би могла.

— Смееш ли ми се?

— Да, но по добрия начин. — Целувам я отново. — От теб няма да излезе велика подчинена.

Тя остава с отворена уста. Да не би да се прави на обидена? След това избухва в смях, сладък, заразен, и разбирам, че не се сърди.

— Може би нямам добър учител.

— Добре казано, госпожице Стийл.

И аз избухвам в смях.

— Може би. Може би трябва да съм по-строг с теб. — Вглеждам се в нея. — Толкова ли беше зле, когато те наплясках първия път?

— Всъщност не — прошепва тя и се изчервява.

— Не ти се нрави самата идея? — опитвам се да ѝ подскажа.

— Предполагам. Идеята, че изпитваш удоволствие, а не бива.

— Помня, че се чувствах по същия начин в началото. Отнема време да се настроиш психически, че всичко е в главата ти, и да свикнеш да приемаш удоволствието.

Най-сетне водим разговор.

— Винаги може да ползваш някой от кодовете, Анастейжа. Не забравяй това. И ако спазваш правилата, което запълва огромната ми нужда да контролирам нещата, да знам, че ти си в безопасност… тогава бихме могли да намерим начин да продължим напред.

— Защо изпитваш нужда да ме контролираш?

— Защото това задоволява моя потребност към нещо, което съм нямал в детството си.

— Значи е нещо като терапия?

— Не съм мислил за това по този начин. Но, да, в крайна сметка може би е това.

Тя кима.

— Но има и друго. В един момент казваш да не те предизвиквам, после казваш, че това ти харесва. Границата е много тънка и не е лесно да се следи.

— Знам. Но засега се справяш успешно.

— Но каква цена плащам за това? Ръцете ми са винаги вързани.

— Обичам когато ръцете ти са вързани.

— Не това имах предвид. — Тя перва водата с ръка и ме изпръсква.

— Дали само ми се струва, или наистина ме изпръска?

— Да. Изпръсках те.

— О, госпожице Стийл! — Прегръщам я през кръста и я привличам в скута си и водата отново се лисва по пода. — Стига толкова приказки за тази вечер.

Държа главата ѝ между дланите си и я целувам, езикът ми разтваря устните ѝ, властва над нея. Тя прокарва пръсти през косата ми, отвръща на целувката, извива езика си под моя. Навеждам главата ѝ с една ръка, а с другата я премествам така, че да седне в мен.

Отдръпвам се, за да си поема дъх. Очите ѝ са тъмни, в тях се таи желание, копнежът ѝ да научи. Извивам китките ѝ зад гърба и ги стискам с една ръка.

— Сега. Готова ли си? — питам и я повдигам така, че еректиралият ми член е точно под нея.

— Да — въздиша тя и бавно се спуска върху мен, а аз наблюдавам изражението ѝ, докато я изпълвам. Тя стене, затваря очи, навира гърдите си в лицето ми.

Мили боже!

Извивам бедра, забивам се по-дълбоко в нея и се навеждам напред, та челата ни да се докоснат. С нея е наистина прекрасно.

— Моля те, пусни ми ръцете.

Отварям очи и виждам как устата ѝ се отваря и тя си поема дълбоко въздух.

— Не ме докосвай — моля аз, пускам ръцете ѝ и сграбчвам ханша ѝ. Тя стиска ръба на ваната и бавно започва да ме поема. Нагоре, после надолу. Отваря очи и вижда, че я наблюдавам. Гледам я. Тя ме язди, целува ме, езикът ѝ се вмъква в устата ми. Затварям очи и се наслаждавам на усещането.

Точно така, Ана!

Пръстите ѝ са в косата ми, теглят, дърпат, докато ме целува, мокрият ѝ език се преплита с моя при всяко движение. Държа бедрата ѝ и започвам да се повдигам по-високо, по-бързо и дори не усещам, че водата се изплисква навън.

Пет пари не давам. Желая я. Точно по този начин.

Желая тази красива жена, която стене до устата ми.

Нагоре. Надолу. Нагоре. Надолу. Отново и отново.

Тя ми се отдава. Тя ме поглъща.

— А! — Удоволствието засяда в гърлото ѝ.

— Точно така, бебчо — шепна, докато тя забързва ритъма, изкрещява и оргазмът ѝ изригва.

Обгръщам я с ръце, прегръщам я, притискам я, отпускам се и свършвам в нея.

— Ана, мила Ана! — изкрещявам и знам, че не искам никога да я пусна.

Тя ме целува по ухото.

— Беше… — задъхва се тя.

— Да. — Държа ръцете ѝ и я отмествам назад, за да я погледна. Тя ми се струва сънена, задоволена и предполагам, че изглеждам по същия начин.

— Благодаря ти — шепна.

Тя ме поглежда объркано.

— Задето не ме докосна — уточнявам.

Изражението ѝ омеква и тя вдига ръка. Клати глава и проследява устните ми с пръст.

— Каза, че е забранено. Разбирам. — Навежда се към мен и ме целува. Отнякъде изплува непознато чувство, надига се в гърдите ми, безименно, опасно.

— Да вървим в леглото. Освен ако не трябва да се прибираш. — Тревожа се от посоката на чувствата си.

— Не трябва.

— Добре. Остани.

Помагам ѝ да се изправи, излизам от ваната, избърсвам и двама ни с кърпи и прогонвам тревожното чувство.

Увивам я в нейната, загръщам се с друга, трета пускам на пода в напразен опит да попие водата, която се е разплискала. Докато аз почиствам, Ана отива до мивките.

Виж ти, вечерта се оказа интересна.

А тя е права. Хубаво е да се говори, макар да не съм сигурен, че решихме каквото и да било.

Тя си мие зъбите с моята четка, а аз излизам от банята, за да отида в спалнята. Усмихвам се. Вземам си телефона и виждам, че съм пропуснал обаждане от Тейлър.

Пускам му есемес.

●Всичко наред ли е? В шест отивам да летя.●

Той отговаря веднага.

●Затова звънях. Времето изглежда подходящо. Ще се видим на място. Лека нощ, господине.●

Ще заведа госпожица Стийл да лети! Радостта ми избликва в широка усмивка, когато тя излиза от банята, увита в кърпа.

— Трябва ми чантата. — Поглежда ме малко срамежливо.

— Май я остави в хола.

Тя отива да я вземе и аз си мия зъбите. Четката току-що е била в устата ѝ.

В стаята хвърлям кърпата, замятам чаршафите и лягам да чакам Ана. Тя отново хлътва в банята и затваря вратата.

След малко се връща. Пуска кърпата на пода и ляга до мен, гола, само по срамежлива усмивка. Лежим един срещу друг, гушнали възглавниците си.

— Спи ли ти се? — питам. Знам, че трябва да станем рано, а вече е почти единайсет.

— Не, не съм уморена — отвръща тя с блеснали очи.

— Какво ти се прави?

— Говори ми се.

Още приказки? Господи! Усмихвам се примирено.

— За какво?

— За разни неща.

— Какви неща?

— За теб.

— Какво за мен?

— Кой ти е любимият филм.

Обичам скорострелните ѝ въпроси.

— Днес е „Пианото“.

Тя грейва.

— Разбира се. Колко съм глупава. Такава тъжна, вълнуваща мелодия. Сигурна съм, че можеш да я свириш. Колко много неща умеете, господин Грей! Колко много постижения!

— А най-значимото сте вие, госпожице Стийл.

Усмивката ѝ става по-широка.

— Значи аз съм номер седемнайсет.

— Седемнайсет?

— Броят на жените, с които си… ами… правил секс.

Мама му стара!

— Не точно.

Усмивката ѝ изчезва.

— Но ти каза петнайсет!

— Имах предвид броя на жените в стаята с играчките. Мислех че за това питаш. Не ме попита с колко жени съм правил секс.

— О! — Тя се ококорва. — Ванила ли?

— Не, ти си първото ми ванилово постижение. — Поради някаква необяснима причина се чувствам безкрайно доволен от себе си. — Не мога да ти кажа бройка. Не си ги отбелязвам с пирон на стената или нещо от сорта.

— За колко става дума? Десетки, стотици… хиляди?

— Десетки. Да, десетки, за бога. — Правя се на възмутен.

— Всичките ли бяха подчинени?

— Да.

— Престани да ми се подиграваш! — тросва се възмутено тя, старае се да задържи физиономията, но не успява и прихва.

— Не мога. Забавна си. — Чувствам се малко замаян, докато се усмихваме един на друг.

— Забавна в смисъл на странна или забавна в смисъл, че те карам да се смееш?

— По малко от двете.

— Адски нагло е да го кажеш точно ти — заяжда се тя.

Целувам я по носа, за да я подготвя.

— Това, което ще ти кажа сега, Анастейжа, ще те шокира. Готова ли си да го чуеш?

Тя се пули, нетърпелива, жадна за още.

„Кажи ѝ“.

— Във и около Сиатъл има места, където човек може да отиде и да практикува и да се научи на това, което вече зная и правя.

— Какво? — възкликва тя.

— Именно. Плащал съм за секс, Анастейжа.

— Не мисля, че това е за хвалба — кара ми се тя. — И да, прав беше, шокирана съм. И ме е яд, че аз не мога да те шокирам с нищо.

— Беше ми обула бельото.

— И това те шокира?

— Да. Не си обу гащи на вечерята с родителите ми.

Тя отново е доволна.

— И това те шокира?

— Да.

— Май бельото ми е силната част.

— Каза ми, че си девствена. Това беше най-големият шок, който съм преживявал.

— Да, лицето ти ставаше за реклама на „Кодак“ — смее се тя и лицето ѝ грейва.

— И ми позволи да те обработя с нагайката. — Ухилил съм се като тъпия чеширски котарак. Имало ли е случай да си лежа гол до жена и просто да си приказваме?

— И това ли те шокира?

— Аха.

— Мога да ти позволя да го направиш пак някой път.

— О, така се надявам, госпожице Стийл. Този уикенд?

— Добре — съгласява се тя.

— Наистина ли?

— Да. Ще вляза в Червената стая на болката.

— Ти казваш първото ми име.

— И това ли те шокира?

— Не. Шокира ме фактът, че ми харесва.

— Крисчън — прошепва тя и името ми, произнесено от устните ѝ, стопля тялото ми.

Ана.

— Искам да направя нещо утре.

— Какво?

— Изненада е. За теб.

Тя се прозява.

Достатъчно. Уморена е.

— Отегчавам ли ви, госпожице Стийл?

— Никога не можеш да ме отегчиш — признава тя и аз я целувам бързо.

— Заспивай — нареждам и изключвам нощната лампа.

След малко чувам равномерно дишане. Тя спи дълбоко. Завивам я с чаршаф, обръщам се на гръб и гледам вентилатора на тавана.

Не е толкова зле да се говори.

Днешният ден се получи.

Благодаря ти, Елена…

Затварям очи с доволна усмивка.

Четвъртък, 2 юни 2011

— Не. Не ме напускай. — Прошепнатите думи стигат до съзнанието ми през съня, аз се размърдвам и се будя.

Това пък какво беше?

Оглеждам стаята. Къде съм, по дяволите?

А, да, в Савана.

— Не, моля те, не ме напускай.

Какво? Това е Ана.

— Никъде няма да ходя — мърморя учудено. Обръщам се и се надигам на лакът. Тя се е сгушила до мен и ми се струва, че спи.

— Няма да те напусна — мърмори тя.

Настръхвам.

— Много се радвам да го чуя.

Тя въздъхва.

— Ана — прошепвам. Тя обаче не реагира. Очите ѝ са затворени. Спи дълбоко. Сигурно сънува… Какво ли сънува?

— Крисчън — вика ме тя.

— Да — отвръщам автоматично.

Тя обаче не казва нищо; със сигурност спи, но никога досега не съм я чувал да говори в съня си.

Наблюдавам я очарован. Лицето ѝ грее на светлината откъм хола. Челото ѝ се мръщи за момент, сякаш я измъчва неприятна мисъл, след това отново става гладко. Диша през леко отворената си уста, лицето ѝ е нежно, много е красива.

И не иска да си тръгвам, няма и да ме напусне. Искреността на подсъзнателното ѝ признание ме гали като летен ветрец и оставя топлина и надежда.

Тя няма да ме напусне.

Ето ти го отговора, Грей.

Усмихвам ѝ се. Тя, изглежда, се успокои и спря да говори. Проверявам колко е часът. 4:57.

И без това е време за ставане и аз съм във възторг. Ще летя с Ана. Обожавам да летя. Лепвам бърза целувка на слепоочието ѝ, ставам, отивам в хола, поръчвам закуска и включвам местната прогноза за времето.

Чака ни поредният горещ ден с висока влажност. Няма да вали.

Вземам бързо душ, след това събирам дрехите на Ана от банята и ги оставям на стола до леглото. Когато вдигам бикините, си спомням как пъкленият ми замисъл да конфискувам бельото ѝ даде обратен резултат.

О, госпожице Стийл!

След първата ни нощ заедно…

„Между другото, облякла съм твоето бельо“. Смъкна колана, за да видя къде са изписани „Поло“ и „Ралф“.

Клатя глава и от гардероба вадя боксерки и ги оставям на стола. Приятно ми е, когато тя носи моите дрехи.

Тя отново измърморва нещо и ми се струва, че каза „клетка“, но не съм сигурен.

Това пък какво е?

Тя не помръдва, продължава да спи дълбоко, докато се обличам. Тъкмо навличам тениската, когато на вратата се чука. Закуската е тук: сладкиши и кафе за мен, чай „Туинингс“ за Ана. За щастие в хотела имат от любимата ѝ марка.

Време е да събудя госпожица Стийл.

— Ягоди — шепне тя, когато сядам до нея на леглото.

Ягоди? Защо пък ягоди?

— Анастейжа — викам я тихо.

— Искам още.

Знам, че иска. Аз също.

— Хайде, мила. — Отново се опитвам да я събудя.

Тя продължава.

— Не, искам да те докосна.

По дяволите!

— Събуди се. — Навеждам се и нежно подръпвам меката част на ухото ѝ със зъби.

— Не! — Тя стиска очи.

— Събуди се, мила.

— О, не! — протестира тя.

— Време е да ставаш, бебчо. Сега ще включа нощната лампа. — Протягам ръка и я щраквам, окъпвам я в мека светлина. Тя присвива очи.

— Не — скимти тя. Нежеланието ѝ да се събуди е забавно и различно. В предишните ми връзки с поспаливи подчинени раздавах наказания.

Докосвам с нос ухото ѝ и шепна:

— Искам да преследвам зората с теб. — Целувам я по бузата след това по двете клепки, по носа, накрая по устните.

Тя отваря очи.

— Добро утро, красавице.

Тя ги затваря отново. Мърмори нещо и аз ѝ се усмихвам.

— Не си от хората, които обичат да стават рано.

Тя отваря едното си око, погледът ѝ е още мътен, и ме оглежда.

— Мислех, че искаш секс — обяснява с облекчение.

Потискам смеха си.

— Анастейжа, винаги искам секс с теб. Чудесно е, че ти искаш същото.

— Разбира се, че го искам, стига да не е толкова късно. — Тя прегръща възглавницата.

— Не е късно, а рано. Хайде, ставай. Излизаме. Ще си чакам секса по-късно.

— Сънувах нещо толкова хубаво… — Тя въздиша и ме поглежда.

— Какво?

— Теб сънувах. — Лицето ѝ грейва.

— Какво правех този път?

— Хранеше ме с ягоди — отвръща тя с изтънял глас.

А, ягодите.

— Може да се наложи доктор Флин да поработи над този сън. Ставай и се обличай. Няма нужда да се къпем, може и после.

Тя негодува, но въпреки това става, без да обръща внимание на чаршафа, който се смъква до кръста ѝ и оголва тялото ѝ. Членът ми потръпва. С рошавата коса, която се стеле по раменете и се къдри по голите гърди, изглежда великолепно. Без да обръщам внимание на възбудата си, ставам, за да ѝ направя място.

— Колко е часът? — пита сънено тя.

— Пет и половина.

— Имам чувството, че е три.

— Нямаме много време. Оставих те да спиш до последно. Хайде.

Иска ми се да я измъкна от леглото и сам да я облека. Нямам търпение да се понесем във висините.

— Мога ли да взема душ?

— Ако влезеш за душ, ще искам да дойда с теб и знаем какво ще се случи. Денят ще замине. Хайде.

Тя ме поглежда търпеливо.

— Какво ще правим?

— Изненада е. Казах ти вече.

Тя клати глава и лицето ѝ грейва.

— Добре.

Става от леглото, без да обръща внимание на голотата си, и вижда дрехите си на стола. Доволен съм, че не се държи както обикновено, срамежливо, но сигурно е така, защото е сънена. Навлича моите гащи и ми се усмихва широко.

— Ще те оставя да се облечеш спокойно.

Оставям я на спокойствие и се връщам в хола, сядам на малката маса и си наливам кафе.

Тя пристига след няколко минути.

— Ела да ядеш — нареждам и посочвам стола. Тя ме наблюдава като хипнотизирана, със стъклени очи.

— Анастейжа — прекъсвам съня ѝ в будно състояние. Очите ѝ трепкат и тя се връща от онова място, на което е била сама.

— Ще пия чай. Може ли да си взема кроасан за после? — пита с надежда.

Няма да яде.

— Не ми проваляй деня, Анастейжа.

— Ще ям по-късно, към седем и половина, когато стомахът ми се събуди. Става ли?

— Добре. — Не мога да я карам насила.

Тя изглежда предизвикателна и готова да се инати.

— Иска ми се да можех да ти врътна едни очи сега — признава след миг.

— Щом искаш. Направи го, за да ми развалиш деня напълно.

Тя поглежда към противопожарната пръскачка на тавана.

— Е, един пердах може и да ме събуди — заявява, сякаш обмисля възможността.

Да не би наистина да обмисля подобна възможност? Не става така, Анастейжа!

— От друга страна, не ми се иска да те занимавам с такава тежка физическа работа в тая жега. Климатът изморява достатъчно. — Отправя ми захаросана усмивка.

— Както винаги, успяхте да ме предизвикате, госпожице Стийл — отвръщам провлачено. — Сега си изпий чая!

Тя сяда и глътва няколко глътки.

— Пий, трябва да вървим. — Нямам търпение да тръгнем, защото има доста път.

— Къде отиваме?

— Ще видиш.

„Престани да се хилиш, Грей“.

Тя се цупи недоволно. Госпожица Стийл, както обикновено, е любопитна. Сега е само по камизола и дънки; ще ѝ стане студено, когато излетим.

— Допий си чая — нареждам и отивам в стаята. Бръквам в гардероба и вадя пуловер. Би трябвало да ѝ е достатъчен. Обаждам се да докарат колата отпред.

— Готова съм — казва тя, когато се връщам в хола.

— Ще ти трябва. — Подхвърлям ѝ пуловера и тя ме поглежда учудено.

— Повярвай ми. — Лепвам бърза целувка на устните ѝ. Хващам я за ръка, отварям вратата на апартамента и тръгваме към асансьора. Там е застанал служител — Брайън, както пише на баджа му — и ни чака.

— Добро утро — поздравява ведро, докато вратите се отварят. Поглеждам Ана и се подсмихвам.

Тази сутрин няма да има изненади в асансьора.

Тя прикрива усмивката си и забожда поглед в пода, изчервява се. Много добре знае какво ми се върти в главата. Когато излизаме, Брайън ни пожелава приятен ден.

Ана извива вежда, впечатлена от лъснатия мустанг GT500. Да, приятно е да го караш, нищо че е най-обикновен мустанг.

— Знаеш ли, понякога е страхотно да съм обратно в кожата си — шегувам се и с любезен поклон ѝ отварям вратата.

— Къде отиваме?

— Ще видиш. — Сядам зад волана и потегляме. На светофара бързо въвеждам адреса на летището в джипиеса. Той ни насочва към магистрала 95. Включвам айпода си през волана и в колата се разнася невероятна мелодия.

— Какво е това?

— „Травиата“. Опера от Верди.

— О, да, вярно. Какво всъщност означава?

Поглеждам я многозначително.

— Буквално преведено означава „пропаднала жена“. Либретото е по „Дамата с камелиите“.

— Знам. Чела съм я.

— Че как иначе.

— Прокълнатата куртизанка — казва тя, гласът ѝ е наситен с меланхолия. — Доста тъжна история.

— Потискаща, наистина. — Не мога да позволя подобно нещо, госпожице Стийл, особено когато съм в толкова добро настроение. — Искаш ли ти да избереш музика? Това е на айпода ми.

Докосвам навигационния екран и извиквам на него плейлиста.

— Избери каквото ти се слуша — предлагам и се питам дали ще си хареса нещо. Тя прехвърля списъка, много съсредоточена. Избира нещо и Верди е сменен от тежък ритъм и Бритни Спиърс.

— Токсично, а? — отбелязвам кисело.

Да не би да се опитва да ми каже нещо?

За мен ли става въпрос?

— Не те разбирам — отвръща тя невинно.

Госпожица Стийл обича да играе игрички.

Така да бъде.

Намалявам малко музиката. Малко рано е за този ремикс и за намеци.

— Господине, подчинената смирено моли за айпода на господаря.

Вдигам очи от схемата, която разглеждам, и я поглеждам. Коленичила е пред мен, свела очи.

Този уикенд беше невероятна. Как да ѝ откажа?

— Разбира се, Лейла, вземи го. Мисля, че е на шкафа.

— Благодаря, господарю — отвръща тя и става грациозно, както винаги, без да ме поглежда.

Браво на момичето.

Отива до айпода и посяга към наградата си само по червени обувки на висок ток.

— Не е моя идеята за тази песен — отбелязвам небрежно и натискам газта, при което и двамата се лепваме за седалките, но аз чувам сумтенето на Ана дори над рева на двигателя.

Докато Бритни продължава да се пени, Ана барабани с пръсти по бедрото си, излъчва тревога, докато гледа през прозореца на колата. Мустангът изяжда километрите по магистралата; трафик няма и първите слънчеви лъчи се опитват да ни догонят.

Започва Деймиън Рийс и Ана въздиша.

„Не я измъчвай, Грей“.

Не знам дали защото съм в добро настроение, или заради разговора снощи, или защото отиваме да летим, но искам да ѝ кажа кой е качил песента на айпода.

— Лейла я качи.

— Лейла?

— Една от бившите. Тя качи песента на айпода.

— Една от петнайсетте ли? — Тя насочва цялото си внимание към мен, жадна за информация.

— Да.

— Какво стана с нея?

— Приключихме.

— Защо?

— Тя искаше повече.

— А ти не искаше, така ли?

Поглеждам я и клатя глава.

— Никога не съм искал повече до деня, в който те срещнах.

Тя ме награждава със срамежлива усмивка.

„Да, Ана, не си единствената, която иска повече“.

— Какво се случи с останалите четиринайсет? — пита тя.

— Искаш ли списък? Разведени, изоставени, починали?

— Не си Хенри Осми — кара ми се тя.

— Добре, имал съм четири дълги връзки с четири жени. Освен Елена.

— Елена?

— Госпожа Робинсън.

Тя мълчи за кратко и усещам, че ме наблюдава. Не откъсвам очи от пътя.

— Какво стана с четирите? — пита тя.

— Така сте любопитна, така нетърпелива, госпожице Стийл! — закачам се аз.

— О, я да видим, господин Кога-Ти-Е-Цикълът?

— Анастейжа, един мъж трябва да знае тези неща.

— Тъй ли?

— Тъй.

— Защо?

— Защото не искам да забременееш.

— И аз не искам. Не и през следващите няколко години — отвръща замислено тя.

Разбира се, това ще е с някой друг… Мисълта ме потиска…

Тя е моя.

— И какво стана с четирите? — настоява тя.

— Едната срещна друг. Другите три искаха повече. А тогава не се предлагах на пазара за „повече“.

Как можах да отворя кутията на Пандора?

— А останалите?

— Просто не тръгна.

Тя кима и гледа през прозореца. Арън Невил пее „Кажи каквото е“.

— Накъде пътуваме? — пита отново тя.

Вече сме близо.

— Към едно летище.

— Нали няма да се връщаме в Сиатъл? — Май я обзема паника.

— Не, Анастейжа — смея се на реакцията ѝ, — ще се гмурнем в моето второ любимо хоби.

— Второ ли?

— Да, тази сутрин ти казах кое е първото ми любимо. — Изражението ѝ ми подсказва, че е напълно объркана. — Да ви глезим и да ви удовлетворяваме, госпожице Стийл. По всякакъв възможен начин. Това е начело на списъка.

Тя свежда поглед към скута си и устните ѝ потръпват.

— Е, това е начело и в моя списък на разнообразните ми и доста странни приоритети.

— Радвам се да го чуя.

— Летище значи…

Усмихвам ѝ се.

— Безмоторно летене. Ще гоним зората, Анастейжа. — Завивам наляво, към летището, към хангара на „Асоциация по безмоторно летене Брънзуик“, и спирам автомобила.

— Готова ли си? — питам я.

— Ти ли ще пилотираш?

— Да.

Лицето ѝ грейва от вълнение.

— О, да!

Обичам този неин безстрашен и ентусиазиран подход към новите преживявания.

— Още едно нещо, което правим за първи път, госпожице Стийл.

Хладно е, без да е студено, небето вече е просветляло, бледо перлено на хоризонта. Заобикалям колата и отварям вратата на Ана. Хванати за ръце тръгваме към хангара.

Тейлър ни чака в компанията на млад мъж с брада, къси панталони и сандали.

— Господин Грей, това е господин Марк Бенсън, пилотът, който ще ви изтегли — представя го Тейлър. Пускам ръката на Ана, за да се здрависам с Бенсън, чиито очи блестят като на луд.

— Страхотно утро, господин Грей, само за летене — започва Бенсън. — Вятърът е десет възела от североизток, което означава, че покрай брега ще можете да се реете на воля.

Бенсън е англичанин, с яко ръкостискане.

— Супер — отвръщам и наблюдавам Анастейжа, която си казва нещо смешно с Тейлър. — Анастейжа. Хайде!

— Ще се видим после — усмихва се тя на Тейлър.

Без да обръщам внимание на фамилиарното ѝ държане с персонала ми, я представям на Бенсън.

— Господин Бенсън, това е приятелката ми Анастейжа Стийл.

— Приятно ми е да се запознаем — отвръща тя и Бенсън ѝ отправя сияйна усмивка, докато си стискат ръцете.

— Подобно — казва той. — Заповядайте след мен.

— Вие водите. — Стискам ръката на Ана и настигаме Бенсън.

— Подготвил съм „Бланик“ L23. От старата школа е. Но се държи изключително прилично.

— Страхотно. Учил съм се да летя на „Бланик“. Беше L13 — обяснявам на Бенсън.

— Нищо не може да се обърка при „Бланик“. Аз съм голям фен. — Той вдига палци. — Предпочитам обаче L23 за всякакви акробатични номера.

Кимам, защото съм напълно съгласен.

— Вързани сте към моя „Пайпър Пони“ — продължава той. — Ще се кача на деветстотин метра и ще ви пусна. Така ще имате доста време да се реете.

— Надявам се. Облачната покривка ми се струва обещаваща.

— Малко е раничко за по-високо, но пък човек никога не знае. Дейв, партньорът ми, ще следи вятъра. Той отиде до кенефа.

— Добре. — По-добре вместо „кенеф“ да беше казал „тоалетна“. — Отдавна ли летите?

— Откакто бях в кралските военновъздушни сили. Но с това се занимавам от пет години. На CTAF 122,3 сме, така че разбирате.

— Ясно.

L23 изглежда в чудесна форма и аз запомням регистрацията: Ноември. Папа. Три. Алфа.

— Първо трябва да ти вържем парашута. — Бенсън се пресяга към пилотската кабина и вади парашут за Ана.

— Аз ще се заема с това — заявявам и взимам вързопа от Бенсън преди да е успял да заопипва Ана.

— Ще донеса баласта — заявява Бенсън с весела усмивка и тръгва към самолета.

— Обичаш да ме закопчаваш в каишки и колани — отбелязва Ана и извива вежди.

— Дори нямате представа колко много, госпожице Стийл. Ела, стъпи в тези. — Разтварям коланите за краката. Навеждам се и тя поставя ръка на рамото ми. Инстинктивно се стягам, очаквам тъмнината да се надигне и да ме задуши, но тя си трае. Странно. Просто не знам как ще реагирам, когато ме докосва. Тя ме пуска, щом коланите обхващат краката ѝ, и аз нагласявам презрамките за раменете на ръцете ѝ и закачвам парашута.

Леле, колко страхотно изглежда така омотана!

Питам се как ли би изглеждала с широко разтворени крака, увиснала на карабините в стаята с играчки, устата и някои части по-надолу на мое разположение. За съжаление тя забрани да я увисвам.

— Това ще свърши работа — казвам тихо и пропъждам образа от главата си. — Носиш ли си ластика от вчера?

— Да. Искаш да си вдигна косата ли?

— Да.

Тя покорно си прибира косата. Колко неочаквано!

— Скачай вътре — Подавам ѝ ръка за опора и тя се прехвърля отзад.

— Не, отпред. Отзад сяда пилотът.

— Но няма да можеш да виждаш така.

— Ще виждам достатъчно. — Надявам се да виждам как тя се забавлява.

Тя се качва и аз се навеждам над пилотската кабина, за да я закопчая и да стегна коланите.

— Не съм ли късметлия? Два пъти вече тази сутрин те връзвам — прошепвам и я целувам. Тя грейва и усещам, че тръпне от нетърпение. — Няма да трае много дълго. Двайсет до трийсет минути най-много. Термалните течения не са много подходящи по това време на деня, но горе сега е безумно красиво, при изгрев-слънце. Надявам се, че не се страхуваш.

— Вълнувам се!

— Радвам се. — Галя бузите ѝ с показалец, след това си слагам парашута и се качвам на пилотската седалка.

Бенсън се връща с баласта за Ана и проверява коланите ѝ.

— Добре, всичко е наред. За първи път ли ти е? — пита я.

— Да.

— Ще ти хареса. Много.

— Благодаря, господин Бенсън — отвръща Ана.

— Викай ми Марк — казва той мазно. Присвивам предупредително очи към него. — Наред ли е всичко? — пита ме той.

— Да, да тръгваме — подканям го, нетърпелив да излетим и да го разкарам от моето момиче. Бенсън кима, затваря люка и отива при своя „Пайпър“. От дясната страна забелязвам, че Дейв, партньорът на Бенсън, е пристигнал и се занимава с крилата. Бързо тествам екипировката — от едната към другата страна (чувам как кормилната верига се движи зад мен), местя контролния стик от едната на другата страна. Бърз поглед към крилата и виждам как елероните се местят, после контролният стик отляво надясно (чувам как хоризонталният стабилизатор се задейства).

Така. Готови сме.

Бенсън се качва в „Пайпъра“ и почти веднага перката се завърта, гъргори шумно в утринната тишина. След няколко секунди самолетът се стрелва напред, опъва въжето и ние също потегляме. Балансирам елероните и кормилната верига, докато пайпърът набира скорост, след това изтеглям назад контролния лост и се понасяме във въздуха преди Бенсън.

— Готови сме, бебчо! — провиквам се към Ана, докато набираме височина.

— Брънзуик Трафик, Делта Виктор, насочваме се на две-седем-нула — разнася се от радиото гласът на Бенсън. Не му обръщам никакво внимание, докато се изкачваме все по-високо. L23 се държи прекрасно и аз наблюдавам Ана; главата ѝ се върти от една на друга страна, докато тя се опитва да попие гледката. Как само ми се иска да видя усмивката ѝ!

Насочваме се на запад, слънцето се усмихва зад нас и забелязвам, че прелитаме над магистрала 95. Обожавам тишината и спокойствието тук, далече от всичко и всички, само аз и глайдерът очакваме да се извисим… и като си помисля, че никога досега не съм споделял това изживяване с друг. Светлината е красива, блестяща, точно както се надявах… заради Ана и заради мен.

Когато проверявам висотомера, се оказва, че наближаваме деветстотин метра при 105 възела. Гласът на Бенсън пропуква по радиото. Информира ме, че сме на деветстотин метра и може да ме пусне.

— Пускай — отвръщам и натискам копчето за освобождаване. Пайпърът изчезва и ние се спускаме бавно и се насочваме на югозапад, носени от вятъра. Ана се смее високо. Окуражен от реакцията ѝ, продължавам да описвам спирала, с надеждата да намерим течение, което да ни отнесе към брега или под бледорозовите облаци — тънките кълбести облаци може да ни изкачат, макар че е още много рано.

Неочаквано, изпълнен с главозамайваща комбинация от палавост и радост, изкрещявам на Ана:

— Дръж се здраво! — Впускам се в първото завъртане. Тя пищи, размахва ръце и се подпира на люка. Когато изравнявам, вече се смее. Това е най-прекрасният отклик, който може да очаква човек, и аз също се смея.

— Добре, че не закусих — провиква се тя.

— Да, може би си права. Защото мисля да го направя пак.

Този път тя се хваща за коланите и гледа право към земята, когато увисваме над нея. Киска се и смехът ѝ се смесва с воя на вятъра.

— Красиво е, нали? — провиквам се.

— Да!

Знам, че не разполагаме с много време, защото тук няма какво да ни държи високо, но това изобщо не ме интересува. Ана се забавлява… също и аз.

— Виждаш ли лоста пред теб? Стисни го здраво.

Тя се опитва да обърне глава назад, но коланите ѝ са твърде стегнати.

— Хайде, Анастейжа, хвани го — настоявам.

Моят лост потрепва в ръката ми и разбирам, че тя е хванала своя.

— Дръж здраво… изправи. Виждаш ли циферблата пред теб? Стрелката трябва да е около центъра.

Продължаваме да летим само направо, линията за отклонение от курса остава перпендикулярно на люка.

— Браво.

Моята Ана. Никога не се отказва от предизвикателство. По някаква странна причина се чувствам неимоверно горд с нея.

— Не мога да повярвам, че ми даваш да управлявам — провиква се тя.

— Ще се учудиш колко много неща ще ти позволя да правиш. Сега поемам аз.

Обръщам самолета към летището. Започваме да губим височина. Обаждам се по радиото, за да информирам Бенсън или който слуша, че ще се приземим, след това правя ново кръгче, за да приближа към земята.

— Дръж се здраво, бебчо. Малко ще подруса.

Гмурваме се отново и изравнявам L23 с линията по средата на пистата, докато се спускаме към тревата. Приземяваме се и отскачаме, но успявам да опазя и двете крила, докато най-сетне спираме със силно разтърсване близо до края на пистата. Отварям люка, разкопчавам колана си и слизам.

Протягам крака, разкопчавам парашута и се усмихвам на госпожица Стийл с поруменелите бузи.

— Как беше? — питам и посягам да я освободя от коланите и парашута.

— Изключително. Благодаря ти — прошепва тя. Направо грее от радост.

— Това повече ли беше?

Моля се да не долови надеждата в гласа ми.

— Много повече от повече — смее се тя и аз се чувствам като великан.

— Ела. — Подавам ѝ ръка и ѝ помагам да излезе от пилотската кабина. Тя скача долу и аз я прегръщам, привличам я към себе си. Тръпнещо от адреналин, тялото ми откликва веднага на близостта ѝ. За наносекунда ръцете ми са в косата ѝ и аз навеждам главата ѝ, за да я целуна. Ръката ми се спуска по гръбнака, притиска я към набъбващата ми ерекция и устата ми се впива в нейната в дълга, бавна и жадна целувка.

Желая я.

Тук.

Веднага.

На тревата.

Тя откликва по същия начин като мен, пръстите ѝ се заравят в косата ми, дърпат, теглят, молят за още, тя се отваря за мен като утринно цвете.

Отдръпвам се за глътка въздух и за да помисля трезво.

Не може да го правим на пистата!

Бенсън и Тейлър са наблизо.

Очите ѝ блестят, молят за още.

„Не ме гледай така, Ана“.

— Закуска — шепна преди да направя нещо, за което ще съжалявам. Обръщам се, стискам ръката ѝ и тръгвам към колата.

— Ами самолетът?

— Ще се погрижат за него. — Нали затова плащам на Тейлър. — Сега ще ядем. Ела.

Тя подскача до мен, прелива от щастие; не знам дали съм я виждал така превъзбудена. Настроението ѝ е заразно и не мога да си спомня дали и аз някога съм изпитвал такава еуфория. Не успявам да сдържа широката си усмивка, докато ѝ отварям вратата на колата.

Докато излизаме от летището и се насочваме към магистрала 95, от колоните дънят „Кингс ъв Лиън“.

Блакберито на Ана започва да пиука.

— Какво е това? — питам изненадано.

— Алармата за хапчето ми — измрънква тя.

— Добре. Браво. Мразя презервативи.

Стрелвам я странично с поглед и ми се струва, че тя извърта очи, но не съм съвсем сигурен.

— Стана ми много хубаво, когато ме представи на Марк като „приятелката“ ти — признава тя и променя темата.

— А как да те представям? Не си ли приятелката ми?

— Зачудих се. Мислех, че търсиш подчинена.

— И аз така мислех, Анастейжа. И е така, това търся. Но вече ти казах, че искам повече от това.

— Щастлива съм, че го казваш, че го искаш — прошепва тя.

— Опитваме се да удовлетворяваме желанията на госпожица Стийл — шегувам се, докато паркирам пред „Международна къща на палачинките“ — най-голямото удоволствие на татко, макар и забранено.

— „Международна къща на палачинките“! — прошепва тя, не може да повярва.

Мустангът изръмжава и спира.

— Дано си гладна.

— Това е последното място, където бих си представила, че ще те видя.

— Баща ни често ни водеше в МКП, когато майка ни беше в командировка на някой медицински симпозиум. — Настаняваме се в сепаре, един срещу друг. — Пазехме го в тайна от нея. — Посягам към менюто и наблюдавам Ана, докато тя прибира косата си зад ушите и разглежда какво предлагат за закуска. Облизва се нетърпеливо. — Знам какво искам — прошепвам и се питам какво ли ще каже тя, ако ѝ предложа да отидем заедно до тоалетната. Очите ни се срещат и зениците ѝ се разширяват.

— Искам същото — отвръща тя. Както винаги, госпожица Стийл не се отказва от предизвикателство.

— Тук ли? — „Сигурна ли си, Ана?“ Очите ѝ обхождат бързо тихото заведение, след това се спират върху мен, потъмняват и се изпълват с плътско желание. — Не хапи тази устна — предупреждавам. Колкото и да ми се иска, няма да я чукам в тоалетната на заведение за палачинки. Заслужава нещо по-добро, а честно казано, аз също. — Не тук, не сега. Ако не искаш да го направим тук, не ме изкушавай.

Прекъсват ни.

— Здравейте! Аз съм Леандра. Какво да ви донеса… тази сутрин… да… за вас… да направя?…

О, боже! Не обръщам никакво внимание на червенокосата сервитьорка, а питам:

— Анастейжа?

— Казах ти: каквото искаш ти.

Мама му стара! Все едно говори на оная ми работа.

— Да ви оставя ли да решите? Ще се върна след минутка.

— Няма нужда. Знаем какво искаме. — Не мога да откъсна поглед от Ана. — Две порции палачинки с кисело мляко и кленов сироп и бекон отделно от палачинките. Също така две чаши портокалов сок, кафе с обезмаслено мляко и чай „Туинингс Брекфаст“, ако имате.

Ана се усмихва.

— Благодаря, сър. Това ли е всичко? — възкликва сервитьорката задъхана, смутена. Откъсвам поглед от Ана, отпращам сервитьорката с поглед и тя заситня нанякъде.

— Знаеш ли, не е честно — отбелязва Ана тихо, докато чертае осмица върху масата.

— Кое не е честно?

— Начинът, по който обезоръжаваш хората. Жените. Мен.

— Обезоръжавам теб ли? — Не мога да повярвам.

— Непрекъснато.

— Това е само опаковка, Анастейжа.

— Не, Крисчън. Много повече от опаковка е.

Тя се е объркала и аз отново ѝ повтарям колко е обезоръжаваща.

Тя мръщи чело.

— Това ли е причината да промениш решението си?

— Да променя решението си ли?

— Да… За… нас…

Променил ли съм наистина мнението си? Май току-що поразширих границите, нищо повече.

— Не мисля, че съм променил решението си. Просто трябва да променим параметрите. Да начертаем отново плана и териториите си. Ако искаш, разбира се. Убеден съм, че може да се получи и да проработи добре. Искам те подчинена в стаята. Ще те наказвам, ако не спазваш правилата. Всичко останало е въпрос на обсъждане. Това са изискванията ми. Какво ще кажете за това, госпожице Стийл?

— И мога да спя в твоето легло? С теб?

— Това ли искаш?

— Да.

— Съгласен съм. Освен това се оказа, че спя доста добре, когато си в леглото ми. Нямах представа, че мога.

— Страхувах се, че ще ме изоставиш, ако не се съглася на всичко — признава тя и пребледнява.

— Никъде няма да отида, Анастейжа. Освен това… — Как е възможно да ѝ минават подобни неща през главата? Трябва да ѝ вдъхна кураж. — В момента следваме твоя съвет, твоето определение: компромис. Написа го в имейла. И засега за мен всичко върви добре.

— Щастлива съм, че искаш… повече.

— Знам — отвръщам топло.

— Как можеш да знаеш?

— Повярвай ми. Знам. — „Сама ми каза, докато спеше“.

Сервитьорката се връща със закуската и аз наблюдавам как Ана яде лакомо. Струва ми се, че „повече“ е добро решение.

— Ужасно е вкусно — обажда се тя.

— Радвам се, че си гладна.

— Сигурно е от упражненията снощи и вълненията тази сутрин.

— Беше вълнуващо, нали?

— Беше страхотно, господин Грей — отвръща тя, лапва последната хапка палачинка и добавя: — Мога ли да те почерпя поне веднъж?

— Не те разбирам.

— Да платя закуската.

Изсумтявам.

— Не става.

— Моля те! Наистина искам.

— Искаш да убиеш всичко мъжко в мен ли? — Извивам предупредително вежди.

— Това е може би единственото място, където мога да си позволя да платя.

— Анастейжа, оценявам жеста ти, но не.

Тя свива раздразнено устни, когато карам червенокосата да ни донесе сметката.

— Не ми се цупи! — предупреждавам я и си поглеждам часовника: осем и половина. Срещата ми с комисията е в единайсет и петнайсет, така че, за съжаление, трябва да се връщаме в града. Замислям се дали да не отложа срещата, защото ми се иска да прекарам деня с Ана, но това ще е прекалено. Търча след това момиче, вместо да се съсредоточа върху бизнеса си.

„Мисли за приоритетите си, Грей“.

Стискам ръката ѝ и тръгваме към колата като съвсем обикновена двойка. Тя се е омотала в пуловера ми, изглежда небрежно, спокойна, красива — и най-важното е, че е с мен. Трима мъже, отправили се към заведението, я оглеждат; тя дори не ги забелязва, дори когато я прегръщам, за да им покажа, че е само моя. Ана наистина няма представа колко е прекрасна. Отварям ѝ вратата на колата и тя ми се усмихва слънчево.

Ами ако свикна с всичко това?

Програмирам в джипиеса адреса на майка ѝ и се отправяме на север по магистрала 95 и слушаме „Фу Файтърс“. Ана потропва с крак в такт с музиката. Ето такава музика обича — типичен американски рок. Трафикът на магистралата е станал по-натоварен, хората са се отправили към града. Пет пари не давам: приятно ми е, че съм тук, с нея, че сме заедно. Държа ръката ѝ, докосвам коляното ѝ, наблюдавам усмивката ѝ. Тя ми разказва за предишните си гостувания в Савана; не понася жегата, също като мен, но очите ѝ заблестяват, когато говори за майка си. Тази вечер ще ми е много интересно да видя как се държи с майка си и пастрока си.

Спирам пред дома на майка ѝ с огромно съжаление. Иска ми се да се мотаем заедно целия ден; последните дванайсет часа бяха… приятни.

„Повече от приятни, Грей. Бяха направо върхът“.

— Искаш ли да влезеш? — кани ме тя.

— Трябва да поработя, Анастейжа. Но ще дойда довечера. В колко часа?

Тя предлага седем, след това вдига очи към мен и аз виждам в тях светлина и радост.

— Благодаря за… повечето.

— Удоволствието е изцяло мое, Анастейжа. — Навеждам се и я целувам, вдъхвам сладкия ѝ аромат.

— Значи до довечера.

— Да, до довечера — прошепвам.

Тя слиза от автомобила, все още облечена в пуловера ми, и ми маха за довиждане. Отправям се към хотела, малко по-празен след като тя не е с мен.

От стаята се обаждам на Тейлър.

— Господин Грей?

— Благодаря ти, че организира всичко.

— За мен беше удоволствие, господине.

Струва ми се изненадан.

— В десет и четирийсет и пет ще съм готов за срещата.

— Ще ви чакам с джипа отвън.

— Благодаря.

Свалям дънките и обличам костюм, но оставям любимата си вратовръзка до лаптопа, докато поръчвам кафе от румсървиса.

Преглеждам имейлите, пия кафе и се замислям дали да не позвъня на Рос; само че за нея е твърде рано. Прочитам изпратеното от Бил: Савана е подходящо място за строеж на завод. Проверявам инбокса и забелязвам нов мейл от Ана.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Пляскане с криле срещу пляскане по дупе

Дата: 2 юни 2011, 10:20

До: Крисчън Грей

Умееш да покажеш на едно момиче какво значи „приятно прекарване“.

Благодаря

Ана х

Темата ме кара да избухна в смях и се чувствам като истински великан. Веднага пиша отговор.

От: Крисчън Грей

Относно: Пляскане с криле срещу пляскане по дупе

Дата: 2 юни 2011, 10:24

До: Анастейжа Стийл

И двете са за предпочитане пред хъркането ти. И за мен беше много хубаво.

Но за мен е винаги хубаво, когато съм с теб.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Отговорът ѝ пристига почти веднага.

От: Анастейжа Стийл

Относно: ХЪРКАНЕ

Дата: 2 юни 2011, 10:26

До: Крисчън Грей

НЕ ХЪРКАМ. И дори и да е така, не е никак деликатно от твоя страна да го коментираш.

Вие не сте джентълмен, господин Грей! Освен това не забравяйте, че сте в дълбоката Южна провинция!

Ана

Смея се.

От: Крисчън Грей

Относно: Сомнилоквия

Дата: 2 юни 2011, 10:28

До: Анастейжа Стийл

Никога не съм претендирал, че съм джентълмен, Анастейжа, и мисля, че съм показал това многократно. И не се стряскам, когато МИ КРЕЩИШ С ГЛАВНИ БУКВИ.

Но ще си призная тази малка благородна лъжа. Не хъркаш, а говориш. И е много забавно. И къде ми е целувката?

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Това направо ще я побърка.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Изплюй камъчето

Дата: 2 юни 2011, 10:32

До: Крисчън Грей

Вие сте вулгарен негодник! Определено не сте джентълмен. И какво казах насън? Няма целувки, докато не ми кажеш.

И така до безкрая…

От: Крисчън Грей

Относно: Думите на Спящата красавица

Дата: 2 юни 2011, 10:35

До: Анастейжа Стийл

Би било крайно неделикатно от моя страна да кажа, а вече ми се скараха за такова поведение.

Но, ако се държиш добре, може и да ти кажа тази вечер. Трябва да влизам на среща.

До после, бебчо.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

С широка усмивка си слагам вратовръзката, грабвам сакото и тръгвам да намеря Тейлър.

След около час приключвам срещата с комисията от Савана. Джорджия има какво да ми предложи, а екипът обещава сериозни данъчни облекчения за ГЕХ. На вратата се чука и Тейлър влиза в малката конферентна зала. Сериозен е, но онова, което ме притеснява най-много, е, че той никога, ама абсолютно никога не си позволява да прекъсва срещите ми. Настръхвам.

Ана? Добре ли е Ана?

— Моля да ме извините, дами и господа — обръща се той към всички.

— Какво има, Тейлър? — питам аз и той се приближава, навежда се към ухото ми.

— Имаме проблем с госпожа Лейла Уилямс.

— Лейла ли? Какво става, по дяволите? От една страна, съм безкрайно облекчен, че проблемът не е свързан с Ана.

— Бихте ли ни извинили, ако обичате? — моля двамата мъже и двете жени от комисията.

Щом излизаме в коридора, Тейлър се извинява още веднъж, че е прекъснал срещата.

— Не се притеснявай. Какво е станало?

— Госпожа Уилямс е в линейка, на път към спешното във „Фрий Хоуп“ на Сиатъл.

— Линейка ли?

— Да, господине. Нахлула е в апартамента и е направила опит за самоубийство пред госпожа Джоунс.

Мама му стара!

— Самоубийство? Лейла? В моя апартамент?

— Прерязала си е китките. Гейл се е качила с нея в линейката. Тя ме уведоми, че екипът на спешна помощ е реагирал веднага и госпожа Уилямс вече не е в опасност.

— Защо в Ескала? Защо точно пред Гейл?

Шокиран съм.

Тейлър клати глава.

— Не знам, господине. И Гейл не знае. Не е успяла да разбере нищо смислено от госпожица Уилямс. Очевидно иска да разговаря с вас.

— Мама му стара.

— Точно така, господине — отвръща Тейлър, без да ме съди. Прокарвам ръце през косата си, опитвам се да разбера защо го е направила. Какво, за бога, трябва да направя? Защо е дошла при мен? Да не би да е очаквала да ме види? Къде е съпругът ѝ? Какво е станало с него?

— Как е Гейл?

— Малко потресена.

— Нищо чудно.

— Прецених, че трябва да ви уведомя незабавно, господине.

— Да, разбира се. Благодаря — мърморя разсеяно. Не мога да повярвам. Лейла ми се струваше щастлива, когато ми изпрати последния си имейл преди шест, може би седем месеца. Само че тук, в Джорджия, за мен няма отговори. Налага се да се върна и да поговоря с нея. Трябва да разбера защо го е направила.

— Кажи на Стивън да подготви самолета. Трябва да се прибера.

— Веднага.

— Тръгвам възможно най-бързо.

— Ще ви чакам в колата.

— Благодаря.

Тейлър се отправя към изхода и вдига телефона до ухото си.

Объркан съм.

Лейла? Какво става, по дяволите?

От две години няма нищо общо с мен. От време на време си изпращаме имейли. Тя се омъжи. Струваше ми се щастлива. Какво ли се е случило?

Тръгвам към заседателната зала и се извинявам, а след това излизам в нетърпимата горещина, където Тейлър ме чака в джипа.

— Самолетът ще е готов след четирийсет и пет минути. Можем да се върнем в хотела, да съберем багажа и да тръгнем — казва той.

— Добре — отвръщам, доволен, че в колата има климатик. — Трябва да се обадя на Гейл.

— Вече опитах да се свържа с нея, но телефонът се включва на гласова поща. Сигурно е в болницата.

— Добре, ще ѝ позвъня по-късно. — Само това ѝ липсва на Гейл в четвъртък сутринта. — А Лейла как е влязла в апартамента?

— Не знам, господине. — Тейлър среща погледа ми в огледалото за обратно виждане. На лицето му се е изписала извинителна гримаса и същевременно е много сериозен. — Ще разбера на всяка цена.

Багажът ни е събран и сме на път към международно летище Савана/Хилтън Хед. Звъня на Ана, но, за съжаление, тя не вдига. Става ми неприятно. Не се налага обаче да чакам дълго да ми върне обаждането.

— Анастейжа?

— Здравей — казва тя смутено. Истинско удоволствие е да я чуя.

— Трябва да се върна веднага в Сиатъл. Изникна нещо спешно. В момента пътувам към „Хилтън“. Моля те, извини ме пред майка си. Няма да мога да дойда за вечерята.

— Надявам се не е нещо сериозно.

— Възникна ситуация, с която трябва да се оправя лично. Ще се видим утре. Ще изпратя Тейлър да те вземе, ако аз не успея да дойда до летището.

— Добре — въздиша тя. — Надявам се да разрешиш проблема. И лек и безопасен полет. Пази се.

Надявам се да не се налага.

— И ти, бебчо — прошепвам и затварям преди да реша нещо друго и да остана.

Докато самолетът рулира, за да излезе на пистата, звъня на Рос.

— Крисчън, как е в Савана?

— В самолета съм, прибирам се. Трябва да се оправя с един проблем.

— Нещо в ГЕХ ли? — пита уплашено Рос.

— Не, личен въпрос.

— Мога ли да помогна с нещо?

— Не. До утре.

— Как мина срещата?

— Доста добре. Наложи се обаче да я прекъсна. Да видим какво ще напишат черно на бяло. Може да избера Детройт единствено защото е по-хладно.

— Толкова ли е зле жегата?

— Направо се задушаваш. Трябва да затварям. Ще ти звънна, за да ти разкажа, по-късно.

— Безопасен полет, Крисчън.

По време на полета се заемам с работа, за да не мисля за проблема, който ме чака у дома. Когато кацаме, съм прочел три доклада и съм написал петнайсет имейла. Колата ни чака и Тейлър сяда зад волана. Докато пътуваме към „Фрий Хоуп“, Сиатъл, дъждът се лее като из ведро. Трябва да видя Лейла и да разбера какво става, по дяволите. Когато приближаваме болницата, гневът ми се надига.

Защо ми причинява подобно нещо?

Слизам. Дъждът плющи. Денят е мрачен като настроението ми. Поемам си дълбоко дъх, за да овладея яростта си, и влизам. На рецепцията питам за Лейла Рийд.

— Вие от семейството ли сте? — Дежурната сестра ме гледа гневно, стиснала кисело устни.

— Не — въздишам. Сега идва трудното.

— Много се извинявам, но не мога да ви помогна.

— Опитала се е да си пререже вените в моя апартамент. Струва ми се, че имам право да знам къде е! — съскам през зъби.

— Не си позволявайте да ми говорите с този тон! — сопва се тя. Поглеждам я вбесен. С тази жена няма да стигна доникъде.

— Къде е спешното ви отделение?

— Господине, с нищо не можем да ви помогнем, ако не сте от семейството.

— Няма страшно, сам ще го намеря — ръмжа и изфучавам към двойната врата. Знам, че мога да позвъня на мама, която веднага ще се задейства, но пък ще трябва да обяснявам какво се е случило.

Спешното отделение е пълно с лекари и сестри, наоколо щъкат пациенти. Обръщам се към една млада сестра и ѝ отправям най-ослепителната си усмивка.

— Здравейте, търся Лейла Рийд. Приета е днес. Бихте ли ми казали къде мога да я открия?

— А вие кой сте? — пита тя и се изчервява.

— Брат ѝ — лъжа, без да ми мигне окото, и не обръщам никакво внимание на реакцията ѝ.

— Насам, господин Рийд. — Тя забързва към стаята на сестрите и проверява в компютъра. — Тя е на втория етаж в отделението за психическо здраве. Вземете асансьора в дъното на коридора.

— Благодаря. — Намигам ѝ за награда и тя прибира немирен кичур зад ухото си и ми отправя флиртаджийска усмивка, която ми напомня за едно момиче, което съм изоставил в Джорджия.

Слизам от асансьора на втория етаж и разбирам, че нещо не е наред. От другата страна на врата, която очевидно е заключена, двама охранители и медицинска сестра претърсват коридора, проверяват всяка стая. Настръхвам, но тръгвам към рецепцията, като се преструвам, че не забелязвам суматохата.

— Да? — пита ме млад мъж с халка на носа.

— Търся Лейла Рийд. Аз съм брат ѝ.

Той пребледнява.

— О, господин Рийд. Заповядайте, елате с мен.

Следвам го към чакалнята и сядам на пластмасовия стол, който ми посочва. Забелязвам, че е застопорен към пода.

— Лекарят ще дойде след минутка.

— Защо не мога да я видя? — питам.

— Лекарят ще ви обясни — отвръща той предпазливо и излиза преди да успея да задам друг въпрос.

Мама му стара! Изглежда, съм закъснял.

Усещам, че ми се гади от тази мисъл. Ставам и започвам да крача из малкото помещение, замислям се дали да не позвъня на Гейл, но не се налага да чакам толкова дълго. Млад мъж с къса раста и тъмни интелигентни очи влиза в чакалнята. Да не би това да е лекарят ѝ?

— Господин Рийд? — пита той.

— Къде е Лейла?

Той ме преценява, след това въздиша и сякаш се напряга.

— За съжаление не знам. Успяла е да ни се измъкне.

— Какво?!

— Няма я. Нямам представа как е излязла.

— Излязла ли? — възкликвам. Не мога да повярвам. Тръшвам се на един от столовете. Той сяда срещу мен.

— Да. Изчезна. В момента я търсим.

— Все още ли е тук?

— Не знаем.

— А вие кой сте? — питам.

— Аз съм доктор Азикиуе, дежурният психиатър.

Струва ми се много млад за психиатър.

— Какво можете да ми кажете за нея?

— Беше приета след неуспешен опит за самоубийство. Опитала се е да си пререже китката в апартамента на старо гадже. Докара я икономката му.

Усещам как кръвта се оттича от лицето ми.

— И? — подканям го. Трябва ми повече информация.

— Друго не знаем. Тя каза, че ставало въпрос за грешна преценка, че била съвсем добре, но искахме да я задържим за наблюдение и да ѝ зададем още въпроси.

— Вие разговаряхте ли с нея?

— Да.

— Защо го е направила?

— Каза, че било вик за помощ. Нищо повече. След като бе направила този панаир, се срамуваше и искаше да се прибере у дома. Каза, че не искала наистина да се самоубие. Повярвах ѝ. Предполагам, че става въпрос за суицидни мисли.

— Как можахте да я изпуснете? — Прокарвам ръка през косата си и се опитвам да потисна гнева си.

— Нямам представа как е избягала. Ще се проведе вътрешно разследване. Ако се свърже с вас, убедете я да се върне. Тя има нужда от помощ. Мога ли да ви задам няколко въпроса?

— Разбира се — съгласявам се разсеяно.

— Имате ли някакви случаи на психически заболявания в семейството?

Мръщя се и едва сега разбирам, че говори за семейството на Лейла.

— Не знам. Семейството ми не обсъждаше подобни въпроси.

Той ме наблюдава загрижено.

— Знаете ли нещо за бившия приятел?

— Не — заявявам твърде бързо. — Свързахте ли се със съпруга ѝ?

Докторът се опулва.

— Тя омъжена ли е?

— Да.

— Не ни каза.

— Добре. Аз ще му позвъня. Няма да отнемам повече от времето ви.

— Но аз имам още въпроси.

— Предпочитам да я потърся. Очевидно не е добре. — Ставам.

— Само че въпросният съпруг…

— Аз ще се свържа с него.

Така няма да стигнем доникъде.

— Но ние трябва да…

Доктор Азикиуе става.

— Не мога да ви помогна. Трябва да я намеря. — Тръгвам към вратата.

— Господин Рийд…

— Довиждане — срязвам го и забързвам през чакалнята, без да спирам пред асансьора. Слизам по противопожарната стълба, като прескачам през стъпало. Мразя болниците. Надига се спомен от детството. Малък съм, уплашен, не говоря, миризма на дезинфектант и кръв нахлува в носа ми.

Потръпвам.

Излизам от болницата, оставам неподвижен за момент и оставям дъждът да отмие спомена — следобедът е наситен с предостатъчно стрес. Тейлър спира джипа пред мен.

— Карай у дома — нареждам и се качвам бързо. След като си закопчавам колана, звъня на Уелч.

— Да, господин Грей?

— Уелч, имам проблем. Трябва да намериш Лейла Рийд, моминско име Уилямс.

Гейл е бледа и притихнала, наблюдава ме загрижено.

— Няма ли да си доядете, господине?

Клатя глава.

— Хубава ли беше храната?

— Да, разбира се. — Отправям ѝ нещо като усмивка. — След днешните събития не съм гладен. Ти държиш ли се?

— Добре съм, господин Грей. Беше ужасен шок. Просто искам да се занимавам с нещо.

— Ясно. Благодаря ти, че приготви вечеря. Ако си припомниш нещо, веднага ми кажи.

— Разбира се. Само че, както вече ви казах, тя искаше да разговаря единствено с вас.

Защо? Какво е искала да направя?

— Благодаря ви, че не сте повикали полиция.

— Това момиче няма нужда от полиция. Има нужда от помощ.

— Така си е. Ще ми се да знам къде се намира.

— Вие ще я откриете — заявява тя тихо и уверено, с което ме изненадва.

— Имаш ли нужда от нещо? — питам.

— Не, господин Грей. Добре съм.

Тя вдига чинията с недоядената ми вечеря и я отнася на мивката.

Новините на Уелч за Лейла са неудовлетворителни. Следата е изстинала. Не била в болницата, а там все още се питали как е успяла да избяга. Малка частица от мен признава, че тя винаги е била изобретателна. Кое обаче я е направило толкова нещастна? Отпускам глава в ръцете си. Какъв ден — от страхотен до нелеп. Летях с Ана, а сега трябва да се оправям с тази каша. Тейлър няма представа как Лейла е успяла да влезе в апартамента, Гейл също не знае. Очевидно е влязла в кухнята и е попитала къде съм. Когато Гейл казала, че ме няма, тя извикала: „Него го няма“, след това си прерязала китката с макетен нож. За щастие разрезът не бил дълбок.

Поглеждам Гейл, която почиства кухнята. Вледенявам се. Лейла е можела да я нарани. Може би целта ѝ е била да нарани мен. Въпросът е защо? Стискам очи и се опитвам да си припомня нещо от последната ни кореспонденция и да разбера защо е излязла от релсите. Въздишам с недоумение, нещастно, и отивам в кабинета си.

Сядам и в същия момент телефонът ми избръмчава. Получил съм есемес.

Ана ли е?

Оказва се Елиът.

●3драсти, надувко.

Да ударим един билярд?●

Това означава Елиът да дойде тук и да ми изпие бирата. Честно казано, изобщо не съм в настроение.

● Работя.

Следващата седмица?●

●Дадено. Преди да се разложа на плажа.

Ще те скапя. Чао.●

Хвърлям телефона на бюрото и се навеждам над досието на Лейла, търся нещо, което може да ми даде идея къде е. Откривам адреса и телефона на родителите ѝ, но няма нищо за съпруга ѝ. Той къде е? Защо не е с него?

Не искам да звъня на родителите ѝ и да ги стряскам. Обаждам се на Уелч и му давам номера им; той ще разбере дали тя се е свързвала с тях.

Когато включвам компютъра, се оказва, че имам имейл от Ана.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Пристигна ли?

Дата: 2 юни 2011, 22:32

До: Крисчън Грей

Сър,

Моля да ме уведомите дали сте пристигнали благополучно. Започвам да се тревожа.

Мисля за теб.

Твоя Ана х

Докато се усетя, пръстът ми притиска малката целувчица, която ми е изпратила.

„Не се лигави, Грей, не се разкисвай. Стегни се“.

От: Крисчън Грей

Относно: Съжалявам

Дата: 2 юни 2011, 19:36

До: Анастейжа Стийл

Уважаема госпожице Стийл,

Пристигнах и съм добре. Моля, приемете извиненията ми, че не Ви уведомих веднага. Не бих желал да съм причина за тревогата Ви. Толкова е хубаво да знам, че на някой му пука за мен.

Мисля за теб и както винаги с нетърпение очаквам да те видя утре.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Изпращам мейла и ми се иска тя да е тук с мен. Тя озарява и дома, и живота ми, и… мен. Клатя глава на тези откачени мисли и преглеждам останалите си имейли.

Ново звънване известява, че имам мейл от Ана.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Ситуацията

Дата: 2 юни 2011, 22:40

До: Крисчън Грей

Уважаеми господин Грей,

Мисля, че е повече от очевидно, че ми пука за Вас. Как изобщо може да се усъмните в това? Надявам се „ситуацията“ да е под контрол.

Твоя Ана х

ПП: Ще ми кажеш ли какво казах насън?

Значи ѝ пука за мен, така ли? Много мило. В същия момент непознатото чувство, което не се е появявало през целия ден, се размърдва и разпростира в гърдите ми. Под него се намира извор на болка, за който нито искам да знам, нито имам желание да се занимавам с него. Той се насочва към спомена за млада жена, която реши дългата си тъмна коса…

Мама му стара!

Не припарвай там, Грей.

Отговарям на имейла на Ана и за разнообразие решавам да се пошегувам с нея.

От: Крисчън Грей

Относно: Пета молба

Дата: 2 юни 2011, 19:45

До: Анастейжа Стийл

Уважаема госпожице Стийл,

Харесва ми Вашата загриженост за мен. „Ситуацията“ не е под контрол.

Във връзка с послеписа Ви отговорът ми е отрицателен.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

От: Анастейжа Стийл

Относно: Пледирам за невменяемост

Дата: 2 юни 2011, 22:48

До: Крисчън Грей

Предполагам е било много забавно. Но смятам за редно да отбележа, че не мога да нося отговорност за това, което излиза от устата ми, когато спя. Всъщност почти съм убедена, че не сте чули добре.

Човек на Вашата възраст със сигурност има проблеми със слуха.

За пръв път, откакто съм се върнал в Сиатъл, избухвам в смях. Тя умее да ме разсейва, при това приятно.

От: Крисчън Грей

Относно: Признавам за виновна

Дата: 2 юни 2011, 19:52

До: Анастейжа Стийл

Уважаема госпожице Стийл,

Дали ще Ви е възможно да говорите малко по-високо? Не Ви чувам добре.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Отговорът ѝ не закъснява.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Пледирам за невменяем

Дата: 2 юни 2011, 22:54

До: Крисчън Грей

Побъркваш ме!

От: Крисчън Грей

Относно: Надявам се да е така…

Дата: 2 юни 2011, 19:59

До: Анастейжа Стийл

Уважаема госпожице Стийл,

Точно това възнамерявам да направя този петък.

И го очаквам с огромно нетърпение.

;)

Ще трябва да измисля нещо много специално за малката си откачалка.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Ррррррр!

Дата: 2 юни 2011, 23:02

До: Крисчън Грей

Официално и окончателно съм вбесена.

Лека нощ.

Госпожица А. Р. Стийл

Леле! Не бих търпял подобно нещо от никоя друга.

От: Крисчън Грей

Относно: Дива котка

Дата: 2 юни 2011, 20:05

До: Анастейжа Стийл

Ръмжите ли, госпожице Стийл?

Имам си собствена котка да ме предупреждава за хищници.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Тя не отговаря. Минават пет минути и отговор няма. Минутите стават шест… Седем.

По дяволите. Тя е сериозна. Как да ѝ кажа, че докато спеше ми каза, че няма да ме напусне? Ще реши, че съм луд.

От: Крисчън Грей

Относно: Това, което каза в съня си

Дата: 2 юни 2011, 22:20

До: Анастейжа Стийл

Анастейжа,

Предпочитам да чувам думите, които каза в съня си, пред думите, които не казваш, когато си будна. И това е причината да не ти кажа. Легни и се наспи. Искам да си отпочинала за това, което съм ти приготвил за утре.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Тя не отговаря; надявам се да е направила каквото ѝ е казано и да си е легнала. За момент се питам какво можем да направим утре, но това ме възбужда прекалено много, затова пропъждам мисълта и се съсредоточавам върху имейлите.

Трябва да призная, че ми е малко по-леко след размяната на мейли с госпожица Стийл. Тя действа като балсам на тъмната ми душа.

Петък, 3 юни 2011

Не мога да спя. Минава два, а вече цял час гледам в тавана. Не кошмарите ме държат буден. Просто не мога да заспя.

Лейла Уилямс.

Противопожарният детектор на тавана ми намига и зелената му светлина ми се подиграва.

По дяволите!

Затварям очи и оставям мислите си да препускат на воля.

Защо иска да се самоубие Лейла? Какво я е прихванало? Отчаяното ѝ нещастие се сблъсква с по-младото ми, по-нещастно аз. Опитвам се да смажа спомените, но гневът и отчаянието от тийнейджърските ми години се надигат и не желаят да си отидат. Това ми напомня за болката и как нападах всички през младостта си. Мисли за самоубийство ме спохождаха често, но винаги удържах положението. Стараех се заради Грейс. Знаех, че тя ще е съсипана. Знаех, че ще обвинява себе си, ако отнема живота си, а бе направила толкова много за мен — как да я нараня? След това се запознах с Елена… и всичко се промени.

Ставам от леглото и прогонвам тревожните мисли. Имам нужда от пиано.

Имам нужда от Ана.

Ако беше подписала договора и всичко вървеше по план, тя щеше да е с мен, на горния етаж, заспала. Бих могъл да я събудя, да се потопя в нея… или, както е според новото положение, тя да е до мен, да я изчукам, а след това да я гледам как спи.

Какво ли би казала за Лейла?

Сядам пред пианото. Знам, че Ана никога няма да се запознае с Лейла, което е хубаво. Знам какво изпитва към Елена. Един Господ знае какво би помислила за някоя бивша… развилняла се бивша.

Това не го разбирам. Лейла беше щастлива, палава и ведра, когато я познавах. Беше първокласна подчинена; мислех, че се е установила, че е щастливо омъжена. Имейлите ѝ никога не намекваха за проблеми. Какво се е объркало?

Започвам да свиря… и тревожните ми мисли се отдръпват, остава единствено музиката.

Лейла ми духа.

Много я бива.

Ръцете ѝ са вързани зад гърба.

Косата ѝ е сплетена.

Тя е на колене.

Свела е очи. Скромно. Примамливо.

Не ме вижда.

Неочаквано се превръща в Ана.

Ана е на колене пред мен. Гола. Красива.

Членът ми е в устата ѝ.

Очите на Ана обаче са впити в моите.

Блестящите ѝ сини очи виждат всичко.

Тя ме вижда. Вижда душата ми.

Вижда тъмнината и звяра, скрит отдолу.

Очите ѝ се ококорват от ужас и тя изчезва.

Будя се стреснато и болезнената ми ерекция спада, щом си спомням наранения поглед на Ана от съня.

Какво става, по дяволите?

Рядко сънувам еротични сънища. Защо точно сега? Проверявам будилника. Изпреварил съм времето за ставане с пет минути. Утринната светлина се промъква между сградите. Ставам. Вече съм изпълнен с безпокойство, сигурно в резултат от притеснителните сънища, затова решавам да отида да потичам и да изгоря част от излишната енергия. Нямам нови имейли, нито пък есемеси, нищо ново за Лейла. Апартаментът е тих. Гейл още не е дошла. Дано се възстанови от вчерашните преживявания.

Отварям стъклената врата в лобито и излизам в мекото слънчево утро, оглеждам внимателно улицата. Докато тичам, оглеждам алеите и входовете, надничам зад паркирани автомобили, да не би Лейла да се е спотаила някъде там.

Къде си, Лейла Уилямс?

Надувам звука на „Фу Файтърс“, стъпките ми отмерват ритъма по тротоара.

Оливия не спира да ме дразни. Разлива кафето ми, изпуска важно телефонно обаждане и непрекъснато ме следи с огромните си кафяви очи.

— Набери отново Рос — нареждам. — Най-добре ѝ кажи да дойде тук.

Затварям вратата на офиса и се връщам на бюрото. Трябва да се постарая да не изкарвам лошото си настроение на персонала.

Уелч няма новини, освен че родителите на Лейла мислят, че дъщеря им е все още в Портланд със съпруга си. На вратата се чука.

— Влез. — Господи, дано не е Оливия!

Рос е.

— Искал си да ме видиш.

— Да, влизай. Докъде стигнахме с Удс?

Рос излиза малко преди десет. Всичко върви като по вода. Удс е решил да приеме сделката, а помощта за Дарфур скоро ще поеме за Мюнхен, където ще я подготвят за спускане от въздуха. От Савана все още не са изпратили офертата.

Проверявам инбокса и откривам дългоочакван имейл от Ана.

От: Анастейжа Стийл

Относно: На път за дома

Дата: 3 юни 2011, 12:53

До: Крисчън Грей

Уважаеми господин Грей,

Отново се радвам на първокласно обслужване, за което Ви благодаря.

Броя минутите да те видя тази вечер и евентуално да те изтормозя да ми кажеш какво съм казала насън.

Твоя Ана х

Да те изтормозя ли? О, госпожице Стийл, струва ми се, че е точно обратното. Тъй като имам предостатъчно работа, отговорът ще е кратък.

От: Крисчън Грей

Относно: На път за дома

Дата: 3 юни 2011, 09:58

До: Анастейжа Стийл

Анастейжа, очаквам с нетърпение да те видя.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Ана обаче не е доволна.

От: Анастейжа Стийл

Относно: На път за дома

Дата: 3 юни 2011, 13:01

До: Крисчън Грей

Скъпи мой господин Грей,

Дано нещата около „ситуацията“ да се оправят. Тонът на мейла Ви ме безпокои.

Ана х

Най-сетне съм заслужил една целувка. Би трябвало вече да е излетяла.

От: Крисчън Грей

Относно: На път за дома

Дата: 3 юни 2011, 10:04

До: Анастейжа Стийл

Анастейжа,

Ситуацията можеше да е много по-добра. Излетяхте ли? Ако да, не бива да пращаш повече имейли. Излагаш се на риск, което е в пълно противоречие с правилата, касаещи личната ти безопасност. Това, което казах за наказанията, го казах съвсем сериозно.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Каня се да се обадя на Уелч за нова информация, но се чува звън — отново е Ана.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Преиграваш

Дата: 3 юни 2011, 13:06

До: Крисчън Грей

Уважаеми господин Мърморко,

Вратите на самолета са все още отворени. Закъсняваме с десет минути. Моето благополучие и здраве, както и тези на останалите пътници, са в пълна безопасност. Може да успокоите сърбящата Ви ръка засега.

Госпожица Стийл

Макар и с нежелание, се усмихвам. Господин Мърморко съм бил, а? И няма целувка? Боже!

От: Крисчън Грей

Относно: Извинявай! Успокоих сърбящата ръка

Дата: 3 юни 2011, 10:08

До: Анастейжа Стийл

Липсваш ми. И ти, и многознайната ти уста. Искам те жива и здрава у дома.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

От: Анастейжа Стийл

Относно: Извинението е прието

Дата: 3 юни 2011, 13:10

До: Крисчън Грей

Затварят вратите. Няма да чуеш дори едно „бип“ от мен. Особено с тази твоя старческа глухота.

До после.

Ана х

Имам си отново целувчица. Какво облекчение. С огромно нежелание ставам и вземам телефона, за да позвъня на Уелч.

В един отказвам предложението на Андреа да ми донесе обяд на бюрото. Трябва да се махна. Стените на офиса ме притискат и ми се струва, че е така, защото нямам никакви новини за Лейла.

Тревожа се за нея. По дяволите, дошла е при мен. Решила е да превърне дома ми в сцена за представлението си. Как да не го приема лично? Защо не ми е пуснала имейл или не е звъннала по телефона? Ако е била в беда, бих могъл да ѝ помогна. Наистина. Правил съм го и преди.

Трябва да глътна малко свеж въздух. Профучавам покрай Оливия и Андреа, които ми се струват доста заети, въпреки че забелязвам въпросителния поглед на Андреа, докато се качвам в асансьора.

Навън е ослепителен забързан следобед. Поемам дълбоко дъх и усещам соления въздух, който приижда откъм Пролива. Дали да не се махна за остатъка от деня? Днес следобед имам среща с кмета. Колко дразнещо — утре ще се видя с него на събитието в Търговската палата.

Събитието!

Неочаквано ми хрумва идея и зареден с нов ентусиазъм се насочвам към едно малко магазинче, което познавам много добре.

След срещата в кабинета на кмета вървя десет, може би повече пресечки до Ескала; Тейлър е отишъл да вземе Ана от летището. Когато влизам в хола, Гейл е в кухнята.

— Добър вечер, господин Грей.

— Здрасти, Гейл. Как мина денят?

— Добре, господине, благодаря.

— По-добре ли се чувстваш?

— Да, господине. Пристигнаха дрехите за госпожица Стийл — извадих ги и ги прибрах в гардероба в нейната стая.

— Чудесно. Лейла не се е мяркала, нали? — Тъп въпрос. Ако имаше нещо, Гейл щеше да ми позвъни.

— Не, господине. Пристигна това. — И ми подава малко червено пликче от магазин.

— Добре. — Вземам го, без да обръщам внимание на веселите искрици в очите ѝ.

— Колко души очаквате за вечеря?

— Двама, благодаря. И още нещо, Гейл.

— Какво, господине?

— Би ли сложила сатенени чаршафи на леглото в стаята с играчките?

Надявам се да вкарам Ана там по някое време през уикенда.

— Добре, господин Грей — отвръща тя малко изненадано. Отново се заема с работата си и ме оставя малко учуден от държането ѝ.

Може би Гейл не одобрява, но аз искам каквото искам от Ана.

В кабинета си вадя от пликчето кутийката на „Картие“. Това е подарък за Ана. Ще ѝ го дам утре по някое време за събитието: обици. Семпли. Елегантни. Красиви. Също като нея. Усмихвам се. Дори с гуменки и дънки личи момичешкият ѝ чар.

Надявам се да приеме подаръка. Като моя подчинена, тя не би имала друг избор, но според новото ни споразумение нямам представа каква ще е реакцията ѝ. Каквото и да стане, ще е интересно. Докато слагам кутийката на бюрото, ме разсейва звън откъм компютъра. Последните схеми на Барни за таблета са в инбокса и нямам търпение да ги видя.

Пет минути по-късно звъни Уелч и хрипти:

— Господин Грей?

— Да, нещо ново?

— Говорих с Ръсъл Рийд, съпруга на госпожа Рийд.

— И? — На мига се чувствам оживен. Изфучавам от кабинета си, пресичам хола и заставам пред прозореца.

— Той казва, че съпругата му е на гости на родителите си — докладва Уелч.

— Какво?

— Именно. — Уелч ми се струва не по-малко вкиснат от мен.

Докато наблюдавам ширналия се в краката ми Сиатъл и знам, че госпожа Рийд или Лейла Уилямс, е някъде там, раздразнението ми расте. Прокарвам пръсти през косата си.

— Може да му е казала тъкмо това.

— Може — отвръща той. — Само че, засега поне, не сме открили нищо.

— Значи няма и следа от нея, така ли? — Не мога да повярвам, че е изчезнала просто така.

— Нищичко. Но ако използва банкомат, ако осребри чек или се включи в някоя социална мрежа, веднага ще я засечем.

— Добре.

— Искаме да прегледаме и охранителните камери около болниците. Ще ни струва доста и ще отнеме повече време. Съгласен ли сте?

— Да. — Настръхвам, но не е заради разговора. Поради някаква необяснима причина усещам, че ме наблюдават. Обръщам се и забелязвам Ана на прага на стаята, впила е очи в мен, намръщила чело, устните ѝ са свити, замислена е и е с къса, ужасно къса поличка. Виждам единствено очи и крака… най-вече крака. Представям си ги кръстосани на кръста ми.

Желание, неподправено, истинско, подпалва кръвта ми, докато я гледам.

— Веднага се заемаме — обещава Уелч.

Приключвам разговора с него, без да откъсвам поглед от Ана, и пристъпвам към нея, събличам си сакото, махам вратовръзката и ги хвърлям на канапето.

Ана!

Прегръщам я, подръпвам опашката ѝ, вдигам нетърпеливите ѝ устни към своите. Тя има вкус на рай, на дом, на есен и на Ана. Ароматът ѝ нахлува в ноздрите ми, докато поемам всичко, което предлага топлата ѝ сладка уста. Тялото ми се стяга от очакване и глад, докато езиците ни се преплитат. Искам да потъна в нея, да забравя за гадния край на седмицата, да забравя за абсолютно всичко освен за нея.

Устните ѝ са трескави под моите. Смъквам ластика за коса и пръстите ѝ се преплитат с моите. Неочаквано ме притиска нужда, отчаяно желание да съм с нея. Отдръпвам се и поглеждам замаяното ѝ от страст лице.

И аз се чувствам по същия начин. Какво прави тя с мен?

— Какво има? — прошепва тя задъхано.

Отговорът е ясен, звънти в мислите ми.

„Ти ми липсваше“.

— Толкова съм щастлив, че се върна. Нека се изкъпем заедно. Сега!

— Добре — съгласява се тя с дрезгав глас. Хващам я за ръка и тръгваме към банята. Пускам душа, след това се обръщам към нея. Тя е великолепна, очите ѝ блестят, искрят в очакване. Погледът ми опипва тялото ѝ чак до голите крака. Никога досега не съм я виждал с толкова къса пола, да показва толкова много плът, и не съм сигурен, че одобрявам. Само аз имам право да я гледам.

— Харесвам полата ти. Много е къса. — Прекалено къса. — Имаш страхотни крака. — Събувам си обувките и без да откъсва очи от моите, тя също събува своите.

Майната му на душа! Искам я веднага.

Пристъпвам към нея, притискам бузите ѝ с длани и устните ѝ се разтварят. Задържам лицето ѝ, вплитам пръсти в косата ѝ, целувам я: бузата, гърлото, устата. Тя е амброзия и не мога да ѝ се наситя. Дъхът ѝ спира в гърлото, тя стиска ръцете ми, но тъмнината няма нищо против нейното докосване. Остава единствено Ана, в цялата си красота и невинност, отвръща на целувката ми с трепет не по-малко силен от моя. Кръвта ми пулсира от желание, ерекцията ми е болезнена.

— Искам те сега, веднага. Бързо. Силно… — шепна аз и ръката ми пълзи по голото ѝ бедро под полата. — Кървиш ли още?

— Не.

— Добре. — Вдигам полата ѝ нагоре, пъхвам палци в памучните гащички и клякам, плъзвам ги по краката ѝ.

Тя ахва, когато стискам дупето ѝ и целувам мястото под срамните косми. Местя ръце отзад на бедрата ѝ, разтварям краката ѝ, намирам клитора с език. Когато започвам чувствена атака, пръстите ѝ се вплитат в косата ми. Езикът ми я измъчва, тя стене и отпуска глава назад, на стената.

Ухае божествено. А вкусът ѝ е още по-прекрасен.

Тя мърка, притиска се към нападателния ми настойчив език и краката ѝ започват да треперят.

Достатъчно! Искам да свърша в нея.

Отново ще е кожа до кожа, както в Савана. Пускам я, изправям се и сграбчвам лицето ѝ, целувам я. Свалям ципа си и я повдигам, прихващам я за дупето.

— Увий крака около мен, бебчо. — Гласът ми прозвучава грубо, ненаситно. В същия момент се плъзвам в нея.

Тя е моя! Тя е раят!

Притиска се в мен, скимти, докато навлизам в нея — отначало бавно, след това настойчиво, когато тялото ми поема контрола, тласка ме напред, приканва ме по-дълбоко, по-бързо и още по-бързо, по-силно, много по-силно, а лицето ми е заровено във врата ѝ. Тя стене и аз усещам как се стяга около мен и усещам, че съм загубен в нея, в нас, докато тя свършва и крещи в момента на освобождение. Усещам я как пулсира и това ме тласка към ръба и се изпразвам мощно в нея, с дрезгаво ръмжене произнасям името ѝ.

Целувам гърлото ѝ, не искам да се отдръпна, чакам тя да се успокои. Обгърнати сме от облак пара от душа, ризата и панталоните ми са залепнали за тялото, но не давам пет пари. Дишането на Ана става по-бавно, тя ми дотежава, когато се отпуска. Изражението ѝ е на разпътна жена, замаяна, когато се изтеглям от нея, затова я прихващам, когато стъпва на пода. На устните ѝ трепка замислена усмивка.

— Изглеждаш доста доволен от идването ми — отбелязва тя.

— Да, госпожице Стийл. Мисля, че радостта ми от идването ви е повече от очевидна. Ела да те вкарам под душа.

Събличам се бързо и когато оставам гол, бързо разкопчавам блузата ѝ. Очите ѝ се местят от пръстите ми към лицето ми.

— Как беше полетът? — питам меко.

— Добре, благодаря, че попита — отвръща тя гърлено. — И пак да ти благодаря за първата класа. Там се пътува много по-хубаво. — Поема си дълбоко дъх и добавя: — Имам новини.

— Да? — Сега пък какво? Свалям блузата и я слагам върху другите дрехи.

— Взеха ме на работа.

Да не би да мисли, че ще се ядосам? Разбира се, че ще си намери работа. Усещам гордост.

— Поздравления, госпожице Стийл. И къде? — питам с усмивка.

— Не знаеш ли?

— Откъде да знам?

— С твоите детективски способи мислех, че може би…

Спира и ме поглежда в очите.

— Анастейжа, никога не бих се намесил в кариерата ти, освен ако не ме помолиш. Как може да си помислиш такова нещо?

— Значи нямаш никаква представа?

— Не. Знам, че в Сиатъл има четири издателства. Вероятно е едно от тях.

— СИП — казва тя.

— О, онова мъничкото? Браво! Умно момиче! — Става въпрос за издателството, което според Рос е узряло за поглъщане. Ще стане лесно.

Целувам я по челото.

— Кога трябва да започнеш?

— В понеделник.

— Толкова скоро? По-добре да се възползвам от присъствието ти максимално, докато все още имам тази възможност. Обърни се!

Тя се подчинява на мига, аз свалям сутиена и полата, след това обхващам гърдите ѝ, както съм застанал отзад, и я целувам по рамото. Заравям нос в косата ѝ. Ароматът ѝ нахлува в ноздрите ми, успокояващ, познат и уникален. Тялото ѝ до моето ми действа както успокояващо, така и възбуждащо. Тя наистина е невероятна.

— Вие сте като наркотик, госпожице Стийл. Изпълвате ме с енергия и в същото време ме успокоявате. Това е много силна комбинация.

Благодарен съм, че е до мен, и я целувам по косата, след това стискам ръката ѝ и я привличам под горещия душ.

— Ау! — пищи тя и затваря очи, потръпва под горещите струи.

— Какво толкова? Малко гореща вода — смея се. Отварям едното си око, тя вдига брадичка и бавно се отпуска под горещата вода.

— Обърни се — нареждам. — Искам да те измия. — Тя се подчинява и аз изстисквам малко душгел в ръката си, разтърквам го върху гъбата и започвам да масажирам раменете ѝ.

— Имам да ти казвам и нещо друго — продължава тя и раменете ѝ се напрягат.

— Да? Какво? — Старая се да говоря тихо. Защо е толкова напрегната? Ръцете ми пълзят към красивите ѝ гърди.

— Във вторник откриват изложба с фотографии на моя приятел Хосе. В Портланд.

— Е, и? — Пак ли фотографчето?

— Казах, че ще отида. Искаш ли да дойдеш с мен? — Избъбря всичко на един дъх, сякаш няма търпение да каже всичко.

Покана ли е това? Не мога да повярвам. Получавам покани единствено от семейството, от работата и от Елена.

— В колко часа е?

— В седем и половина вечерта.

Това със сигурност влиза в категорията на „повече“. Целувам я по ухото и шепна:

— Добре.

Раменете ѝ се отпускат и тя притиска гърба си към мен.

Струва ми се облекчена и не съм сигурен дали да се смея, или да се дразня. Чак толкова ли съм страшен?

— Много ли се притесняваше да ми кажеш?

— Да. Как разбра?

— Анастейжа, току-що цялото ти тяло отдъхна с облекчение. — Едва успявам да прикрия раздразнението си.

— Да. Защото не може да се каже, че не си ревнив.

Точно така. Ревнив съм. Мисълта, че Ана е с друг… просто ме ужасява. Ама много.

— Ревнив съм. И няма да е зле да не го забравяш никога. Но благодаря, че ме покани. Ще идем с Чарли Танго.

Тя се ухилва и ръцете ми отново се спускат по тялото ѝ, същото тяло, което е отдавала единствено на мен и на никой друг.

— Може ли да те измия? — пита тя.

— Не мисля, че е възможно. — Целувам я по врата и изплаквам гърба ѝ.

— Дали ще мога някога да те докосна? — Гласът ѝ е тих и нежен, но не е в състояние да спре тъмнината, която се надига незнайно откъде и неочаквано стяга гърлото ми.

Не!

Заповядам ѝ да се махне, обхващам дупето на Ана, страхотното дупе, което става единствено за чукане. Тялото ми откликва на първично ниво — воюва с мрака. Имам нужда от нея. Тя ми трябва, за да прогони мрака.

— Сложи ръце на стената, Анастейжа. Ще те чукам — прошепвам, а тя ме поглежда стреснато и се подпира с ръце на плочките. Сграбчвам задника ѝ, отдръпвам я от стената. — Дръж се здраво, Анастейжа — предупреждавам, докато водата плющи по гърба ѝ.

Тя навежда глава и се стяга, а ръцете ми се спускат към срамните ѝ косми. Тя се гърчи, дупето ѝ се трие в члена ми.

И остатъците от страха се стопяват.

— Искаш ли го? — питам, докато пръстите ми я гъделичкат. В отговор тя се гърчи, върти дупе до члена ми и това ме кара да се усмихна. — Кажи — настоявам с напрегнат глас.

— Да. — Съгласието ѝ прорязва плющящата вода и държи тъмнината на мястото ѝ.

О, бебчо!

Тя все още е мокра от одеве — от мен, от себе си — не знам. В този момент благодаря безмълвно на доктор Грийн: никакви презервативи повече. Влизам в Ана бавно и веднага я обладавам.

Увивам я в халат и я целувам звучно.

— Изсуши си косата — нареждам и ѝ подавам сешоара, който не използвам никога. — Гладна ли си?

— Като вълк — признава тя и аз не знам дали говори сериозно, или просто го казва, за да ми достави удоволствие. Наистина съм доволен.

— Браво. И аз. Ще проверя дали госпожа Джоунс е готова с вечерята. Имаш десет минути. Не се обличай. — Целувам я още веднъж и отивам в кухнята.

Гейл мие нещо на мивката. Вдига поглед и аз надничам над рамото ѝ.

— Миди, господин Грей — казва тя и сочи.

Вкусотийка. Паста ала вонголе, една от любимите ми.

— Десет минути? — питам.

— Дванайсет — отвръща тя.

— Става.

Тръгвам към кабинета и тя ме стрелва с поглед. Правя се, че не забелязвам. Виждала ме е без халат и преди, какъв ѝ е проблемът?

Проверявам имейлите и телефона, за да видя дали има новини за Лейла. Няма нищо, но откакто Ана е тук, не чувствам досегашната безнадеждност.

Ана влиза в кухнята заедно с мен, несъмнено привлечена от примамливия аромат на вечерята ни. Когато вижда госпожа Джоунс, стиска здраво халата на врата си.

— Тъкмо навреме — казва Гейл и ни сервира вечерята в две големи купи на плота.

— Сядай — казвам на Ана и ѝ соча единия висок стол. Тревожните ѝ очи се плъзват от мен към госпожа Джоунс.

Ха, тя се притеснява!

„Бебчо, имам персонал. Свиквай“.

— Вино? — предлагам, за да я разсея.

— Да, благодаря — отвръща тя и се настанява. Струва ми се резервирана.

Отварям бутилка „Сансер“ и наливам в две малки чаши.

— В хладилника има сирене, ако искате, господине — казва Гейл и аз кимам. За огромно облекчение на Ана тя излиза. Сядам и аз.

— Наздраве. — Вдигам чаша.

— Наздраве — отговаря Ана и кристалните чаши запяват, когато се чукваме. Тя лапва хапка и мърка от удоволствие. Може пък наистина да е гладна като вълк.

— Ще ми кажеш ли? — пита след миг.

— Какво да ти кажа? — Госпожа Джоунс е надминала себе си. Пастата е великолепна.

— Какво казах насън.

Клатя глава.

— Яж. Нали знаеш, че обичам да те гледам как се храниш?

Тя се цупи престорено.

— Голям си перверзник!

О, бебчо, представа нямаш! В този момент ми хрумва нещо. Дали тази вечер да не пробваме нови неща в стаята с играчките? Нещо забавно.

— Разкажи ми за приятеля си — казвам.

— Кой приятел?

— Фотографът. — Говоря небрежно, но тя ме поглежда намръщено.

— Запознахме се първия ден в колежа. Той учеше инженерство, но страстта му беше фотографията.

— И?

— Това е.

Уклончивият ѝ отговор ме дразни.

— Нищо друго ли няма?

Тя отмята коса през рамо.

— Станахме приятели. Оказа се, че баща ми и неговият баща са служили заедно в армията преди да се родя. Започнаха отново да поддържат връзка и сега са първи приятели.

Виж ти.

— Твоят баща и неговият ли?

— Да. — Тя навива ленти паста на вилицата си.

— Виж ти.

— Много е вкусно. — Усмихва ми се доволно и халатът ѝ се разтваря леко, разкрива едната гърда. Щом я виждам, членът ми потръпва.

— Как се чувстваш? — питам.

— Добре.

— Искаш ли още?

— Още ли?

— Още вино? — Още секс? Да отидем в стаята с играчките?

— Мъничко.

Наливам ѝ още малко сансер. Не искам нито един от нас да пие много, ако ще си играем.

— Какво става със ситуацията?

Лейла. Мама му стара. Не искам да обсъждам този въпрос.

— Извън контрол. Не бива да се притесняваш, Анастейжа. Имам планове за теб тази вечер.

Да видим дали ще успеем да играем така, че да останем доволни и двамата.

— О, така ли?

— Да. Искам те готова в стаята след петнайсет минути. — Ставам и я наблюдавам внимателно, за да преценя реакцията ѝ. Тя отпива бърза глътка вино и зениците ѝ се разширяват. — Може да се приготвиш в твоята стая. По една случайност гардеробът ти е пълен с дрехи. За теб. И не искам да ми спориш!

Тя ме поглежда и устата ѝ се разтваря в изненадано „о“. Аз пък я поглеждам строго и я предизвиквам да посмее да започне спор. Колкото и да е невероятно, тя не казва и дума и аз тръгвам към кабинета си, за да напиша бърз имейл на Рос и да ѝ кажа да започне процеса по поглъщането на СИП колкото е възможно по-скоро.

Преглеждам два служебни имейла, но не виждам нищо за госпожа Рийд. Пропъждам мислите за Лейла от главата си. И без това съм мислил за нея през изминалите двайсет и четири часа. Тази вечер ще обърна внимание на Ана и ще се позабавляваме.

Когато се връщам в кухнята, Ана я няма. Предполагам, че вече е горе и се подготвя.

В дрешника свалям халата и обувам любимите си дънки. В същото време си представям Ана в банята ми — безупречния ѝ гръб, ръцете ѝ, притиснати до плочките, докато я чукам.

Боже, това момиче наистина има кураж.

Да видим докъде ще ѝ стигне.

Обзет от въодушевление, вземам айпода от хола и бързам към горния етаж и стаята с играчки.

Когато заварвам Ана коленичила, както трябва, до вратата — свела очи, разтворила крака, само по гащички — първото ми чувство е на огромно облекчение.

Все още е тук; няма нищо против.

Втората ми реакция е гордост: последвала е инструкциите ми точно както трябва. Трудно ми е да скрия усмивката си.

Госпожица Стийл не се отказва от предизвикателствата.

Затварям вратата и забелязвам, че е закачила халата си на една кукичка. Минавам покрай нея бос и оставям айпода на скрина. Решил съм да я лиша от всички сетива, освен от докосване, да видим как ще се справи с това. Леглото е със сатенени чаршафи.

Кожените белезници са на място.

Вадя от скрина ластик за коса, превръзка за очите, кожена ръкавица, тапи за уши и трансмитера, който Барни е направил за айпода ми. Подреждам всичко в редица, включвам трансмитера. Нека Ана чака. Очакването е половината от атмосферата на сцената. Щом всичко е готово, се изправям над нея. Ана е навела глава, дискретната светлина гали косата ѝ. Тя изглежда скромна и красива, истински образец на подчинена.

— Прекрасна си. — Обхващам лицето ѝ с ръка, вдигам главата ѝ и сините очи срещат сивите. — Ти си красива жена, Анастейжа. И си моя. Само моя. Цялата си моя — шепна. — Стани! — командвам и когато я поглеждам в очите, усещам, че мога да потъна и да се удавя в това сериозно, унесено изражение. Привлякъл съм цялото ѝ внимание. — Не си подписала договора, Анастейжа, но вече сме обсъждали ограниченията. И искам да помниш, че имаш ключови думи. Нали?

Тя примигва няколко пъти, но продължава да мълчи.

— Какви са? — питам.

Тя се колебае.

А, така няма да стане.

— Какви са думите, Анастейжа?

— Жълто.

— И?

— Червено.

— Помни ги!

Тя извива вежди, очевидно презрително, и се кани да каже нещо.

А, не! Не и в моята стая с играчки.

— Не започвайте да ми остроумничите, госпожице Стийл, или ще го отнесете така, както сте на колене. Разбирате ли ме?

Колкото и да ме блазни тази мисъл, в момента искам да ми се подчинява напълно.

Тя преглъща разочарованието си.

— Е?

— Да, сър — отговаря тя бързо.

— Добро момиче! Сега, искам да използваш ключовите думи, но не защото ще изпитваш болка. Това, което ще правя, е нещо доста интензивно и трябва да ме водиш. Разбираш ли ме?

Лицето ѝ остава безизразно, не издава абсолютно нищо.

— Става дума за допир, Анастейжа. Няма да можеш да ме виждаш или чуваш. Но ще можеш да ме усещаш.

Без да обръщам внимание на объркания ѝ поглед, пускам плейъра.

Просто трябва да избера песен. В този момент си припомням разговора ни в колата след като тя спа в леглото ми в „Хийтман“. Да видим как ще понесе тюдорска хорова музика.

— Ще те завържа на леглото, Анастейжа. Но първо ще ти вържа очите и след това — показвам айпода в ръката си — няма да можеш да чуваш нищо. Това, което ще чуваш, ще е само музиката, която ти пускам.

По лицето ѝ май преминава изненада, но не съм напълно сигурен.

— Ела. — Повеждам я към леглото. — Застани тук. — Навеждам се, вдъхвам сладкия ѝ аромат и шепна на ухото ѝ: — Чакай тук и не откъсвай очи от леглото. Представи си как лежиш и си изцяло зависима от милостта ми.

Тя си поема дъх.

Точно така, бебчо. Мисли. Едва успявам да устоя на изкушението да лепна нежна целувка на рамото ѝ. Трябва бързо да ѝ сплета косата и да донеса камшик. Грабвам ластик от скрина, избирам любимия си камшик и го пъхвам в задния джоб на дънките.

Заставам зад нея, нежно прибирам косата ѝ и я сплитам.

— Тъй като те харесвам прекалено много с две плитки, но искам да те чукам веднага, ще трябва да се задоволим само с една. — Стягам плитката и я подръпвам и тя е принудена да направи крачка назад към мен. Навивам края на китката си, навеждам я надясно, така че вратът ѝ остава оголен. Прокарвам носа си от ухото към рамото, засмуквам и хапя нежно.

М-м-м… мирише толкова хубаво.

Тя потръпва и мърка гърлено.

— Шшш. Тихо — карам ѝ се и вадя камшика, прехвърлям ръка отпред, докосвам нейната и ѝ го показвам.

Чувам я как си поема дъх и виждам, че пръстите ѝ се свиват.

— Докосни го — прошепвам, защото знам, че го иска. Тя вдига ръка, спира, след това прокарва пръсти по меките велурени висулки. Възбуждащо е. — Ще използвам това. Няма да боли, но ще вкара кръвта ти в повърхността на кожата и тя ще стане много чувствителна. Какви са кодовите думи, Анастейжа?

— Жълто и червено, сър — прошепва тя, омагьосана от камшика.

— Добро момиче. И помни, страхът е в главата ти. — Пускам камшика на леглото и докосвам с пръсти кръста ѝ, заоблените бедра, бръквам в бикините. — Това няма да ти е нужно. — Смъквам ги по краката ѝ и коленича зад нея. Тя сграбчва колоната, за да се измъкне от бельото си.

— Стой мирна — командвам и я целувам по дупето, нежно пощипвам и двете бузи. — Сега легни. По гръб. — Удрям я веднъж и тя подскача, стряска се и бързо се качва на леглото. Ляга с лице към мен, не откъсва поглед от моя, грее в очакване и малко страх. Поне така ми се струва. — Ръцете над главата!

Тя изпълнява послушно. Вземам слушалките и превръзката за очи, айпода и дистанционното от скрина. Сядам на леглото до нея и ѝ показвам айпода с трансмитера. Тя мести поглед от лицето ми към устройствата и след това отново ме поглежда.

— Това е трансмитер и предава музиката, която върви на айпода, чрез уредбата в стаята.

След като вижда всичко, слагам слушалките на ушите ѝ и поставям айпода на възглавницата.

— Вдигни си главата!

Тя се подчинява и аз ѝ слагам превръзката. Ставам, хващам лявата ѝ ръка и я оковавам към горния ъгъл на леглото. Плъзвам пръсти по протегнатата ѝ ръка и тя започва да се гърчи. Докато заобикалям бавно леглото, главата ѝ следва звука на стъпките ми; повтарям същото и с дясната ръка и закопчавам китката.

Дишането на Ана се променя, става накъсано, бързо, устните ѝ са отворени. Гърдите ѝ поруменяват, тя продължава да се намества и повдига ханша си в очакване.

Супер.

Сграбчвам глезените ѝ.

— Повдигни глава! — нареждам.

Тя изпълнява веднага и аз я смъквам на леглото, така че ръцете ѝ да се изпънат.

Тя стене тихо и отново повдига ханша си.

Връзвам и двата глезена, така че да лежи разкрачена пред мен. Отстъпвам крачка, за да се полюбувам на гледката.

Никога досега не е изглеждала толкова съблазнителна.

Сега вече напълно зависи от милостта ми. Тази мисъл е завладяваща и аз оставам още малко да се порадвам на благородството и куража ѝ.

Отдръпвам се от този вълшебен образ и вземам от скрина ръкавиците от заешка кожа. Преди да си ги сложа, включвам музиката с дистанционното; чува се тихо съскане, след това започва мотет в четирийсет части; ангелският глас на певеца зазвучава в стаята и гали апетитната госпожица Стийл.

Тя притихва, слуша.

Аз заобикалям леглото и я изпивам с поглед.

Протягам ръка и галя врата ѝ с ръкавицата. Тя си поема рязко въздух и подръпва белезниците, но нито вика, нито иска да спра. Бавно прокарвам ръка по гърлото ѝ, по гърдите, наслаждавам се на ограничените ѝ движения. Обхващам гърдите ѝ, нежно подръпвам всяко зърно и стонът ѝ ме кара да се насоча надолу. Много бавно проучвам тялото ѝ — корема, бедрата, спускам се надолу по краката. Музиката набира ритъм, нови гласове се включват в хора и подчертават всяко мое движение. Наблюдавам устата ѝ, за да съм сигурен как се чувства: тя отваря уста от удоволствие, хапе устни. Когато ръката ми спира между краката ѝ, стиска дупе и се изтласква към пръстите ми.

Въпреки че обикновено предпочитам подчинените да не мърдат, движенията ѝ ми доставят удоволствие.

Госпожица Стийл се наслаждава. Иска още.

Докосвам отново гърдите ѝ и зърната ѝ се втвърдяват при допира на ръкавицата.

Точно така!

След като кожата ѝ е вече събудена, свалям ръкавицата и грабвам камшика. Много внимателно прокарвам вързаните на възелчета краища по кожата ѝ, следвам същия път — гръдната кост, гърдите, корема, срамните косми, спускам се надолу по краката. Нови хористи се включват в мотета, когато вдигам камшика и первам корема ѝ. Тя вика — според мен от изненада, — но не казва ключовата дума. Давам ѝ няколко секунди, за да поеме усещането, след това я первам отново — този път по-силно.

Тя тегли белезниците и вика отново, приглушено, но и този път не произнася кодовата дума. Замахвам по гърдите ѝ и тя отмята глава, издава беззвучен вик, устата ѝ се отпуска, докато се гърчи върху червения сатен.

Все още не съм чул думата. Откачалката в Ана набира скорост.

Замаян съм от удоволствие, докато удрям тялото ѝ и наблюдавам как кожата ѝ пламва по-силно при всяко перване. Когато хористите замлъкват, задържам ръката си неподвижно.

Господи! Тя изглежда зашеметяващо.

Започвам отново. Музиката стига до кресчендо и всички гласове пеят заедно; перкам я отново и отново и тя се гърчи след всеки удар.

Когато зазвучава и последната нота, спирам и пускам камшика на пода. Останал съм без дъх, дишам тежко от желание и нужда.

Тя лежи на леглото, безпомощна е, кожата ѝ е порозовяла. И диша тежко също като мен.

О, бебчо!

Качвам се на леглото между краката ѝ и пролазвам над нея, задържам се над нея. Музиката започва отново. Самотен глас пее ангелска мелодия и аз следвам вече познатия ритъм като с ръкавицата и камшика, но този път с уста, целувам и засмуквам всеки сантиметър от кожата ѝ. Дразня зърната, докато те заблестяват от слюнката ми и щръкват. Тя се гърчи, доколкото позволяват белезниците, и стене под мен. Вкусвам я. Благоговея пред нея. Спускам се надолу, през космите до сладкия оголен клитор, който моли да го докосна с език. Лижа го, вдишвам мириса ѝ, опивам се от реакциите ѝ, докато не я усещам, че потръпва под мен.

А, не. Все още не. Ще почакаш.

Спирам и тя сумти недоволно.

Коленича между краката ѝ и разкопчавам дънките. Членът ми стърчи. Навеждам се и нежно откопчавам кожените белезници от лявата страна. Тя ме обгръща в дългокрака прегръдка, докато освобождавам другия ѝ крак. След като е свободна, масажирам глезените, за да върна живота в тях, започвам от прасците и стигам до бедрата. Тя се мята под мен, вдига бедра в съвършен ритъм с тюдорския мотет, докато палците ми пълзят по меката вътрешна страна на бедрата ѝ. Кожата ѝ е на капчици от възбуда.

Потискам стона си, сграбчвам бедрата ѝ, вдигам я от леглото и с едно бързо рязко движение потъвам в нея.

Тя е хлъзгава и гореща и мокра и тялото ѝ пулсира около мен. На ръба е.

Не. Още е прекалено рано.

Спирам, изправям се над нея и вътре в нея, потта избива на капки по челото ми.

— Моля те — скимти тя и аз я стискам по-здраво, за да я накарам да спре да се движи и да ме остави да се потопя в нея. Затварям очи, за да не я виждам просната под мен в цялата си прелест, и се съсредоточавам върху музиката; отново успявам да контролирам нещата, движа се бавно. Напрежението в музиката расте и аз забързвам, за да следвам силата и ритъма на музиката, наслаждавам се на всеки стегнат сантиметър от нея.

Тя свива ръце в юмруци, извива глава назад и стене.

— Точно така.

— Моля те — умолява ме тя през стиснати зъби.

„Чувам те, бебчо“.

Подпирам се на лакти и следвам ритъма, забивам се в нея, предавам се и на нея, и на музиката.

Сладката ми смела Ана!

По гърба ми се стича пот.

Хайде, бебчо!

Моля те!

Най-сетне тя избухва около мен, крещи и ме тласка към зашеметяващ, изтощителен оргазъм, в който се самозабравям. Отпускам се върху нея и светът ми се променя, пренарежда се и оставя онова непознато чувство да кипи в гърдите ми, да ме поглъща.

Тръскам глава, опитвам се да прогоня зловещото, обсебващо чувство. Посягам към дистанционното и изключвам музиката.

Наситих се на Талис.

Музиката определено е допринесла за това почти религиозно преживяване. Мръщя се, опитвам се безуспешно да овладея чувствата си. Измъквам се от Ана и я освобождавам от кожените белезници.

Тя въздиша и мърда пръсти, а аз нежно свалям превръзката и слушалките.

Огромните ѝ сини очи мигат към мен.

— Здрасти — шепна.

— Здравей — отвръща тя игриво и същевременно срамежливо. Откликът ѝ ме радва, навеждам се и лепвам нежна целувка върху устните ѝ.

— Браво на теб. — Гласът ми е наситен с гордост.

Тя се справи! Тя понесе всичко! Понесе го!

— Обърни се.

Очите ѝ се ококорват уплашено.

— Просто ще ти разтрия раменете.

— А, добре.

Тя се превърта и се отпуска на леглото със затворени очи. Възсядам я и масажирам раменете ѝ.

Приятно мъркане долита откъм гърлото ѝ.

— Каква е тази музика? — пита изтощено.

— Spem in Alium. Мотет от Томас Талис.

— Беше… величествено.

— Винаги съм искал да чукам на това изпълнение.

— Още нещо, което правите за първи път, господин Грей?

Ухилвам се.

— Така е, госпожице Стийл.

— Е, и аз за първи път се чукам на фона на това изпълнение — отбелязва сънено тя.

— Хм… доста нови неща си подаряваме един на друг.

— Какво казах в съня си, Крис… опа… Сър?

Пак ли? „Не я мъчи повече, Грей“.

— Каза доста неща, Анастейжа. Говореше за клетки и ягоди… че искаш повече… че ти липсвам.

— Това ли е всичко? — пита тя с облекчение.

Защо облекчение?

Изтягам се до нея, за да виждам лицето ѝ.

— А ти какво мислеше, че си казала?

Тя отваря очи за миг и ги затваря бързо.

— Мислех, че съм казала, че си грозен, надут и не струваш нищо в кревата.

Едното синьо око се отваря и тя ме наблюдава предпазливо.

„А-ха, лъжеш!“

— Е, да, всъщност аз съм точно това — всяко едно от гореизброените. И сериозно ме заинтригувахте. Какво криете от мен, госпожице Стийл?

— Нищо не крия.

— Анастейжа, изобщо не умееш да лъжеш.

— Мисля, че част от намеренията ти са да ме накараш да се смея след секс, но не го правиш добре.

Отговорът ѝ е неочакван и тя ми се усмихва с нежелание.

— Не мога да разказвам вицове — признавам.

— О, срамота, господин Грей! Значи все пак има нещо, което не можете да правите. — И ме възнаграждава с широка, заразна усмивка.

— Така е. Това, което никак не умея да правя, е да разказвам вицове — обяснявам съвсем сериозно.

Тя се киска.

— И аз не мога да разказвам вицове.

— Какъв прекрасен смях — прошепвам и я целувам. Въпреки това все още искам да разбера защо е толкова облекчена. — И все пак мисля, че криеш нещо от мен, Анастейжа. Може да се наложи да го измъкна от устата ти със сила.

— Да бе! — Разстоянието между нас се изпълва със смях. — Достатъчно ме мъчи.

Отговорът ѝ заличава усмивката от лицето ми и изражението ѝ омеква.

— Може пък да ти позволя отново да ме поизмъчваш така — признава тя срамежливо.

Залива ме облекчение.

— За мен ще е удоволствие, госпожице Стийл.

— Старая се да задоволявам всички ваши прищевки, господин Грей.

— Добре ли си? — питам смирен и едновременно с това нетърпелив.

— Повече от добре — усмихва ми се тя.

— Ти си невероятна. — Целувам я по челото, след това слизам от леглото, защото зловещото чувство отново набъбва в мен. Отърсвам се от него, закопчавам дънките и ѝ подавам ръка, за да ѝ помогна да стане.

Когато се изправя я привличам в прегръдката си и я целувам, наслаждавам се на вкуса ѝ.

— Легло — мърморя и я повеждам към вратата. Там я загръщам в халата, който е закачила на кукичката, и преди тя да започне да протестира, я грабвам на ръце и я отнасям на долния етаж, в моята спалня.

— Много съм уморена — шепне тя, когато се озовава в леглото ми.

— Сега спи — прошепвам и я привличам до себе си. Затварям очи и се опитвам да отблъсна притеснението, което се надига и изпълва отново гърдите ми. То е нещо като мъка за дома и желание да се прибера… и ме ужасява.

Събота, 4 юни 2011

Летният ветрец роши косата ми като нежните пръсти на любовница.

Моята любовница.

Ана.

Будя се изведнъж. Объркан съм. Стаята ми тъне в мрак, Ана спи до мен, диша тихо и равномерно. Надигам се на лакът и прокарвам ръка през косата си с откаченото чувство, че някой току-що е направил точно това. Оглеждам стаята, взирам се в сенчестите ъгли, но двамата с Ана сме сами.

Странно. Мога да се закълна, че някой е тук. Някой ме е докоснал.

Била е просто сън.

Отърсвам се от тази притеснителна мисъл и поглеждам часовника. Четири и половина. Отпускам се на възглавницата. Ана измърморва нещо неразбираемо и се обръща към мен. Спокойна е и красива.

Поглеждам към тавана. Мигащата светлина на противопожарната аларма ме дразни. Нямаме договор. Въпреки това Ана е тук. До мен е. Какво ли означава това? Как да се справя с нея? Дали ще се съобразява с правилата ми? Трябва да знам, че е в безопасност. Мръщя се. Тази територия е напълно непозната за мен, не владея положението, притеснен съм.

Замислям се за Лейла.

По дяволите!

Лейла, работата, Ана… разбирам, че няма да мога да заспя. Ставам, обувам долнището на пижамата и отивам в хола при пианото.

Шопен ми носи успокоение; мрачните ноти са в унисон с настроението ми и аз ги свиря отново и отново. Едва забележимо движение в края на периферното ми зрение привлича вниманието ми и когато вдигам поглед, забелязвам, че Ана пристъпва към мен с колебливи стъпки.

— Трябваше да си в леглото и да спиш — казвам и продължавам да свиря.

— Ти също — отвръща тя. На лицето ѝ се е изписала решителност, но същевременно тя изглежда дребна, уязвима, облечена единствено в огромния халат. Крия усмивката си.

— Карате ли ми се, госпожице Стийл?

— Да, господин Грей, карам ви се.

— Не мога да спя.

Толкова много неща ми тежат, затова предпочитам тя да се върне в леглото и да поспи. Сигурно е уморена. Без да обръща внимание на настроението ми, тя сяда до мен и отпуска глава на рамото ми.

Толкова нежен и интимен жест, че за момент се губя в прелюдията, но въпреки това продължавам да свиря, обзема ме спокойствие, защото тя е с мен.

— Какво беше това? — пита тя, когато приключвам.

— Шопен. Прелюдия към опус двайсет и осем. В ми минор, ако те интересува.

— Винаги се интересувам от това, което правиш.

Сладката ми Ана! Целувам я по косата.

— Не исках да те будя.

— Не ти ме събуди — отвръща тя. — Изсвири ми другата.

— Коя друга?

— Беше от Бах. Първата вечер, когато спах тук.

— О, Марчело!

Не помня кога за последен път съм свирил на някой, защото е поискал. За мен пианото е самотен инструмент, а музиката, която изпълнявам, е само за мен. Семейството ми не ме е чувало да свиря от години. Но след като сладката ми Ана иска, ще ѝ посвиря. Пръстите ми галят клавишите и запомнящата се мелодия отеква в хола.

— Защо винаги свириш такива тъжни мелодии? — пита тя.

Тъжна ли е?

— Започнал си да свириш на шест, нали? — продължава тя с въпросите, вдига глава и ме наблюдава. Лицето ѝ е открито, изпълнено с любопитство, както обикновено, а след миналата нощ не мога да ѝ откажа нищо.

— Почнах да уча пиано, за да зарадвам новата си майка.

— За да паснеш в перфектното семейство? — Повтаря думите, които изрекох в момент на откровение в Савана.

— Може да се каже. — Не желая да говоря по този въпрос и съм изненадан колко много лична информация знае тя. — Защо стана? Не искаш ли да си починеш от вчерашното пътуване?

— За мен сега е осем. И трябва да си взема хапчето.

— Браво! Само ти можеш да започнеш да пиеш противозачатъчни в друга часова зона. Може би е добре да изчакаш половин час, утре още половин. И така постепенно ще започнеш да ги пиеш в разумно време.

— Планът е добър — съгласява се тя. — И какво ще правим половин час?

„Мога да те изчукам върху пианото“.

— Сещам се за няколко неща — отвръщам прелъстително.

— Или да си говорим? — предлага тихо тя.

Не съм в настроение за приказки.

— Предпочитам това, което вече съм си наумил. — Плъзвам ръка през кръста ѝ, привличам я в скута си и заравям нос в косата ѝ.

— Винаги предпочиташ да правим секс пред това да говорим — смее се тя.

— Вярно е. Особено с теб. — Ръцете ѝ се промъкват към бицепсите ми, а тъмнината остава неподвижна и мълчи. Проследявам с целувки разстоянието от ухото до гърлото ѝ. — Може би върху пианото? — шепна, докато тялото ми откликва на образа в главата ми — тя е гола, отгоре, косата ѝ се спуска от ръба към пода.

— Искам да изясним нещо — започва тя тихо в ухото ми.

— Винаги така нетърпелива за информация, госпожице Стийл! Какво има да изясняваме? — Кожата ѝ е мека и топла до устните ми, докато смъквам с нос халата от рамото ѝ.

— Става дума за нас — продължава тя и тази простичка дума прозвучава като молитва.

— Хм. И какво за нас? — Замълчавам. Какво ли има предвид?

— За договора.

Спирам и се вглеждам в умните ѝ очи. Защо го прави точно сега? Пръстите ми се спускат по бузата ѝ.

— Е, договорът е хипотетичен. И подлежи на обсъждане.

— Хипотетичен? — пита тя и по устните ѝ пробягва подобие на усмивка.

— Да — усмихвам се и аз.

— Но ти искаше да го подпишем. — В очите ѝ се появява несигурност.

— Това беше преди. Но правилата остават. Те не подлежат на обсъждане. — „Трябва да съм сигурен, че си в безопасност“.

— Преди? Преди кое?

— Преди… — „Преди всичко това. Преди да преобърнеш света ми, преди да легнеш с мен. Преди да отпуснеш глава на рамото ми сега“. Всичко това е… — Преди… „повечето“ — прошепвам и се отдръпвам от вече познатото чувство на неудобство в стомаха.

— О! — отвръща тя и ми се струва доволна.

— Освен това вече два пъти бяхме в стаята и ти все още не си побягнала от ужас.

— Това ли се очаква от мен?

— Нищо от това, което правиш, Анастейжа, не може да бъде очаквано или предвидено.

Бръчката между веждите ѝ се появява отново.

— Нека си изясня. Искаш от мен да спазвам правилата през цялото време, но можем да пренебрегнем останалата част от договора?

— Освен в стаята. Искам в стаята да следваш принципа на договора. И да, искам да спазваш правилата. През цялото време. Така ще знам, че си в безопасност и че ще мога да те имам винаги, когато пожелая — обяснявам остро.

— А ако наруша някое правило? — любопитства тя.

— Ще те наказвам.

— Но няма да имаш нужда от разрешението ми?

— Не, ще имам нужда от разрешението ти.

— А ако откажа? — продължава да настоява тя.

— Ако кажеш не, значи не. Ще се наложи да търся начин да те убедя. — Би трябвало вече да е наясно. Не ми позволи да я напляскам в навеса за лодки, макар че исках. Но го направих по-късно същата вечер… с нейното одобрение.

Тя става и тръгва към вратата и за момент ми се струва, че ще изфучи навън, но тя се обръща и изражението ѝ е на изненада.

— Значи си сигурен, че елементът на наказание трябва да остане?

— Да, но само ако нарушиш правилата. — Това ми е пределно ясно. Тя защо не го разбира?

— Трябва да ги прочета пак — заявява тя и неочаквано гласът ѝ става делови.

Сега ли иска да чете?

— Ще ти ги донеса.

Пускам компютъра в кабинета и принтирам правилата, питам се защо обсъждаме този въпрос в пет сутринта.

Когато се връщам, тя е пред мивката, пие вода. Сядам на един от високите столове и я наблюдавам. Гърбът ѝ е изпънат, напрегнат, а това не вещае нищо добро. Когато тя се обръща, плъзвам листата към нея.

— Ето ти ги.

Тя преглежда бързо правилата.

— И това за подчинението си остава?

— О, да.

Тя клати глава и в ъгълчетата на устата ѝ трепка иронична усмивка, а очите ѝ се стрелват към тавана.

Мили боже!

Настроението ми неочаквано става по-добро.

— Дали се лъжа, или наистина ми завъртя очи, Анастейжа?

— Възможно е. Зависи каква ще е реакцията ти. — Тя е предпазлива и същевременно развеселена.

— Каквато е била винаги. — Ако тя ми позволи…

— Е…

— Да?

— Искаш да ме пляскаш сега?

— Да. И ще го направя.

— Дали, господин Грей? — Тя скръства ръце и вирва предизвикателно брадичка.

— И мислиш ли, че ще ме спреш?

— Ако изобщо успееш да ме хванеш.

Усмихва се кокетно и това се отразява на члена ми.

Тя иска да си играе.

Смъквам се от високия стол и я наблюдавам внимателно.

— Така ли мислите, госпожице Стийл?

Въздухът между нас почти пропуква от напрежение.

Накъде ли ще хукне?

Тя не откъсва очи от моите, тръпне от вълнение. Зъбите ѝ са се впили в долната ѝ устна.

— И пак си захапала устната си.

Нарочно ли го прави? Пристъпвам наляво.

— Не можеш да го направиш — дразни ме тя. — Та ти самият си въртиш очите. — И също пристъпва наляво.

— Така е, но с тази игра, която ти започна, вдигна доста високо летвата на вълнението.

— Аз съм доста бърза, знаеш, нали? — смее се тя.

— И аз.

Как е възможно да прави всичко толкова вълнуващо?

— Ще свършиш ли тихо?

— Кога съм свършвала тихо и спокойно? — ухилва се тя и захапва стръвта.

— Какво имате предвид, госпожице Стийл? — Обикалям след нея островчето на кухнята. — Ще съм по-лош, ако се наложи да те гоня, а знаеш, че ще те хвана.

— В случай че успееш да ме хванеш, Крисчън. А точно в този момент нямам никакво намерение да ти позволя да ме хванеш.

Тя сериозно ли говори?

— Анастейжа, може да паднеш и да се удариш. А това е нарушаване на правило номер седем след поправките номер шест.

— Със или без правила, аз съм в опасност от мига, в който ви срещнах, господин Грей.

— Така е.

Може би това не е игра. Тя да не би да се опитва да ми каже нещо? Колебае се и аз правя внезапно движение, за да я хвана. Тя писва и се втурва около островчето, към сравнително безопасното място от другата страна на масата за храна. Разтворила е устни, гледа ме и дръзко, и предпазливо. Халатът се разтваря и се плъзва по едното ѝ рамо. Изглежда страхотно. Просто е невероятна.

Пристъпвам бавно към нея и тя се отдръпва.

— Със сигурност умееш да отвлечеш вниманието на един мъж, Анастейжа.

— Целта ни е да задоволяваме господин Грей. Да ти отвлека вниманието от какво?

— От живота, от вселената. — От бивши подчинени, които са изчезнали. От работата. От нашето споразумение. От всичко.

— Изглеждаше така напрегнат, докато свиреше.

Не се отказва. Спирам и скръствам ръце, преценявам отново стратегията си.

— Това може да продължи цял ден, бебчо, но накрая ще те хвана и ще стане по-лошо.

— Не, няма да ме хванеш — заявява тя убедено.

Мръщя се.

— Да не би да не искаш да те хвана?

— Позна. Не искам. Усещането ми към наказанията е същото като твоето към докосването на гърдите ти.

Най-неочаквано тъмнината в мен се надига, плъзва по кожата ми и оставя ледена пътека от отчаяние след себе си.

Не. Не. Не мога да понасям да ме докосват. Никога.

— Наистина ли се чувстваш така? — Все едно ме е докоснала и ноктите ѝ оставят бели следи по гърдите ми.

Тя примигва няколко пъти, преценява реакцията ми и когато започва да говори, гласът ѝ е съвсем тих.

— Не, не чак в такава степен, но предполагам имаш вече някаква представа.

Напрегната е.

Виж ти! Това хвърля нова светлина върху отношенията ни.

— Така ли? — прошепвам, защото не знам какво друго да кажа.

Тя си поема дълбоко дъх, пристъпва към мен и когато застава пред мен, вдига очи и те горят от очакване.

— Толкова много ли мразиш това? — прошепвам.

Това е. Напълно несъвместими сме.

Не, не го вярвам.

— Е, не чак толкова — признава тя и аз изпитвам облекчение. — Не — продължава Ана. — Вярно, не ми харесва, но не мога да кажа, че го мразя чак толкова много.

— Но снощи в стаята… ти…

— Правя го за теб, Крисчън. Защото ти се нуждаеш от това. Аз не се нуждая. А и ти не ме нарани. Това беше съвсем различно и аз напълно ти се доверявам. Но когато искаш да ме наказваш, започвам да се тревожа, че ще ме нараниш.

„Мама му стара, кажи ѝ!

Сега е моментът да ѝ кажеш, Грей“.

— Искам да те наранявам, но не извън границите на нещо, което не можеш да понесеш.

— Защо?

— Имам нужда от това — прошепвам. — Не, не мога да ти кажа.

— Не можеш или не искаш?

— Не искам.

— Значи знаеш защо.

— Да.

— Но не искаш да ми кажеш?

— Ако ти кажа, ще избягаш с писъци от тази стая и от мен. И никога няма да пожелаеш да се върнеш. Не мога да рискувам, Анастейжа.

— Значи искаш да остана.

— Повече, отколкото можеш да си представиш. Не мога да понеса да те загубя.

Не мога да понеса разстоянието между нас. Сграбчвам я, за да не ѝ позволя да избяга, и я привличам в прегръдката си, устните ми търсят нейните. Тя откликва на нуждите ми, устните ѝ се оставят на моите, целува ме със същата страст, надежда и копнеж. Надвисналата тъмнина се отдръпва и откривам спокойствие.

— Не ме оставяй — шепна до устните ѝ. — В съня си каза, че няма да ме оставиш, молеше ме да не те оставя.

— Аз не искам да си отивам — отвръща тя, но очите ѝ търсят моите, търсят отговор. Аз съм разкрит — грозна, разкъсана душа на показ.

— Покажи ми — шепне тя.

Не знам какво има предвид.

— Да ти покажа?

— Покажи ми колко силно боли.

— Не те разбирам.

Гледам я в недоумение.

— Накажи ме. Нека разбера колко зле може да е.

О, не! Пускам я и отстъпвам от нея.

Тя ме наблюдава: открито, честно, сериозно. Предлага ми се отново, моя е, ако я искам, мога да направя с нея каквото пожелая. Озадачен съм. Тя ще запълни тази моя нужда, така ли? Не мога да повярвам.

— Искаш да пробваш?

— Да, искам. — На лицето ѝ се изписва решителност.

— Ана, объркваш ме.

— Самата аз съм объркана. Опитвам се да разбера. И след това и двамата ще знаем дали мога, или не мога да го направя. Ако успея да се справя с това, тогава може би ти…

Млъква и аз отстъпвам още крачка назад. Тя иска да ме докосне.

Не.

Ако обаче го направим, тогава ще знам. Тя ще знае.

Стигнали сме до този момент много по-рано, отколкото съм предполагал.

Мога ли да го направя?

В този момент усещам, че няма друго, което да желая повече… Нищо друго не би задоволило по-добре чудовището в мен.

Преди да променя намеренията си, я хващам за ръка и я повеждам към стаята с играчките. На вратата спирам.

— Ще ти покажа колко може да боли и след това сама можеш да прецениш и да решиш за себе си. Готова ли си?

Тя кима, на лицето ѝ се е изписала инатливата решителност, която вече познавам добре.

Така да бъде.

Отварям вратата, бързо грабвам един колан, преди тя да реши нещо друго, и я повеждам към пейката в ъгъла на стаята.

— Наведи се — нареждам тихо.

Тя изпълнява, без да каже и дума.

— Тук си, защото каза да, Анастейжа. И защото се опита да избягаш от мен. Ще те ударя шест пъти и ще броиш с мен.

Тя не казва нищо.

Замятам халата и оголвам красивото ѝ дупе. Прокарвам длан по бедрата ѝ и в мен нещо напира.

Това е. Точно това искам.

— Ще направя това, за да запомниш, че не бива да бягаш от мен. Не искам никога да бягаш от мен. Колкото и да е вълнуващо и възбуждащо, не искам да бягаш от мен. И ми завъртя очи, а знаеш какво е отношението ми към това.

Поемам дълбоко дъх, наслаждавам се на момента и се опитвам да успокоя полудялото си сърце.

Имам нужда от това. Точно това искам да направя. Най-сетне сме стигнали до заветния момент.

Тя ще се справи.

Никога досега не ме е разочаровала.

Поемам си дълбоко дъх и се съсредоточавам върху задачата си.

Тя няма да избяга. Тя сама го поиска.

Замахвам и я удрям и по двете бузи, силно.

Тя крещи.

Все още не е преброила… не е казала и кодовата дума.

— Брой, Анастейжа — командвам.

— Едно — успява да извика тя.

Добре, все още не съм чул думата.

Удрям я отново.

— Две! — пищи тя.

„Точно така, изкарай го, бебчо“.

Удрям я още веднъж.

— Три — охка тя и се присвива.

На задника ѝ се виждат три линии.

Правя ги четири.

Тя изкрещява цифрата, ясно и отчетливо.

„Няма кой да те чуе, бебчо. Крещи колкото искаш“.

Стоварвам колана още веднъж.

— Пет — хлипа тя и аз спирам, чакам я да каже безопасната дума.

Тя мълчи.

И още веднъж — за късмет.

— Шест — прошепва Ана, гласът ѝ е напрегнат, дрезгав.

Пускам колана и се наслаждавам на сладкото еуфорично освобождение. Опиянен съм, задъхан и най-сетне задоволен. О, това красиво момиче, моето красиво момиче. Искам да целуна всеки сантиметър от тялото ѝ. Готово. Точно там съм, където искам. Посягам към нея, привличам я в ръцете си.

— Пусни ме. Не… — Тя се бори, опитва се да се измъкне от мен, дърпа се, блъска ме и най-сетне се обръща към мен като подивяла котка — Не ме докосвай! — съска. Лицето ѝ е на петна, мокро от сълзи, носът ѝ тече, косата ѝ е тъмна плетеница, но никога досега не е изглеждала толкова прелестна… и толкова разгневена.

Гневът ѝ се стоварва върху мен като приливна вълна.

Побесняла е. Наистина е побесняла.

Добре де, не съм и предполагал, че ще се сблъскам с такъв гняв. Ще ѝ дам малко време. Нека ендорфинът нахлуе.

Тя бърше сълзите си с ръка.

— Това ли харесваш? Това ли наистина искаш? Мен в това състояние?! — Избърсва носа си с ръкава на халата ми.

Еуфорията ми се стопява. Потресен съм, напълно безпомощен и парализиран от гнева ѝ. Познавам плача, разбирам го, но този бяс… някъде дълбоко резонира в мен и аз не искам да мисля за него.

„Не смей да припарваш там, Грей“.

Защо не ме накара да спра? Защо не каза безопасната думичка? Заслужаваше си наказанието. Тя избяга от мен. Извъртя очи. „Това следва, когато ми се противопоставяш, бебчо“.

Тя се мръщи. Сините ѝ очи са ококорени, ясни, пълни са с болка и ярост и неочаквано вледеняващо прозрение.

По дяволите. Какво направих?

Настъпва моментът на отрезвяване.

Клатушкам се на ръба на пропаст, отчаяно търся думи, с които да оправя нещата, но умът ми е празен.

— Ти си абсолютно сбъркан кучи син — изръмжава тя.

Оставам без въздух, все едно тя е налагала мен с колана!

Тя ме видя какво представлявам.

Видя чудовището.

— Ана — шепна умолително. Искам да спре. Искам да я прегърна, да накарам болката да си отиде. Искам да хлипа в прегръдките ми.

— Изобщо не ми говори. Да не си посмял да произнесеш името ми! Ти си болен, Грей! Върви на лекар! — сопва се тя, излиза от стаята с играчките и затваря тихо вратата. Напълно слисан, аз оставам да гледам затворената врата, а думите ѝ отекват в ушите ми.

„Ти си абсолютно сбъркан кучи син“.

Никой не ми е говорил така. Какво става, по дяволите? Като някакъв маниак прокарвам ръка през косата си, опитвам се да осмисля и нейната реакция, и моята. Просто я оставих да си отиде. Не съм ядосан… Аз съм… какво съм? Навеждам се, за да вдигна колана, пристъпвам към стената и го закачвам на една кукичка. Това, без съмнение, беше един от най-удовлетворителните моменти в живота ми. Допреди малко се чувствах лек, тежестта на несигурността между нас си беше отишла.

Свърши се. Стигнахме и дотук.

След като тя вече знае какво става, можем да продължим напред.

Казах ѝ. Хора като мен обичат да причиняват болка.

Само че единствено на жени, на които им е приятно.

Напрежението в мен расте.

Реакцията ѝ — изражението ѝ, болката в очите ѝ… не че го искам. Това ме тревожи. Свикнал съм да разплаквам жените — това го мога.

Само че Ана?

Отпускам се на пода и облягам глава на стената. Нека се наплаче. Ще се почувства по-добре след това. Опитът ми е показал, че с жените е така. Дай ѝ малко време, след това иди да я прегърнеш. Тя не каза кодовата дума. Тя сама го поиска. Искаше да знае, нали е любопитна. Просто беше стряскащо.

„Ти си абсолютно сбъркан кучи син“.

Затварям очи и се усмихвам, без да ми е смешно. Да, Ана, точно така е и сега го знаеш. Сега може ли да продължим връзката си и да се оправим със споразумението? Или каквото е там.

Мислите ми не ми донасят спокойствие и безпокойството ми расте. Болката в очите ѝ не ме оставя на мира, яростта, обвиненията, съжалението… Тя вече ме е видяла какво представлявам. Чудовище.

Сещам се за Флин: „Не мисли за негативното, Крисчън“.

Затварям отново очи и виждам измъченото лице на Ана.

Как е възможно да съм чак такъв глупак?

Беше прекалено рано.

Наистина прекалено рано.

Мама му стара!

Ще ѝ вдъхна кураж.

Нека се наплаче, след това ще ѝ вдъхна кураж.

Яд ме е на нея, че избяга от мен. Защо го направи?

По дяволите! Тя е много различна от другите жени, които съм познавал. Разбира се, че няма да реагира по същия начин.

Трябва да се изправя пред нея. Ще се справим заедно. Интересно къде ли е?

По дяволите!

Обзема ме паника. Ами ако си е тръгнала? Не, не би го направила. Не и без да се сбогува. Скачам и изхвърчам от стаята, хуквам надолу по стълбите. Тя не е в хола — сигурно е в леглото. Втурвам се към спалнята си.

Леглото е празно.

В стомаха ми избухва непозната тревога. Не е възможно да си е отишла! Горе е. Трябва да е в стаята си. Прескачам през три стъпала и спирам задъхан пред вратата на стаята ѝ. Тя е вътре, плаче.

Слава богу!

Опирам глава на вратата, залива ме облекчение.

„Не си тръгвай!“ Мисълта, че ще си тръгне, е ужасна.

Разбира се, че тя трябва да си поплаче.

Поемам си дъх, за да се успокоя, и отивам в банята до стаята с играчките, за да взема крем от арника, обезболяващо и чаша вода, след това влизам в стаята ѝ.

Вътре е все още тъмно, въпреки че зората прилича на бледа черта на хоризонта, но ми трябва миг, за да открия красивото си момиче. Свила се е по средата на леглото, малка, уязвима, и хлипа тихо. Мъката ѝ ме раздира. Моите подчинени никога не са ми въздействали по този начин — дори когато ревяха. Не разбирам. Защо се чувствам така? Оставям арниката, водата и таблетките и вдигам завивката, лягам до нея и посягам да я погаля. Тя се напряга, цялото ѝ тяло крещи: „Не ме докосвай!“ Веднага забелязвам иронията в това.

— Тихо, бебчо — шепна в напразен опит да спра сълзите ѝ и да я успокоя. Тя не откликва. Остава студена, скована. — Не бягай от мен, Ана, моля те. — Тя се отпуска малко и ми позволява да я прегърна и аз заравям нос в уханната ѝ коса. Тя мирише прекрасно, както винаги, мирисът ѝ е като балсам за нервите ми. Целувам я нежно по врата. — Не ме мрази — продължавам да шепна и притискам устни към гърлото ѝ, дразня я. Тя не казва нищо, но плачът ѝ бавно преминава в тихо приглушено хлипане. Най-сетне притихва. Предполагам, че е заспала, но не съм сигурен. Добре поне че се успокои.

Утрото идва и си отива, светлината става по-ярка и нахлува заедно с деня. Продължаваме да лежим тихо. Прегръщам момичето си и гледам как светлината се променя. Не помня някога да съм лежал просто така и да съм чакал времето да отлети, а мислите ми да се лутат. Отпускащо е, представям си какво можем да правим до края на деня. Може да я заведа да види „Грейс“.

Точно така. Следобед ще отидем да поплаваме.

„Ако все още ти говори, Грей“.

Тя се раздвижва, кракът ѝ потръпва и разбирам, че е будна.

— Донесох ти болкоуспокояващи и крем.

Най-сетне тя откликва, обръща се бавно към мен. Очите ѝ, пълни с болка, се обръщат към мен, погледът ѝ е напрегнат, любопитен. Наблюдава ме, сякаш ме вижда за пръв път. Притеснително е, защото, както обикновено, нямам представа какво мисли, нито пък какво вижда. Тя обаче е много по-спокойна и аз посрещам с радост искрицата надежда, която носи. Денят може и да се окаже хубав.

Тя гали бузата ми и спуска пръсти до челюстта, през наболата брада. Затварям очи и се наслаждавам на докосването. Чувството все още е ново, да ме докосва и да се наслаждавам на невинните ѝ пръстчета, когато тъмнината кротува. Нямам нищо против да докосва лицето ми… или да усещам пръстите ѝ в косата си.

— Съжалявам — казва тя.

Тази тиха дума ме изненадва. Тя защо ми се извинява?

— За какво?

— За това, което казах.

Облекчение плъзва по цялото ми тяло. Тя ми е простила. Освен това онова, което каза в момент на гняв, беше самата истина, аз наистина съм сбъркан кучи син.

— Ти не ми каза нищо, не ме предупреди, аз не знаех… — За пръв път от толкова години се извинявам. — Съжалявам, че те нараних.

Тя вдига едва-едва рамене и ми се усмихва. Спечелил съм си помилване. В безопасност сме. Всичко е наред. Облекчен съм.

— Аз го пожелах — продължава тя.

„Така беше, бебчо“.

Тя преглъща нервно.

— Не мисля, че мога да съм всичко, което искаш от мен — заявява. Очите ѝ са искрени и честни.

Светът спира да се върти.

Ужас.

Изобщо не сме в безопасност.

„Грей, оправи нещата“.

— Ти си всичко, което искам да си.

Тя се мръщи. Очите ѝ са зачервени, пребледняла е. Това е странно възбуждащо.

— Не разбирам — признава тя. — Аз не съм послушна и знаеш със сигурност, че никога няма да ти позволя да направиш отново това с мен. А ти каза, че имаш потребност да го правиш. Нали така каза?

Ето го — това е нейният окончателен удар. Прекалил съм. Сега тя знае — и всичко, което съм си казал преди да започна да преследвам това момиче, нахлува отново. Тя не познава този начин на живот. Как бих могъл да я покваря? Прекалено млада е, напълно невинна… Ана!

Мечтите ми са били единствено… мечти. Тази работа няма да я бъде.

Затварям очи. Не мога да понеса да я погледна. Истина е, че ще ѝ е по-добре без мен. След като вече е видяла чудовището, тя знае, че не мога без него. Налага се да я освободя, нека продължи по пътя си. Тази работа между нас няма да се получи.

„Съсредоточи се, Грей“.

— Права си. Трябва да те пусна да си идеш. Аз не те заслужавам.

Тя се ококорва.

— Не искам да си тръгвам — прошепва. Очите ѝ са наливат със сълзи и те заблестяват по дългите ѝ тъмни мигли.

— И аз не искам да си отиваш — отговарям, защото това е самата истина, а чувството — това зловещо, стряскащо чувство — се връща и ме притиска. Сълзите отново рукват по бузите ѝ. Нежно избърсвам една с палец и преди да се усетя, думите се изливат сами. — Откакто те срещнах, аз оживях. — Палецът ми гали долната ѝ устна. Искам да я целуна завладяващо. Да я накарам да забрави. Да я заслепя. Да я възбудя — знам, че мога. Само че нещо ме възпира — този предпазлив, наранен поглед. Защо ще иска да я целува едно чудовище? Може да ме отблъсне и аз няма да знам как да се справя с реакцията ѝ. Думите ѝ ме преследват, извикват тъмен, потискан спомен.

Абсолютно сбъркан кучи син.

— И аз. Аз се влюбих в теб, Крисчън.

Спомням си как Карик ме учеше да се гмуркам. Пръстите на краката ми се захващаха за ръба на басейна и аз паднах като дъга във водата и ето че сега падам отново, пропадам в бездната, при това съвсем бавно.

Не е възможно тя да изпитва подобно нещо към мен.

Не и към мен. Няма начин!

Копнея за глътка въздух, задушавам се от думите ѝ, спомените притискат гърдите ми. Гмурвам се все по-надолу и тъмнината ме обгръща. Чувам ги. Мога да се справя с тях. Тя не знае какви ги говори, с кого си има работа — с какво се е захванала.

— Не! — Гласът ми е дрезгав от болка и недоверие. — Не можеш да ме обичаш, Ана. Не… Това е грешка.

Трябва да ѝ изясня нещата по този въпрос. Тя не може да обича чудовище. Не може да обича абсолютно смахнат кучи син. Трябва да си отиде. Трябва да се махне, при това веднага. Всичко става съвършено ясно. Това е моментът, в който мога да извикам: „Еврика!“. Няма начин да я направя щастлива. Не мога да бъда какъвто тя иска. Не мога да продължавам по този начин. Това трябва да приключи. Изобщо не трябваше да започва.

— Грешка? Защо да е грешка?

— Погледни се. Нима мислиш, че мога да те направя щастлива? — Болката в гласа ми е открита, а аз пропадам все по-дълбоко в бездната и ме обгръща отчаяние.

Никой не може да ме обича.

— Но ти ме правиш щастлива — обяснява замислено тя.

„Анастейжа Стийл, погледни се“. Трябва да съм откровен с нея.

— Не и сега, не и ако правя това, което искам да правя.

Тя примигва, клепките ѝ трептят над насълзените ѝ очи, наблюдава ме напрегнато, докато търси истината.

— Никога няма да можем да преодолеем това, нали?

Клатя глава, защото не мога да измисля какво да кажа. Отново стигаме до несъвместимост. Тя затваря очи сякаш нещо я боли и когато ги отваря отново, те са бистри, пълни с решителност. Сълзите са спрели. Кръвта започва да пулсира в главата ми, а сърцето ми блъска. Знам какво се кани да каже. Страхувам се от онова, което ще каже.

— Е, тогава да тръгвам.

Трепва, когато сяда.

Веднага ли? Не може да си тръгне веднага.

— Не, не, не си отивай!

Пропадам все по-дълбоко и по-дълбоко. Имам чувството, че допускам огромна грешка, като я пускам да си иде. Тази грешка ще е изцяло моя. Тя обаче не може да остане, ако мисли така за мен, просто не може.

— Какъв е смисълът да оставам? — пита тя и става предпазливо от леглото, все още загърната в халата. Наистина си тръгва. Не мога да повярвам. Ставам и аз, за да я спра, но погледът ѝ ме приковава — изражението ѝ е толкова празно, толкова студено, толкова далечно — това изобщо не е моята Ана.

— Бих искала да остана сама — заявява тя. Колко празен и безизразен е гласът ѝ. Обръща се и тръгва. Затваря вратата. Оставам да гледам затворената врата.

За втори път днес си тръгва от мен.

Сядам и стискам главата си с ръце, опитвам се да се успокоя, да осмисля чувствата си.

Тя наистина ли ме обича?

Как се е случило? Как е станало?

Грей, скапан глупако!

Винаги има такъв риск с някоя като нея — добра, невинна и смела — да не види истинското ми аз преди да стане прекалено късно и да я накарам да страда, както стана сега.

Защо е толкова болезнено? Чувствам се така, сякаш някой е пробил белия ми дроб. Тръгвам след нея. Може и да иска да остане сама, но ако ще ме напусне, имам нужда от дрехи.

Когато влизам в спалнята, тя взема душ, затова бързо слагам дънки и тениска. Избирам си черна — тъкмо като за настроението ми. Грабвам си телефона и обикалям апартамента, изкушен да седна на пианото и да изсвиря някоя жална мелодия. Вместо това сядам в средата на стаята и не чувствам нищо.

Празен съм.

„Стегни се, Грей! Това е правилното решение. Остави я да си тръгне“.

Телефонът ми бръмчи. Обажда се Уелч. Дали е открил Лейла?

— Да, Уелч?

— Господин Грей, имам новини — стърже гласът му по телефона. Този тип трябва да спре да пуши. Гласът му е направо страшен.

— Откри ли я? — Настроението ми се подобрява.

— Не, господине.

— Какво има тогава?

„Защо изобщо ми се обаждаш?“

— Лейла е напуснала съпруга си. Вече нямат нищо общо.

Ново двайсет!

— Ясно.

— Той има идея къде може да е, но иска да се подсигури. Пита кой се интересува толкова много от съпругата му. Въпреки че не я нарече така.

Едва сдържам напиращия си гняв.

— Колко иска?

— Две хиляди.

— Какво? — изкрещявам. Защо просто не е признал досега, че Лейла го е напуснала? — Можеше да ни каже! Дай ми номера му. Трябва да му се обадя. Уелч, това е страхотна преебавка!

Вдигам поглед и забелязвам Ана свита на прага на хола, по дънки и грозен суичър. Гледа ококорено, напрегнато, лицето ѝ е разкривено.

— Намери я — тросвам се и затварям. Ще се оправям с Уелч по-късно.

Ана пристъпва към канапето и вади от раницата си лаптопа, телефона и ключа за колата. Поема си дълбоко дъх, влиза в кухнята и оставя и трите неща на плота.

Какво става, по дяволите? Да не би да ми връща нещата си?

Тя се обръща към мен, на дребното пребледняло лице се е изписала решителност. Това е инатливото ѝ изражение, което ми е до болка познато.

— Ще ми трябват парите, които Тейлър е взел за Уанда. — Гласът ѝ е спокоен, без никаква емоция.

— Ана, не искам тези неща, те са твои! — Не може да ми причини това! — Вземи ги, моля те.

— Не, Крисчън, приех ги по твое настояване. Не ги искам повече.

— Ана, бъди разумна!

— Не искам нищо, което би ми напомняло за теб. Искам само парите за моята кола. — Гласът ѝ е лишен от всякаква емоция.

Тя иска да ме забрави.

— Наистина ли искаш да ме нараниш толкова дълбоко?

— Не. Не искам. Опитвам се да защитя себе си.

Разбира се — тя се опитва да защити себе си от чудовището.

— Моля те, Ана, вземи тези неща.

Устните ѝ пребледняват.

— Крисчън, не искам да се караме. Искам си само парите от колата.

Пари, а? Винаги се стига до проклетите пари.

— Би ли приела чек? — ръмжа аз.

— Да. Мисля, че си добър в писането на чекове.

Тя иска пари. Ще ѝ дам пари. Изфучавам в кабинета си, като едва се сдържам. Сядам на бюрото и звъня на Тейлър.

— Добро утро, господин Грей.

Не обръщам никакво внимание на поздрава му.

— Колко взе за фолксвагена на Ана?

— Дванайсет хиляди долара, господине.

— Много! — Учуден съм, въпреки че съм в ужасно настроение.

— Класика е — обяснява той.

— Благодаря. Би ли закарал госпожица Стийл до тях?

— Разбира се. Слизам веднага.

Затварям и вадя чековата книжка от чекмеджето на бюрото. В този момент си припомням разговора с Уелч за тъпия съпруг на Лейла.

Всичко опира до скапаните пари!

В гнева си удвоявам сумата, която Тейлър е получил за подобието на кола, и натъпквам чека в плик.

Когато се връщам, тя стои до островчето в кухнята изгубена, почти като дете. Подавам ѝ плика и гневът ми се изпарява.

— Тейлър е взел добра цена… колата била класика — казвам вместо извинение. — Можеш да го попиташ. Той ще те закара до вас. — Кимам към вратата на хола, където чака Тейлър.

— Няма нужда. Мога и сама. Благодаря.

„Не! Приеми да те закара, Ана. Защо ми правиш тези номера?“

— За всяко нещо ли ще ми възразяваш?

— Защо да променяме традицията? — Поглежда ме с безизразен поглед.

Това е то накратко — ето защо споразумението ни беше обречено още от самото начало. Тя просто не е създадена за това и дълбоко в себе си винаги съм го знаел. Затварям очи.

Какъв съм глупак.

Пробвам по-меко и се моля.

— Ана, моля те, нека Тейлър те закара.

— Ще приготвя колата, госпожице Стийл — заявява авторитетно Тейлър и излиза. Може пък да послуша него. Тя се обръща, но той вече е излязъл, отишъл е долу, за да изкара колата.

Тя пак се обръща към мен и неочаквано очите ѝ стават още по-големи. Притаявам дъх. Не мога да повярвам, че си тръгва.

Виждам я за последен път и тя ми се струва тъжна. При мисълта, че аз съм виновен за този поглед, ме прорязва болка. Правя колеблива стъпка напред. Искам да я прегърна още веднъж и да я помоля да остане.

Тя се отдръпва и това е доказателството, че не ме иска. Аз сам съм я отблъснал.

Застивам на място.

— Не си отивай.

— Не мога да остана. Зная какво искам, а ти не можеш да ми го дадеш. Знам и какво искаш ти, а аз не мога да ти го дам.

„О, Ана, моля те, нека да те прегърна за последен път. Искам да вдъхна този невероятно сладък аромат. Искам да те почувствам до себе си“. Пристъпвам отново към нея, но тя вдига ръце и ме спира.

— Не, не го прави, моля те. — На лицето ѝ се изписва паника. — Не мога да го понеса.

Грабва сака и раницата и тръгва към фоайето. Следвам я, слаб и безпомощен, очите ми не се откъсват от дребната ѝ фигурка.

Във фоайето викам асансьора. Не мога да откъсна очи от нея, от нежното дребно личице, от устните, от начина, по който тъмните мигли хвърлят сенки по бледите бузи. Не намирам думи, докато се опитвам да запомня всяка подробност. Не се сещам за убедителни реплики, нито за забавни, нищо не ми хрумва, няма арогантни команди. Не разполагам с нищо — с абсолютно нищо освен със зейналата в гърдите ми бездна.

Вратите на асансьора се отварят и Ана влиза. Обръща се към мен и за момент маската ѝ пада и аз виждам болката ѝ.

„Недей, Ана, не си тръгвай!“

— Довиждане, Крисчън.

— Довиждане, Ана.

Вратата се затваря и я скрива от погледа ми. Отпускам се бавно на пода и скривам лице в ръцете си. Сега вече бездната ме поглъща, притиска ме и се затваря над мен.

„Какво направи, Грей?“

Когато вдигам отново поглед, картините във фоайето ми, моите мадони, ме карат да се усмихна мрачно. Идеализирани образи на майчинството. Всички до една гледат децата си или са ме зяпнали неблагосклонно.

Имат право да ме гледат по този начин. Нея я няма. Наистина си е отишла. Най-хубавото нещо, което ми се е случвало. И то след като каза, че никога няма да ме напусне. Обеща да не ме напуска. Затварям очи, за да не виждам тези безжизнени, жалостиви погледи и отпускам глава назад, на стената. Добре де, тя го каза в съня си и аз нали съм си глупак, ѝ повярвах. От самото начало знаех, че не ставам за нея, че тя е прекалено добра за мен. Така трябваше да стане.

Защо тогава се чувствам толкова ужасно? Откъде се взе тази болка?

Звънчето известява, че асансьорът пристига, и вратата се отваря. Сърцето ми подскача. Тя се връща. Седя като парализиран, вратите са отварят и Тейлър излиза. И замръзва.

По дяволите! От колко време седя тук?

— Госпожица Стийл си е у дома, господин Грей — уведомява ме той, сякаш всеки ден ми съобщава разни новини, докато съм проснат на пода.

— Тя как е? — питам с безразличие, поне доколкото мога, въпреки че горя от желание да разбера.

— Разстроена, господине — отвръща той с безизразно лице.

Кимам и го отпращам. Той обаче не си тръгва.

— Да ви донеса ли нещо, господине? — пита прекалено мило и това никак не ми се нрави.

— Не.

„Изчезвай! Остави ме на мира“.

— Както кажете, господине — отвръща той и се маха, оставя ме да се търкалям на пода във фоайето.

Иска ми се да седя тук цял ден и да се оставя на отчаянието, но не мога да си го позволя. Искам да разбера дали Уелч не е научил нещо ново, трябва да позвъня на жалкото подобие на съпруг на Лейла.

Освен това трябва да взема душ. Може би водата ще отмие мъката.

Ставам, докосвам дървената маса във фоайето и пръстите ми разсеяно проследяват нежната резба. С удоволствие бих изчукал госпожица Стийл на нея. Затварям очи и си я представям просната на масата, отпуснала глава назад, вирнала брадичка, отворила уста в екстаз, представям си пищната ѝ коса. Само като си мисля и се надървям.

Мама му стара!

Болката в корема се усуква и затяга.

„Нея я няма, Грей. Свиквай“.

Благодарение на годините, в които съм свикнал да се владея, насилвам тялото си да се подчини и изцери.

Душът е врял, температурата малко под тази, която би ми причинила болка, точно каквато я харесвам. Стоя под струята и се опитвам да я забравя, надявам се топлината да я разтопи и отмие от главата ми, да заличи миризмата ѝ от тялото ми.

След като си е тръгнала, връщане няма.

Никога.

Търкам ожесточено косата си.

„Много ти здраве!“

Поемам си дъх.

Не, никакви такива!

Вдигам лице към шуртящата вода. Никакви такива — тя ще ми липсва. Опирам чело на плочките. Снощи тя беше тук с мен. Поглеждам ръцете си, пръстите ми галят плочките, където вчера бяха опрени ръцете ѝ.

Майната му!

Спирам водата и излизам от душкабината. Увивам кърпата около кръста си и истината ме поразява: всеки ден ще е все по-тъмен и по-празен, защото тя вече не е част от живота ми.

Вече няма да има остроумни имейли.

Няма повече да се радвам на голямата ѝ уста.

Никакви прояви на любопитство.

Ясните ѝ сини очи вече няма да ме гледат с полуприкрито веселие… или шок… или похот. Поглеждам замисления мрачен тип, който ме зяпа от огледалото в банята.

— Какво направи, скапаняко? — сопвам му се. Той изрича думите с неподправено презрение. Мига и сивите му очи са нещастни.

— По-добре ѝ е без теб. Не е възможно да те иска теб. Не можеш да ѝ дадеш онова, което иска. Тя иска цветя и рози. Заслужава нещо по-добро от теб, скапан нещастнико. — Отвратен от образа, който ме е зяпнал, обръщам гръб на огледалото.

Майната му на днешното бръснене.

Доизбърсвам се пред скрина и си взимам бельо и чиста тениска. Когато се обръщам, забелязвам върху възглавницата малка кутийка. Някой отново изтегля постелката изпод краката ми и отново разкрива зейналата отдолу бездна със зинала паст, която ме очаква, и гневът ми се превръща в страх.

Това е нещо от нея. Какво ли ми е оставила? Хвърлям дрехите, поемам си дълбоко дъх, сядам на леглото и грабвам кутийката.

В нея е поставен глайдер. Малък макет на „Бланик“ L23. От кутийката изпада написана на ръка бележка и полита към леглото.

Спомен за щастливите дни.

Благодаря ти.

Ана

Съвършеният подарък от съвършеното момиче. Прорязва ме болка. Защо е толкова болезнено? Защо наистина?

Грозен спомен, отдавна потъпкан, се размърдва и се опитва да забие зъби в настоящия момент. Не. Не искам мислите ми да се връщат там. Ставам, хвърлям кутийката върху леглото и бързо се обличам. Когато приключвам, грабвам кутийката и бележката и отивам в кабинета си. Ще се справя по-добре, ако се настаня в креслото на властта.

Разговорът ми с Уелч е кратък. Разговорът с Ръсъл Рийд — нещастния лъжец и гадняр, за когото е омъжена Лейла — още по-кратък. Нямах представа, че двамата са се оженили, докато са били пияни през един уикенд във Вегас. Нищо чудно, че бракът им е издъхнал след осемнайсет месеца. Тя го била напуснала преди три месеца. Къде си сега, Лейла Уилямс? Какви ги вършиш?

Замислям се за Лейла, опитвам се да си спомня нещо от общото ни минало, което да ми подскаже къде се намира. Трябва да разбера. Трябва да знам, че е в безопасност. И да науча защо е идвала тук. Защо е избрала мен?

Тя искаше повече, за разлика от мен, но това беше отдавна. Беше лесно, когато си тръгна — споразумението ни беше прекратено по взаимно съгласие. Всъщност споразумението ни беше образцово: както би трябвало. Тя беше палавница, докато беше с мен, правеше го умишлено, нямаше нищо общо с пречупеното създание, което описа Гейл.

Спомням си колко ѝ бяха приятни заниманията ни в стаята с играчките. Лейла обичаше изчанчените неща. Напира спомен. Връзвам големите пръсти на краката ѝ, обръщам стъпалата така, че да не може да стиска дупе, за да избегне болката. Да, тя обичаше тези откачизми не по-малко от мен. Беше върховна подчинена. Никога обаче не успя да задържи вниманието ми като Анастейжа Стийл.

Никога не ме е разсейвала като Ана.

Поглеждам глайдера на бюрото и проследявам ръбчетата на кутията с пръст, защото знам, че пръстите на Ана са ги докосвали.

Сладката ми Ана.

Какъв контраст си ти с жените, които съм познавал. Единствената жена, която съм преследвал, единствената, която не може да ми даде онова, което искам.

Просто не разбирам.

Почувствах се жив, откакто се запознах с нея. Последните няколко седмици бяха изключително вълнуващи, напълно непредсказуеми, най-забележителните в живота ми. Бях изтръгнат от едноцветния си свят и захвърлен в пъстротата на друг. Но пък не е възможно тя да е онова, от което се нуждая.

Стискам главата си с ръце. Тя никога няма да хареса онова, което правя. Опитвам се да се убедя, че можем да поизчистим най-грубите моменти, но и това няма да се получи. На нея ѝ е по-добре без мен. Едва ли ще иска да има нещо общо с абсолютно сбъркано чудовище, което не може да понася някой да го докосва.

А пък ми е донесла подарък, за който е мислила. Кой друг е правил подобно нещо за мен — освен семейството ми? Поглеждам отново кутийката и я отварям.

Пластмасовите части на самолета са залепени върху решетка, увити са в целофан. Връщат се спомени как тя пищеше в глайдера, докато правехме акробатични номера — вдигнала е ръце и се подпира на капака на люка. Усмихвам се.

Господи, беше невероятно забавно — все едно подръпвах плитките ѝ на детската площадка. Ана с плитчици… Веднага пропъждам тази мисъл. Изобщо не искам да припарвам до тези спомени, първата ни баня заедно. Остава единствено мисълта, че повече няма да я видя.

Бездната зейва отново.

Не. Не отново.

Трябва да направя този самолет. Тъкмо ще се поразсея. Разкъсвам целофана и чета инструкциите. Трябва ми лепило за макети. Проверявам в чекмеджетата.

По дяволите. В дъното на едно от чекмеджетата откривам сгушена червената кожена кутийка с обиците от „Картие“. Така и не ѝ ги дадох, а сега няма да имам възможност.

Обаждам се на Андреа и оставям съобщение на мобилния телефон с молба да откаже за довечера. Не мога да отида на събитието, не и без дама.

Отварям червената кожена кутийка и разглеждам обиците. Красиви са: семпли и елегантни, също като омайната госпожица Стийл… която ме напусна тази сутрин, защото я наказах… защото прекалих с наказанието. Прекалих. Отново отпускам глава. Тя обаче ми позволи да го направя. Не ме спря. Позволи ми, защото ме обича. Тази мисъл ме ужасява и веднага я пропъждам. Не е възможно. Много просто: никой не е в състояние да изпитва подобни чувства към мен. Не и ако ме познава.

„Гледай напред. Грей. Съсредоточи се“.

Къде е тъпото лепило? Пъхвам обиците в чекмеджето и продължавам да търся. Няма го.

Звъня на Тейлър.

— Да, господин Грей?

— Трябва ми лепило за макети.

Той мълчи.

— Какъв модел, господине?

— Малък глайдер.

— Дървен или от пластмаса?

— От пластмаса.

— Имам. Ще ви го донеса веднага, господине.

Благодаря му. Учуден съм, че има лепило за макети. След секунди чука на вратата.

— Влез.

Той влиза и оставя на бюрото малка кутийка. Не си тръгва и се чувствам длъжен да попитам.

— Защо имаш такова лепило?

— Правя макети на самолети.

Изчервява се.

— Виж ти! — Любопитството ми е събудено.

— Летенето е голямата ми любов, господине.

Не разбирам.

— Далтонист съм — обяснява той безизразно.

— Затова си станал морски пехотинец.

— Да, господине.

— Благодаря за лепилото.

— Няма проблем, господин Грей. Ядохте ли?

Въпросът му ме изненадва.

— Не съм гладен, Тейлър. Моля те, върви да прекараш един следобед с дъщеря си. Ще се видим утре. Няма да те притеснявам повече.

Той не тръгва и раздразнението ми започна да напира.

— Добре съм.

По дяволите, гласът ми пресеква.

— Да, господине — казва той. — Ще съм тук утре вечер.

Кимам отсечено и той излиза.

Кога се е случвало Тейлър да ми предлага нещо за ядене? Сигурно изглеждам дори по-скапан, отколкото си мисля. Посягам нацупено към лепилото.

Глайдерът е в дланта ми. Гледам го и си мисля, че съм постигнал нещо, а спомените за полета ни не ме оставят на мира. Как не мога да събудя Анастейжа — усмихвам се при този спомен, — и как когато все пак става, е раздразнителна, обезоръжаваща, красива и забавна…

Господи, колко беше прекрасно: момичешкото ѝ вълнение по време на полета, писъците, а след това целувката ни.

Това беше първият ми опит за „нещо повече“. Невероятно е, че за толкова кратко време съм събрал толкова много щастливи спомени.

Болката се надига отново — мъчителна, натрапчива, напомня ми какво съм изгубил.

„Съсредоточи се върху глайдера, Грей!“

Сега трябва да сложа крилата, много пипкава работа…

Най-сетне и последната частица е на мястото си и съхне. Глайдерът ми си има регистрация. Ноември. Девет. Пет. Две. Ехо. Чарли.

Ехо Чарли.

Вдигам поглед и забелязвам, че светлината помръква. Късно е. Първата ми мисъл е, че ще го покажа на Ана.

Ана вече я няма.

Стискам зъби и изпъвам схванатите си рамене. Изправям се бавно и се сещам, че цял ден не съм хапвал нищо, нито пък съм пил. Главата ми пулсира от болка.

Чувствам се гадно.

Проверявам си телефона с надеждата тя да е звъняла, но намирам единствено есемес от Андреа.

●Вечерята отложена.

Надявам се всичко да е наред.

А.●

Докато чета есемеса на Андреа, телефонът бръмва. Сърцето ми подскача, след това се свива, когато виждам, че звъни Елена.

— Здрасти. — Дори не се старая да прикрия разочарованието си.

— Крисчън, така ли се казва здравей? Какво те тормози? — кара ми се тя, но гласът ѝ е весел.

Гледам през прозореца. Сиатъл е потънал в сумрак. Питам се какво ли прави Ана. Не искам да разказвам на Елена какво се е случило. Не искам да изричам думите на глас, не искам те да се превърнат в реалност.

— Крисчън? Какво не е наред? Кажи ми. — Тонът ѝ става остър, тя не крие, че се дразни.

— Тя ме напусна — изтърсвам мрачно.

— О? — изненадва се Елена. — Искаш ли да дойда?

— Не.

Тя си поема дълбоко дъх.

— Този начин на живот не е за всички.

— Знам.

— По дяволите, Крисчън, ти си зле. Искаш ли да отидем на вечеря?

— Не.

— Идвам.

— Недей, Елена. Не ставам за компания. Уморен съм и искам да остана сам. Ще ти позвъня през седмицата.

— Крисчън… така е най-добре.

— Знам. Дочуване.

Затварям. Нямам желание да говоря с нея. Нали тя ме накара да замина за Савана. Може и да е знаела, че този ден ще настъпи. Мръщя се на телефона и го хвърлям на бюрото, след това отивам да си потърся нещо за ядене и пиене.

Разглеждам какво има в хладилника.

Нищо не ми харесва.

В шкафа намирам пликче с брецели. Отварям го и започвам да ги ям. Отивам до прозореца. Навън е вече нощ; светлините примигват в дъжда. Светът продължава напред.

Продължи и ти, Грей.

Продължавай.

Неделя, 5 юни 2011

Гледам тавана. Сънят ми се изплъзва. Измъчва ме ароматът на Ана, който все още се усеща по чаршафите. Дръпвам възглавницата ѝ върху лицето си, за да вдъхвам аромата ѝ. Това е мъчение, това е рай и за момент се замислям дали да не умра от задушаване. Стегни се, Грей!

Превъртам сутрешните събития. Възможно ли беше всичко да се получи различно? По принцип не правя подобни неща, защото е чиста загуба на енергия, но днес се опитвам да разбера къде съм сбъркал. Колкото и да прехвърлям нещата наум, дълбоко в сърцето си знам, че щяхме да стигнем до този етап, ако не тази сутрин или след седмица, то след месец или година. Добре че се случи сега, преди да съм наранил Ана повече.

Представям си я сгушена в малкото ѝ бяло легло. Не мога да си я представя в новия апартамент — никога не съм влизал там, — но си я представям в стаичката във Ванкувър, където спах с нея. Тръсвам глава; това беше най-хубавият сън от години. Радиочасовникът показва два след полунощ. Лежа така вече два часа и мислите ми вилнеят. Поемам си дълбоко дъх и вдъхвам аромата ѝ отново, затварям очи.

Мама не може да ме види. Застанал съм пред нея. Тя не ме вижда. Спи с широко отворени очи. Може да е болна.

Чувам дрънчене. Неговите ключове. Той се е върнал.

Тичам и се крия, снишавам се под масата в кухнята. Количките ми са при мен.

Тряс. Вратата се тръшва и аз подскачам.

През пръстите си виждам мама. Тя обръща глава, за да го види. Спи на канапето. Той е с големите си обуща с лъскавите катарами и се е изправил над мама. Крещи. Удря мама с колана. Ставай! Ставай! Ти си абсолютно сбъркана нещастница. Абсолютно сбъркана нещастница. Мама издава някакъв звук. Вие.

Спри. Спри да удряш мама. Спри да удряш мама!

Хуквам към него и го удрям, пак го удрям, после отново. Той обаче се смее и ми удря шамар.

Не, крещи мама.

Ти си абсолютно сбъркана нещастница.

Мама се свива. Става малка като мен. След това притихва. Ти си абсолютно сбъркана нещастница. Ти си абсолютно сбъркана нещастница. Ти си абсолютно сбъркана нещастница!

Под масата съм. Пъхнал съм пръсти в ушите си и съм затворил очи. Звуците престават. Той се обръща и аз виждам обущата му, докато изтрополява навън от кухнята. Носи в ръка колана и се пошляпва с него по крака. Опитва се да ме намери. Навежда се и се ухилва. Вони гадно. На цигари и пиене и други лоши миризми. Ето те и теб, малко лайненце.

Събужда ме пронизителен вой. Целият съм потен, сърцето ми блъска. Сядам в леглото.

Мама му стара!

Този откачен вой съм го надал аз.

Поемам си дълбоко дъх, за да се успокоя, опитвам се да се отърся от спомена за гадна телесна миризма, евтин бърбън и застоял мирис на цигари „Кемъл“.

„Ти си абсолютно сбъркан кучи син“.

Думите на Ана зазвучават в главата ми.

Същите са като неговите.

Не можах да помогна на надрусаната курва.

Опитах се. Милй боже, наистина се опитах.

„Ето те и теб, малко лайненце“.

Затова пък мога да помогна на Ана.

Пуснах я да си отиде.

Трябваше да я пусна.

Тя няма нужда от подобни гадости.

Поглеждам часовника. Три и половина. Отивам в кухнята, изпивам чаша вода и сядам пред пианото.

* * *

Будя се отново, стряскам се. Светло е — ранното слънце изпълва стаята. Сънувах Ана: Ана ме целува, езикът ѝ е в устата ми, пръстите ми са в косата ѝ, притискам божественото ѝ тяло до своето, ръцете ѝ са вдигнати над главата.

Къде е тя?

В един прекрасен миг забравям какво се случи вчера, след това спомените нахлуват.

Нея я няма!

Доказателството за желанието ми се притиска в матрака, ала споменът за ясните ѝ очи, забулени от болка и унижение, когато си тръгваше, скоро разрешават проблема.

Чувствам се адски гадно, обръщам се по гръб и гледам в тавана, пъхнал ръце под главата си. Чака ме цял ден и за пръв път от години не знам какво да правя. Поглеждам отново часовника. Пет и петдесет и осем.

По дяволите, най-добре да отида да потичам.

Докато тичам по тротоара на Четвърто авеню в ранното утро, в ушите ми звучи „Пристигането на Монтеки и Капулети“ на Прокофиев. Всичко ме боли — дробовете ми заплашват да се пръснат, главата ми пулсира, а натрапчивата тъпа болка от загубата ме яде отвътре. Не мога да избягам от тази болка, макар да се опитвам. Спирам колкото да сменя музиката и поемам въздух. Искам нещо… зверско. „Пъмп ит“ на „Блек Айд Пийс“ става. Забързвам отново.

Тичам по Вайн Стрийт и макар да знам, че е лудост, се надявам да я видя. Когато наближавам улицата ѝ, сърцето ми блъска още по-бързо, напрежението в мен се трупа. Не желая чак толкова отчаяно да я видя, просто искам да се уверя, че е добре. Не, не е вярно. Искам да я видя. Най-сетне, когато съм на нейната улица, забавям крачка и вървя бавно покрай блока.

Наоколо цари тишина — стар олдсмобил издрънчава по улицата, кучкарите са излезли, но в нейния апартамент няма признаци за живот. Пресичам улицата и спирам на отсрещния тротоар, след това хлътвам във входа на отсрещния блок, за да си поема дъх.

Завесите в едната стая са дръпнати, а в другата са оставени отворени. Може това да е нейната стая. Може би тя все още спи, ако изобщо е вътре. Кошмарен сценарий се разиграва в главата ми: снощи е излязла, напила се е, запознала се е с някого…

Не!

В гърлото ми се надига горчилка. Мисълта за тялото ѝ в чужди ръце, някой изрод, който се кефи на усмивката ѝ и я кара да се смее, да се киска, да свършва. Нужен ми е целият самоконтрол, на който съм способен, за да не разбия входната врата на апартамента ѝ и да проверя дали е вкъщи и дали е сама.

„Ти сам си го докара, Грей.

Забрави я. Тя не е за теб“.

Подръпвам шапката на „Сийхокс“ ниско над челото си и хуквам по Уестърн Авеню.

Ревността ми е болезнена, гневна; запълва зейнала дупка. Мразя я — тя раздвижва нещо дълбоко у мен, нещо, което нямам никакво желание да чувам и виждам. Започвам да тичам още по-бързо, далече от този спомен, далече от болката, далече от Анастейжа Стийл.

Над Сиатъл се смрачава. Ставам и се протягам. Работил съм на бюрото в кабинета си през целия ден и съм свършил добра работа. Рос също поработи доста. Подготви и ми изпрати първо предложение за бизнесплан и уведомително писмо до СИП.

Поне ще мога да държа Ана под око.

Прочетох и обработих две молби, няколко договора и нов дизайн и докато се занимавах с тези неща, не мислех за нея. Малкият глайдер е все още на бюрото ми, дразни ме, напомня ми за по-щастливи времена, както каза тя. Представям си я застанала на прага на кабинета ми, облечена в една от моите тениски, виждам единствено дългите ѝ крака и сините ѝ очи, точно преди да ме прелъсти.

И това беше за пръв път.

Тя ми липсва.

Ето, признах си. Поглеждам към телефона, напразно се надявам. Имам есемес от Елиът.

●Биричка, надувко?●

Отговарям.

●Не. Зает.●

Той отговаря на мига.

●Майната ти тогава.●

Да, майната ми. От Ана няма нищо. Няма пропуснати обаждания. Няма и имейли. Натрапчивата болка в корема ми се усилва. Тя няма да се обади. Иска да се махне от мен. Искаше да се откъсне от мен и не я виня.

Така е най-добре.

Тръгвам към кухнята, за да променя обстановката.

Гейл се е върнала. Кухнята е почистена, на печката къкри нещо. Мирише приятно… но аз не съм гладен. Тя влиза, докато надничам какво готви.

— Добър вечер, господине.

— Здравей, Гейл.

Тя спира, изненадана от нещо. От мен ли? Мама му стара, толкова ли зле изглеждам?

— Пиле „Шасьор“ — подсказва ми тя неуверено.

— Супер — мърморя аз.

— За двама ли? — пита тя.

Зяпвам я и тя отвръща смутено на погледа ми.

— За един.

— След десет минути. — Гласът ѝ потреперва.

— Става — отвръщам остро.

Обръщам се, за да изляза.

— Господин Грей — спира ме тя.

— Какво има, Гейл?

— Нищо. Извинете, че ви притесних. — Тя се обръща към печката, за да разбърка пилето, а аз отивам да взема поредния душ.

Господи, дори персоналът ми забелязва, че има нещо много гнило в скапаната Дания.

Понеделник, 6 юни 2011

Изпитвам ужас да си легна. След полунощ е, уморен съм, но седя на пианото, свиря Марчело на Бах отново и отново. Спомням си как беше отпуснала глава на рамото ми и почти успявам да усетя сладкия ѝ аромат.

Мама му стара, тя нали каза, че ще опита?

Спирам да свиря и отпускам глава върху ръцете си, лактите ми натискат два случайни клавиша. Тя каза, че ще опита, но падна на първото препятствие.

След това избяга.

Защо я удрях толкова силно?

Дълбоко в себе си знам отговора — защото тя поиска, защото проявих нетърпение и бях егоист, не устоях на изкушението. Нейната предизвикателност ме прелъсти, аз се възползвах от възможността да ни прехвърля там, където ми се искаше. Тя пък не изрече кодовата дума и аз я нараних повече, отколкото тя можеше да понесе, а ѝ бях обещал, че няма да допусна подобно нещо.

Как е възможно да съм такъв глупак?

Как ще ми се довери тя след това? Права беше да си тръгне.

Защо, за бога, ѝ трябва да е с мен?

Замислям се дали да не се напия. Не съм се напивал от петнайсетгодишен, е, имаше и друг случай, когато бях на двайсет и една. Мразя загубата на контрол, а знам, че алкохолът причинява на човек точно това. Потръпвам и се изключвам за тези спомени, решавам, че е крайно време да си легна.

Лежа в леглото и се моля да ме споходи сън без кошмари… или поне ако сънувам, да е за нея.

Днес мама е красива. Седнала е и ми позволява да я реша. Поглежда ме в огледалото и ми отправя специалната си усмивка. Нейната специална усмивка е само за мен.

Чува се страшен шум. Трясък. Той се връща. Не! Къде, по дяволите, се дяна, мръсницо? Тук ти водя приятел в нужда. Приятелче с мангизи. Мама се изправя, стиска ръката ми и ме натиква в гардероба. Сядам върху обувките ѝ и се старая да пазя тишина, запушвам си ушите и стискам очи. Дрехите миришат на мама. Обичам тази миризма. Обичам да съм тук вътре. Далече от него. Той крещи. Къде е скапаният малък плъх? Сграбчва ме за косата и ме измъква от гардероба.

Да не си посмял да скапеш партито, дребен плъх. Удря на мама шамар. Гледай приятелят ми да се изкефи и ще си получиш дозичката, мръсницо. Мама ме поглежда и в очите ѝ блестят сълзи. Не плачи, мамичко. В стаята влиза друг мъж. Огромен мъж с мръсна коса. Огромният се усмихва на мама. Мен ме изтеглят в другата стая. Той ме блъска на пода и аз си удрям коляното. Какво да правя с теб сега, малко лайненце? Мирише гадно. Вони на бира и пуши цигара.

Будя се. Сърцето ми блъска така, сякаш съм тичал четирийсет пресечки, след като са ме погнали адските псета. Скачам от леглото и отблъсквам кошмара някъде дълбоко, бързам към кухнята, за да си налея вода.

Трябва да се видя с Флин. Кошмарите са по-зле от всякога. Не сънувах кошмари, докато Ана спеше с мен.

По дяволите!

Никога не ми е минавало през ума да спя с някоя от подчинените си. Не съм имал и желание. Да не би да съм се притеснявал, че може да ме докоснат през нощта? Не знам. Трябваше ми една невинна девственица, за да ми покаже колко спокойно може да бъде.

Наблюдавал съм как подчинените ми спят, но това винаги е било прелюдия към събуждането, за да ми донесат сексуално облекчение.

Спомням си, че наблюдавах Ана часове наред, докато спеше в „Хийтман“. Колкото повече я наблюдавах, толкова по-красива ставаше: безупречната ѝ кожа блестеше на меката светлина, тъмната ѝ коса се беше разстлала по бялата възглавница, а клепките ѝ потрепваха, докато спеше. Устните ѝ бяха разтворени и аз виждах зъбите, езика ѝ, когато се облизваше. Беше невероятно възбуждащо преживяване — просто да я наблюдавам. Когато най-сетне заспивах до нея и слушах равномерното ѝ дишане, наблюдавах как гърдите ѝ се вдигат и спускат с всяка глътка въздух, спях добре… изключително добре.

Влизам в кабинета и посягам към глайдера. Щом го поглеждам, по устните ми потрепва нежна усмивка и ме успокоява. Чувствам се горд, че го направих, а пък онова, което се каня да направя, е направо нелепо. Това е последният ѝ подарък за мен. А първият беше… какъв беше?

Точно така. Тя ми даде себе си.

Тя се жертва за моите нужди. За моята алчност. За моята похот. За моето его… за скапаното ми его.

По дяволите, тази болка ще престане ли някога?

Чувствам се малко глупаво, но вземам глайдера със себе си в леглото.

— Какво искате за закуска, господине?

— Само кафе, Гейл.

Тя се колебае.

— Господине, вечерята ви стои.

— Е, и?

— Трябва да хапнете нещо.

— Само кафе, Гейл. Моля те. — Изключвам се, за да не я слушам. Това не е нейна работа. Тя свива устни, но кима и се обръща към кафемашината. Отивам в кабинета, за да събера документите за офиса, и поглеждам плика.

Звъня на Рос от колата.

— Страхотна работа по СИП, но бизнеспланът има нужда от преработка. Да направим предложение.

— Крисчън, прекалено бързо е.

— Искам да действам бързо. Пуснал съм ти по мейла мнението си за цените, които да предложим. В седем и половина ще съм в офиса. Да се видим.

— Сигурен ли си?

— Напълно.

— Добре. Ще позвъня на Андреа, за да видя какъв ти е графикът. Подготвила съм сравнение между Детройт и Савана.

— С една дума.

— Детройт.

— Така.

По дяволите… значи няма да е Савана.

— Ще поговорим по-късно. — Затварям.

Седя и мисля на задната седалка на аудито, докато Тейлър маневрира между автомобилите. Питам се как ли ще отиде на работа Анастейжа. Може вчера да си е купила автомобил, въпреки че много се съмнявам. Дали и тя се чувства нещастна като мен… Надявам се да не е така. Може да е осъзнала, че става въпрос за някакво тъпо увлечение.

Не е възможно да ме обича.

Не и сега, не и след всичко, което ѝ причиних. Никой не ми е казвал, че ме обича, освен мама и татко, разбира се, но дори тяхното е било по задължение. Досадните приказки на Флин за безрезервната родителска обич — дори към осиновени деца — не ме оставят на мира. Никога обаче не съм бил убеден — за тях съм едно огромно разочарование.

— Господин Грей.

— Извинявай, какво? — Тейлър ме хваща неподготвен. Отворил е вратата на автомобила и ме чака, наблюдава ме и не крие тревогата си.

— Пристигнахме, господине.

Мама му стара… от колко ли време сме тук?

— Благодаря. Ще ти кажа по кое време довечера.

„Съсредоточи се, Грей“.

Слизам от асансьора. Андреа и Оливия ме гледат. Оливия пърха с клепки. Господи, писна ми от това глупаво девойче. Трябва да накарам човешки ресурси да я прехвърлят в друг отдел.

— Кафе, ако обичате, и, Оливия, донеси ми кроасан.

Тя скача, за да изпълни заповедта ми.

— Андреа, свържи ме с Уелч, с Барни, след това с Флин, после с Клод Бастил по телефона. Не искам абсолютно никакви прекъсвания, дори да е майка ми… освен… освен ако не позвъни Анастейжа Стийл. Разбра ли ме?

— Да, господине. Искате ли да прегледаме графика за днес?

— Не. Първо искам кафе и нещо за ядене. — Мръщя се на Оливия, която се влачи като охлюв към асансьора.

— Добре, господин Грей — провиква се след мен Андреа, когато отварям вратата на офиса.

От чантата вадя подплатения плик, в който съхранявам най-ценното си притежание — глайдера. Поставям го на бюрото и мислите ми се стрелват към госпожица Стийл.

Тази сутрин е на нова работа, ще се запознае с нови хора… нови мъже. Тази мисъл е потискаща. Ще ме забрави.

Не, няма да ме забрави. Жените винаги помнят първия мъж, който ги е изчукал, нали така? Тя винаги ще пази този скъп спомен. Само че не искам да се превърна в спомен. Искам да остана в мислите ѝ. Какво да направя?

На вратата се чука. Влиза Андреа.

— Кафе и кроасан, господин Грей.

— Влез.

Тя ситни към бюрото ми и погледът ѝ се стрелва към глайдера, но нали е умно момиче, знае да си държи езика зад зъбите. Оставя закуската на бюрото ми.

Черно кафе.

Браво, Андреа.

— Благодаря.

— Оставих съобщения на Уелч, Барни и Бастил. Флин ще позвъни в пет.

— Добре. Откажи всичките ми социални ангажименти. Никакви обеди, нищо за вечерта. Свържи ме с Барни и ми намери телефона на свестен цветар.

Тя драска трескаво в бележника си.

— Господине, използваме „Аркейдиа Роузес“. Искате ли да изпратя цветя от ваше име?

— Не, дай ми номера. Сам ще свърша тази работа. Това е всичко.

Тя кима и излиза бързо, почти тича. След малко телефонът звъни. Барни е.

— Барни, искам да ми направиш стойка за модел на глайдер.

Между срещите звъня в цветарския магазин и поръчвам двайсет и четири бели рози за Ана, които да ѝ бъдат доставени вечерта. Така няма да ѝ е неудобно, докато е на работа, и няма да се чувства неловко.

И няма да може да ме забрави.

— Ще има ли картичка към цветята, господине? — пита цветарката.

Да напиша ли нещо на Ана?

Какво да ѝ кажа?

Върни се. Извинявай. Няма да те бия повече.

Думите се появяват сами и ме карат да се намръщя.

— Ами… например: „Честит първи работен ден. Дано е минало добре“. Погледът ми попада върху глайдера на бюрото. — И още нещо: „Благодаря за глайдера. Трогнат съм. Вече е поставен на видно място на бюрото ми. Крисчън“.

Цветарката прочита отново текста.

По дяволите, изобщо не отразява онова, което исках.

— Това ли е всичко, господин Грей?

— Да, благодаря.

— Пак заповядайте, господине, и приятен ден.

Поглеждам злобно телефона. Приятен ден на куково лято.

— Човече, какво ти става? — Клод се надига от пода, където току-що съм го тръшнал върху кльощавия му добре трениран задник. — Днес си направо огън и жупел, Грей. — Той се надига бавно, елегантно като голяма котка, която преценява жертвата си. Сами сме за спаринг в тренировъчната зала в мазето на Грей Хаус.

— Вкиснат съм — отговарям.

Изражението му е спокойно, докато се обикаляме.

— Не е много разумно да идваш на ринга, ако мислите ти витаят другаде — подхвърля Клод. Не откъсва очи от мен.

— Откривам, че помага.

— Дай малко наляво. Защити дясното. Вдигни ръка, Грей.

Завърта се, фрасва ме по рамото и едва не ме изкарва от равновесие.

— Съсредоточи се, Грей. Не искам да пренасяш тук простотиите от заседателната зала. Да не би да става въпрос за момиче? Май някое готино дупе ти е пропукало леда. — Той се киска, подиграва се. Получава се. Нанасям среден отстрани, последван от един, след това и от втори удар и той се отплесва назад, а растата му подскача.

— Я си гледай работата, Бастил.

— Леле, май напипахме източника на болката — хили се доволно Клод. Неочаквано замахва, но аз очаквам този удар, блокирам го и замахвам, следва бърз ритник. Този път той отскача, но не крие, че е впечатлен.

— Каквито и гадории да стават в привилегирования ти свят, Грей, получава се. Давай все така.

Сега ще го поваля. Нападам.

Няма много движение на път към къщи.

— Тейлър, може ли да се отклоним?

— Накъде, господине?

— Би ли минал покрай апартамента на госпожица Стийл?

— Добре, господине.

Свикнал съм с болката. Тя е непрекъсната, не си отива. По време на срещите позаглъхва, не е чак толкова натрапчива, едва когато съм сам с мислите си се разгаря и лумва вътре в мен. Колко ли време ще продължи?

Когато приближаваме апартамента ѝ, сърцето ми започва да блъска.

Може пък да я видя.

Тази възможност ме вълнува и същевременно ме тревожи. Разбирам, че не съм мислил за нищо друго, откакто тя си тръгна. Отсъствието ѝ е постоянният ми спътник.

— Карай бавно — нареждам на Тейлър, когато приближаваме блока.

Вътре свети.

Тя си е вкъщи!

Надявам се да е сама и да ѝ липсвам.

Дали е получила цветята ми?

Искам да си погледна телефона, за да проверя дали не ми е изпратила есемес, но не мога да откъсна поглед от прозорците на апартамента ѝ. Може пък да я видя. Дали е добре? Мисли ли за мен? Питам се как е минал първият ѝ работен ден.

— Още веднъж, господине? — пита Тейлър, докато минаваме бавно и апартаментът се скрива от погледите ни.

— Не. — Поемам си жадно въздух. Дори не съм забелязал, че съм спрял да дишам. Насочваме се към Ескала и аз преглеждам имейлите и есемесите с надеждата да има нещо от нея… но няма нищо. Получил съм есемес от Елена.

●Добре ли си?●

Не му обръщам никакво внимание.

В апартамента ми е тихо; дори не съм забелязвал колко е тихо. Когато Анастейжа я няма, тишината става по-оглушителна.

Отпивам глътка коняк и влизам разсеяно в библиотеката. Каква ирония, че нито веднъж не ѝ показах тази стая, след като знам колко много обича литературата. Надявам се тук да открия някакво спокойствие, защото стаята не пази спомени за нас двамата. Разглеждам всички книги, подредени спретнато и каталогизирани, и отправям поглед към масата за билярд. Тя дали играе билярд? Едва ли.

Представям си я разкрачена на зеленото сукно. Може и да нямаме спомени от тази стая, но умът ми е напълно способен да създаде невероятно еротични образи на прелестната госпожица Стийл.

Не мога да го понеса.

Отпивам още глътка коняк и излизам от стаята.

Вторник, 7 юни 2011

Чукаме се. Чукаме се яко. Отново сме подпрени на вратата на банята. Тя е моя. Потъвам в нея отново и отново.

Не мога да ѝ се наситя: на усещането, на аромата, на вкуса. Стискам косата ѝ, скубя я. Стискам дупето. Тя е увила крака на кръста ми. Не може да помръдне; притиснал съм я. Увила се е около мен като коприна. Ръцете ѝ ме скубят. Точно така. У дома съм и тя е у дома. Това е мястото, на което искам да бъда… вътре в нея…

Тя. Е. Моя. Мускулите ѝ се свиват, когато свършва, стяга се около мен, отметнала е глава. Свършва и ми доставя удоволствие! Изкрещява и аз я следвам… точно така, сладка моя, моя сладка Анастейжа. Тя се усмихва сънено, като упоена, а е толкова сексапилна. Изправя се и ме поглежда, палавата ѝ усмивка трепка по устните ѝ, след това ме отблъсква и отстъпва назад, не казва нищо. Сграбчвам я и се озоваваме в стаята с играчките. Притискам я към пейката. Вдигам ръка, за да я накажа, стискам колан… и тя изчезва.

До вратата е. Лицето ѝ е пребледняло, тъжно и тя бавно се понася надалеч… Вратата е изчезнала, тя не спира. Протяга умолително ръце. Ела с мен, шепне тя, но се отдръпва, образът ѝ избледнява… изчезва пред очите ми… стопява се… няма я. Не, крещя аз. Недей! Само че нямам глас. Нямам нищо. Ням съм. Отново съм… ням.

Будя се объркан.

Мама му стара… било е сън. Поредният жив сън.

Този обаче е различен.

По дяволите! Целият съм лепкав. За миг усещам онова отдавна забравено, но познато чувство на страх и възторг — само че сега Елена не ме притежава.

Мили боже, изпразнил съм се като цял отбор. Не ми се е случвало откога? От петнайсетгодишен или от шестнайсет?

Лежа в мрака, отвратен от себе си. Смъквам тениската и се избърсвам. Спермата ми е навсякъде. Подсмихвам се в мрака, въпреки тъпата болка от загубата. Еротичният сън си струва. Останалото… майната му. Обръщам се и съм готов за сън.

Него го няма. Мама седи на канапето. Мълчи. Гледа в стената и от време на време мига. Заставам пред нея, но тя не ме вижда. Махам с ръка и тя ме забелязва, но ме отпраща. Не, въшчице, не точно сега. Той наранява мама. Наранява и мен. Мразя го. Направо ме подлудява. Най-хубаво е, когато сме двамата с мама. Тогава тя е моя. Моята мамичка. Коремчето ме боли. Отново е гладно. В кухнята съм, търся сладки. Бутам един стол към шкафа и се качвам. Намирам кутия крекери. Само те са вътре в шкафа. Сядам на стола и отварям кутията. Останали са два. Изяждам ги. Вкусни са. Чувам го. Скачам от стола, хуквам към стаята и се хвърлям в леглото. Преструвам се на заспал. Той ме ръчка с пръст. Стой там, малко лайненце. Сега ще изчукам тази мръсница майка ти. Да не съм видял грозната ти мутра тази вечер. Разбра ли ме? Удря ме по лицето, понеже не отговарям. Или ще гориш, малък нещастнико. Не. Не. Това не ми харесва. Не обичам да ме гори. Боли. Разбра ли, малоумнико? Знам, че той иска да се разплача. Само че е трудно. Не мога да плача. Удря ме с юмрук…

Отново се стряскам и лежа задъхан под бледата утринна светлина, чакам сърцето ми да се успокои, опитвам се да преглътна острия вкус на страх, събрал се в устата ми.

„Тя те спаси от тези гадости, Грей.

Докато тя беше с теб, не преживяваше отново тези спомени. Защо ѝ позволи да си отиде?“

Поглеждам часовника. 5:15. Време е да потичам.

Блокът ѝ ми се струва мрачен; все още е потънал в сенки, утринното слънце не го е докоснало. Точно така. Отговаря на настроението ми. В апартамента ѝ е тъмно, а пердетата на стаята, която гледах преди, са дръпнати. Сигурно това е нейната стая.

Господи, надявам се да спи сама. Представям си я сгушена на бялото метално легло, една малка топчица, наречена Ана. Дали мисли за мен, сънува ли ме? Има ли кошмари, в които участвам и аз? Забравила ли ме е вече?

Никога не съм се чувствал толкова нещастен, дори като тийнейджър. Може би преди да стана Грей… спомените ме връщат назад. Не, не, не и когато съм буден. Това е вече прекалено. Вдигам качулката и се облягам на гранитната стена. Скривам се в отсрещния вход. Ужасна мисъл изскача в ума ми — че мога да стоя тук седмица, месец… дори година. Ще наблюдавам, ще чакам, само и само да зърна момичето, което беше мое. Болезнена работа. Превърнах се в онова, за което тя ме обвиняваше — неин преследвач.

Не мога да продължавам по този начин. Трябва да я видя, да се уверя, че е добре. Трябва да залича последния образ: тя е наранена, унизена, победена… и ме напуска.

Когато се връщам в Ескала, Гейл ме чака със закуската.

— Не съм го искал.

Имам предвид омлета, който поставя пред мен.

— Тогава ще го изхвърля, господин Грей — заявява тя и посяга към чинията. Много добре знае, че ненавиждам да се хвърля храна, но не трепва под строгия ми поглед.

— Направили сте го нарочно, госпожо Джоунс.

Каква досадна жена!

Тя се усмихва, малка победоносна усмивка. Мръщя се, но тя не трепва и все още притиснат от спомена за снощния кошмар, аз изяждам закуската си.

Може ли просто да звънна на Ана и да я поздравя? Дали ще приеме обаждането ми? Плъзвам поглед към глайдера на бюрото. Тя поиска да се разделим. Би трябвало да уважа решението ѝ и да я оставя на мира. Само че много искам да чуя гласа ѝ. За момент се замислям дали да не ѝ звънна и да затворя, само и само да чуя гласа ѝ.

— Крисчън? Крисчън, добре ли си?

— Извинявай, Рос, какво каза?

— Малко си разсеян. Никога не съм те виждала в подобно състояние.

— Добре съм — сопвам се.

„Мама му стара, Грей, съсредоточи се“.

— Какво каза?

Рос ме гледа подозрително.

— Казвам, че СИП имат по-големи финансови затруднения, отколкото мислехме. Да продължаваме ли?

— Да — отвръщам разпалено. — Продължаваме.

— Екипът им ще дойде днес следобед, за да подпишат предварително споразумение.

— Добре. Кажи ми сега за последното ни предложение за Еймън Кавана.

Ставам и гледам замислено през пролуките на дървените щори към Тейлър, който е паркирал пред кабинета на Флин. Късен следобед е и продължавам да мисля за Ана.

— Крисчън, с удоволствие ще взема парите ти и ще те наблюдавам как гледаш през прозореца, но гледката не е причината да дойдеш тук — заявява Флин.

Обръщам се към него. Той ме наблюдава с любезно очакване. Въздишам и се отправям към канапето.

— Кошмарите се върнаха. Никога не са били чак толкова тежки.

Флин извива вежди.

— Същите ли?

— Да.

— Какво се е променило? — Той навежда глава на една страна и чака отговора ми. Тъй като мълча, добавя: — Крисчън, струваш ми се адски нещастен. Нещо се е случило.

Чувствам се както с Елена: част от мен не иска да му каже, защото тогава ще се окаже истина.

— Запознах се с едно момиче.

— И?

— Тя ме напусна.

Той ме поглежда изненадано.

— И преди са те напускали жени. Какво беше различно този път?

Гледам го с празен поглед:

Защо е различно ли? Защото Ана е различна.

Мислите ми се сливат в пъстра плетеница: тя не беше подчинена. Не бяхме подписали договор. Тя нямаше сексуален опит. Тя беше първата жена, която искам повече от секса. Господи, какво ли не опитах за пръв път с нея: първото момиче, до което съм спал, първата девственица, първата, която запознах със семейството си, първата, която возих в Чарли Танго, първата, която заведох да лети.

Да… просто тя е различна.

Флин прекъсва мислите ми.

— Въпросът е съвсем простичък, Крисчън.

— Тя ми липсва.

Лицето му си остава мило и загрижено, но не издава нищо.

— Нито една от предишните жени ли не ти е липсвала?

— Нито една.

— Значи у нея има нещо различно — продължава той.

Свивам рамене, но той продължава:

— Имаше ли с нея договорна връзка? Тя подчинена ли беше?

— Надявах се да стане. Само че това не е за нея.

Флин се мръщи.

— Не разбирам.

— Наруших едно от правилата си. Преследвах това момиче, мислех, че тя ще прояви интерес, а се оказа, че цялата тази работа не е за нея.

— Разкажи ми какво се случи.

Стената на язовира се пръсва и аз разказвам събитията от последния месец, от мига, в който Ана падна в офиса ми, до мига, в който излезе от апартамента в неделя сутринта.

— Така. Доста се е натрупало от последния път, когато разговаряхме. — Той потрива брадичка и ме гледа. — Проблемите са много, Крисчън. Искам обаче да ми кажеш как се почувства, когато тя ти каза, че те обича.

Поемам си рязко въздух и стомахът ми се свива от страх.

— Ужасен — прошепвам.

— Разбира се. — Той клати глава. — Съвсем не си чудовището, за което се мислиш. Ти си напълно достоен за обич, Крисчън. Знаеш го много добре. Казвал съм ти го много пъти. Само според теб не е така.

Поглеждам го косо, без да обръщам внимание на утешителните му думи.

— А сега как се чувстваш? — пита той.

Изгубен. Чувствам се напълно изгубен.

— Тя ми липсва. Искам да я видя. — Отново минавам на режим изповед заради всичките си грехове: черната нужда да я притежавам, сякаш тя е наркотик.

— И това е така, въпреки че тя не е в състояние да задоволи нуждите ти. Независимо от всичко тя ти липсва.

— Да, Джон. Тя не може да бъде каквато аз я искам, а аз не мога да бъда какъвто тя иска да съм.

— Сигурен ли си?

— Тя си тръгна.

— Тръгнала си е, защото си я нашибал с колан. Ако не харесва вкусовете ти, не можеш да я виниш.

— Да, не мога.

— А мислил ли си да започнеш връзка с нея според нейните условия и предпочитания?

Какво? Зяпвам го шокиран. Той продължава:

— Сексуалните преживявания с нея задоволяваха ли те?

— Да, разбира се — сопвам се подразнено. Той не обръща никакво внимание на тона ми.

— А задоволителен ли беше боят, който ѝ нанесе?

— Много.

— Искаш ли да го направиш отново?

Да ѝ причиня отново същото ли? И тя отново да си тръгне от мен, така ли?

— Не.

— Защо?

— Защото не ѝ харесва. Нараних я. Наистина я нараних… и тя не може… тя не иска… На нея не ѝ допада. Ядоса се. Ама много се ядоса. — Изражението ѝ, наранените ѝ очи ще ме преследват още дълго… така че не искам никога повече да ставам причината за този поглед.

— Изненадан ли си?

Клатя глава.

— Тя побесня — прошепвам. — Не я бях виждал толкова ядосана.

— Как те накара да се почувстваш това?

— Безпомощен.

— И това познато чувство ли е? — продължава да пита той.

— В какъв смисъл познато? — Ама какви ги плещи този?

— Не се ли позна? Нещо във връзка с миналото? — Въпросът му ме вади от равновесие.

Мама му стара, разнищвали сме този въпрос сто пъти.

— Не. Различно е. Връзката, която имах с госпожа Линкълн, беше коренно различна.

— Не говорех за госпожа Линкълн.

— А за какво? — Гласът ми е едва доловим, защото най-неочаквано разбирам накъде бие.

— Много добре знаеш.

Опитвам се да си поема въздух, притиснат от безпомощността и яростта на слабо дете. Точно така. Ярост. Дълбока, вбесяваща ярост… и страх. Тъмнината се завихря гневно вътре в мен.

— Не е същото — съскам през зъби, докато се опитвам да овладея избухването.

— Добре, не е — примирява се Флин.

Само че образът на яростта ѝ сам изниква в ума ми.

„Това ли е, което искаш? Да ме докараш до това състояние ли?“

Това укротява гнева ми.

— Разбирам какво се опитвате да направите, докторе, но сравнението не е точно. Тя поиска да ѝ покажа. Тя е разумен възрастен човек, за бога. Можеше да каже някоя от кодовите думи. Трябваше да ми каже да спра. Обаче не го направи.

— Знам, знам… — Той вдига ръце. — Просто се опитвам да изтъкна нещо, Крисчън. Ти си гневен човек и имаш основание да бъдеш гневен. В момента няма да говорим за това — очевидно е, че страдаш, и целият смисъл на срещите ни е да стигнеш до положение, в което приемаш нещата и се чувстваш комфортно. — Той млъква. — Това момиче…

— Анастейжа — подхвърлям раздразнено.

— Анастейжа. Очевидно ти е оказала огромно влияние. Като те е напуснала и е събудила потискани спомени за самота и тормоз.

Поемам си дълбоко дъх. Затова ли е толкова болезнено? Защото тя означава повече, много повече?

— Трябва да помислиш за това къде искаш да бъдеш — продължава Флин. — На мен ми се струва, че искаш да си с това момиче. Тя ти липсва. Искаш ли да бъдеш с нея?

Да бъда с Ана ли?

— Да — прошепвам.

— Тогава се съсредоточи върху тази цел. Пак се връщаме към онова, за което ти говорих на последните ни срещи — фокуса към решението. Ако тя е влюбена в теб, както сама ти е казала, сигурно страда като теб. Затова повтарям въпроса си: замислял ли си се за по-конвенционална връзка с това момиче?

— Не.

— А защо?

— Защото дори не ми е минавало през ум, че мога да се справя.

— Ако тя не е готова да ти бъде подчинена, ти не можеш да играеш ролята на доминант.

Поглеждам го гневно. Това не е роля — аз съм си такъв. Незнайно откъде си припомням имейл до Анастейжа. „… при доминантно-подчинените връзки цялата сила е в ръцете на подчинения. Тоест в твои ръце. И ще го повторя пак — ти си тази, която държи силата. Не аз“. Ако тя не иска да го прави, значи и аз не искам.

В гърдите ми избуява надежда.

Дали ще мога?

Мога ли да имам ванила връзка с Анастейжа?

Настръхвам.

Мама му стара! Може и да мога.

Ако мога, тя ще ме иска ли отново в живота си?

— Крисчън, ти си се доказал като забележително способен човек, въпреки че имаш проблеми. Ти си рядко срещано човешко същество. Щом си поставиш цел, напредваш и я постигаш — обикновено надминаваш собствените си очаквания. Като те слушам днес, ми става ясно, че вече си решил да си върнеш Анастейжа, но не си помислил нито за невинността ѝ, нито за чувствата ѝ. Струва ми се, че искаш да постигнеш целта си и затова не си обърнал внимание на факта, че сте поели за някъде заедно.

Мяркат ми се образи от изминалия месец: тя се спъва в офиса ми, притеснението ѝ в „Клейтън“, остроумните хапливи имейли, голямата ѝ уста… кискането ѝ… решителността и дързостта ѝ, куражът — и едва сега си давам сметка, че съм се наслаждавал на всяка минута. Всяка вбесяваща, разсейваща, весела, чувствена, плътска секунда с нея — да, беше невероятно. Бяхме поели на невероятно пътешествие, и двамата, е, поне аз.

После мислите ми поемат по тъмна пътека.

Тя не знае колко е дълбока мъката ми, не познава чернотата на душата ми, звяра, който се таи вътре — може би трябва да я оставя на мира.

Не съм достоен за нея. Тя не може да ме обича.

Докато мисля, осъзнавам, че нямам сили да стоя далече от нея… стига тя да ме иска.

Флин привлича вниманието ми.

— Крисчън, помисли. Времето ни изтича. Искам да те видя след няколко дена и да поговорим за другите проблеми, които спомена. Ще накарам Джанет да позвъни на Андреа и да уреди среща. — Той става и разбирам, че е време да си тръгвам.

— Даде ми предостатъчно за размисъл — казвам му.

— Нямаше да съм си свършил работата, ако беше иначе. Само няколко дена, Крисчън. Имаме много за обсъждане. — Стиска ръката ми и ми се усмихва, за да ми вдъхне кураж, а аз си тръгвам и знам, че малкото цветенце на надеждата е избуяло.

Заставам на балкона и разглеждам забуления от нощта Сиатъл. Тук съм далече от всичко. Как нарече тя това място?

Моята кула от слонова кост.

Обикновено тук намирам спокойствие, но напоследък спокойствието ми е разбито на късчета от една синеока млада жена.

Въпросът на Флин дали съм се замислял да започна връзка с нея по нейните правила ме измъчва, предлага много възможности.

Мога ли да си я върна? Тази мисъл ме ужасява.

Отпивам глътка коняк. Защо да ме иска отново? Мога ли да бъда такъв, какъвто иска тя? Няма да се откажа от надеждата. Трябва да намеря начин.

Имам нужда от нея.

Нещо ме стряска — движение, сянка в периферното ми зрение. Мръщя се. Какво, по… Обръщам се към сянката, но не виждам нищо. Сега пък започнаха да ми се привиждат разни неща. Допивам коняка и се връщам в хола.

Сряда, 8 юни 2011

Мамо! Мамо! Мама спи на пода. Спи отдавна. Разтърсвам я. Тя не се събужда. Викам я. Тя не се събужда. Него го няма, а мама не се събужда.

Жаден съм. В кухнята бутам един стол до мивката и си наливам вода. Тя се разплисква по пуловера ми. Пуловерът ми е мръсен. Мама продължава да спи. Мамо, събуди се!

Тя лежи неподвижно. Студена е. Донасям одеяло, завивам мама и лягам на лепкавия зелен мокет до нея.

Коремчето ме боли. То е гладно, а мама още спи. Имам две колички. Една червена. Една жълта. Зелената ми количка я няма. Те фучат по пода, където спи мама. Струва ми се, че мама е болна. Търся нещо за ядене. В камерата намирам грах. Студен е. Ям го бавно. От него коремчето ме заболява. Заспивам до мама. Граха го няма. В камерата има нещо. Мирише странно. Близвам и езикът ми залепва. Ям бавно. Има гаден вкус. Пия вода. Играя си с количките и спя до мама. Мама е съвсем студена и не се събужда. Вратата се отваря с трясък. Завивам мама с одеялцето си. „Мама му стара. Какво става тук? Скапана преебана мръсница! По дяволите! Мамка му! Разкарай се оттук, дребно лайненце“. Той ме рита и аз си удрям главата в пода. Главата ме боли. Той звъни на някого и си заминава. Заключва вратата. Лягам до мама. Главата ме боли. Жената полицай е тук. Не. Не. Не. Не ме докосвай. Не ме докосвай. Не ме докосвай. Оставам до мама. Не. Махни се от мен. Жената полицай взема одеялцето ми и ме увива. Пищя. Мамо. Мамо. Думите ги няма. Не мога да изрека думите. Мама не може да ме чуе. Нямам думи.

Събуждам се задъхан, оглеждам се. Слава богу — в моето легло съм. Страхът бавно се отдръпва. На двайсет и седем съм. Не съм на четири. Тази гадост трябва да спре.

Бях овладял кошмарите. Явяваше се може би по един, на всеки две седмици, но не беше чак така — всяка нощ.

Откакто тя си тръгна е все така.

Обръщам се и лягам по гръб, гледам тавана. Когато спеше до мен, спях добре. Имам нужда да е в живота ми, в леглото ми. Тя беше денят в моята нощ. Ще си я върна.

Как?

Пробвал ли съм връзка по нейния начин?

Тя иска цветя и рози. Мога ли да ѝ дам такова нещо? Мръщя се, опитвам се да си спомня романтичните моменти в живота… Няма нищо освен Ана. „Нещо повече“. Летенето, палачинките, возене в Чарли Танго.

Може и да мога да го направя. Унасям се отново, мантрата в главата ми не спира да се повтаря: „Тя е моя. Тя е моя…“ — и аз я подушвам, усещам меката ѝ кожа, вкусвам устните ѝ, чувам стоновете ѝ. Напълно изтощен потъвам в еротичен сън, където е и Ана.

Будя се неочаквано. Настръхнал съм и за момент си мисля, че онзи, който ме е събудил, е вън, не е вътре в мен. Сядам, почесвам се по главата и бавно оглеждам стаята.

Въпреки плътския сън тялото ми се е държало прилично. Елена щеше да е доволна. Вчера ми пусна есемес, но тя е последният човек, с когото имам желание да говоря — в момента искам само едно. Ставам и се преобличам за тичане.

Отивам да проверя Ана.

Улицата ѝ е тиха, чува се единствено ръмженето на пикап за доставки и самотните подсвирквания на кучкар. Апартаментът ѝ е тъмен, завесите на стаята ѝ са дръпнати. Скривам се на обичайното си място и гледам прозорците, мисля. Трябва да измисля план — план, който да ми помогне да си я върна.

Зората докосва прозореца ѝ и аз пускам айпода да дъни „Моби“ и се отправям към Ескала.

— Ще изям един кроасан, госпожо Джоунс.

Тя застива изненадано и аз извивам вежди.

— Сладко от кайсии? — пита тя, когато се опомня.

— Да, благодаря.

— Ще ви затопля два, господин Грей. Заповядайте кафето.

— Благодаря, Гейл.

Тя се усмихва. Дали защото ще ям кроасани? Ако това я радва, ще ги ям по-често.

На задната седалка на аудито оформям плана. Трябва да подходя към Ана Стийл лично и поверително и да си я върна. Звъня на Андреа, макар да знам, че в седем и петнайсет все още няма да е на бюрото си, и оставям съобщение на гласовата поща. „Андреа, щом пристигнеш, искам да обсъдим графика ми за следващите дни“. Така, първа стъпка от офанзивата ми е да намеря време за Ана. Какво ще правя тази седмица? В момента нямам никаква представа. Обикновено знам, но напоследък не съм съвсем в час. Сега обаче ме чака мисия. Можеш да се справиш, Грей.

Дълбоко в себе си знам, че нямам достатъчно кураж. Безпокойството се надига. Ще успея ли да убедя Ана да ме приеме? Ще ме изслуша ли? Надявам се. Трябва да се получи. Тя ми липсва.

— Господин Грей, отложих социалните ви ангажименти тази седмица, освен утрешното — не знам какъв е поводът. На календара ви пише Портланд. Нищо повече.

А, да! Скапаното фотографче!

Усмихвам се на Андреа и тя извива учудено вежди.

— Благодаря, Андреа. Това е засега. Прати Сам.

— Разбира се, господин Грей. Искате ли още кафе?

— Да, благодаря.

— С мляко ли?

— Да. Лате. Благодаря.

Тя се усмихва любезно и излиза.

Точно така! Това е то! Фотографчето! Сега… какво да направя?

Сутринта е пълна със срещи, а персоналът ме наблюдава нервно, очаква да избухна. Добре де, това беше моят модус операнди през последните дни, но днес пред мен има яснота, спокойствие и мога да се справя с всичко.

Обяд е. Тренировката с Клод мина добре. Единственото неприятно е, че все още няма никакви новини за Лейла. Знаем единствено, че се е разделила със съпруга си и може да е къде ли не. Ако се появи, Уелч ще я открие.

Умирам от глад. Оливия оставя чиния на бюрото ми.

— Сандвичът ви, господин Грей.

— Пилешко с майонеза, нали?

— Ами…

Зяпвам я. Тя просто не разбира.

Оливия ми пробутва някакво нескопосано извинение.

— Казах пилешко с майонеза, Оливия. Не е толкова трудно.

— Извинявам се, господин Грей.

— Нищо. Просто напусни. — Тя ми се струва облекчена, но бърза да излезе.

Звъня на Андреа.

— Да, господине?

— Ела.

Андреа се показва на вратата, спокойна, изпълнителна.

— Отърви се от това момиче.

Андреа изпъва гръб.

— Господине, Оливия е дъщеря на сенатор Бландино.

— Не ме интересува дори да е скапаната кралица на Англия. Разкарай я от офиса ми.

— Добре, господине. — Андреа се изчервява.

— Намери друг да ти помага — продължавам вече по-спокойно. Не искам да развалям настроението на Андреа.

— Добре, господин Грей.

— Благодаря. Това е всичко.

Тя ми се усмихва и разбирам, че не е сърдита. Тя е добра асистентка, не искам да напусне, защото се държа като кретен. Тя излиза и ме оставя със сандвича с пилешко — без майонеза — и плана за кампанията ми.

Портланд.

Познавам бланката на имейлите за служителите на СИП. Според мен Анастейжа ще реагира по-добре, ако съобщението е написано по-небрежно, винаги е било така. Как да започна?

Скъпа Ана

Не.

Скъпа Анастейжа

Не.

Скъпа госпожице Стийл

Мама му стара!

* * *

След половин час все още гледам празния екран. Какво, по дяволите, да кажа?

„Върни се, моля те“ ли?

Прости ми.

Липсваш ми.

Да пробваме по твоя начин.

Защо е толкова трудно?

„Напиши нещо простичко, Грей. Просто изключи простотиите“. Поемам си дълбоко дъх и пиша имейл. Да… ще свърши работа. Андреа звъни.

— Госпожица Бейли е тук за срещата.

— Кажи ѝ да почака.

Затварям, изчаквам момент, а след това с разтуптяно сърце изпращам мейла.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Утре

Дата: 8 юни 2011, 14:05

До: Анастейжа Стийл

Скъпа Анастейжа,

Прости ми, че те притеснявам, докато си на работа. Надявам се да върви добре. Получи ли цветята ми?

Сетих се, че утре в галерията е откриването на изложбата на приятеля ти, и съм сигурен, че не ти е останало време да си купиш автомобил, а пътят е дълъг. Ще ми бъде много приятно да те закарам, стига да искаш.

Уведоми ме своевременно.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Не откъсвам очи от инбокса.

Наблюдавам го.

Не смея да погледна нищо друго… безпокойството ми расте с всяка секунда.

Ставам и се разхождам из офиса, но така съм далече от компютъра. Връщам се на бюрото и проверявам отново имейла.

Няма нищо.

За да се разсея, прокарвам пръсти по крилете на глайдера.

Мама му стара, Грей, вземи се стегни!

Хайде, Анастейжа, обади ми се. Винаги си толкова бърза. Проверявам си часовника… 14:09.

Четири минути!

Все още няма нищо.

Ставам и отново започвам да крача из офиса, на всеки три секунди си поглеждам часовника — или поне така ми се струва.

В два и двайсет съм абсолютно отчаян. Тя няма да отговори. Наистина ме мрази… кой да я вини?

И тогава чувам звън откъм компютъра. Сърцето ми скача в гърлото.

По дяволите! Имейлът е от Рос. Казва ми, че се е върнала в офиса си. И ето че най-сетне пристига, в инбокса ми е, вълшебният ред: „От Анастейжа Стийл“.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Утре

Дата: 8 юни 2011, 14:25

До: Крисчън Грей

Здравей, Крисчън,

Благодаря за цветята; прекрасни са.

Ще съм ти много благодарна, ако ме закараш.

Благодаря ти.

Анастейжа Стийл

Асистентка на Джак Хайд,

Главен редактор на СИП

Залива ме облекчение; затварям очи и се наслаждавам на чувството.

Супер!

Препрочитам имейла ѝ и търся нещо, но както обикновено нямам представа какви мисли се крият зад тези думи. Тонът е достатъчно приятелски, но това е всичко. Просто приятелски.

Carpe Diem8, Грей.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Утре

Дата: 8 юни 2011, 14:27

До: Анастейжа Стийл

Скъпа Анастейжа,

В колко часа да те взема?

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

Този път не се налага да чакам толкова дълго.

От: Анастейжа Стийл

Относно: Утре

Дата: 8 юни 2011, 14:32

До: Крисчън Грей

Изложбата на Хосе се открива в 19:30. В колко предлагаш?

Анастейжа Стийл

Асистентка на Джак Хайд,

Главен редактор на СИП

Можем да вземем Чарли Танго.

Подател: Крисчън Грей

Относно: Утре

Дата: 8 юни 2011, 14:34

До: Анастейжа Стийл

Скъпа Анастейжа,

До Портланд има доста път. Ще те взема в 17:45.

Нямам търпение да се видим.

Крисчън Грей

Главен изпълнителен директор на

„Грей Ентърпрайзис Холдинг“

От: Анастейжа Стийл

Относно: Утре

Дата: 8 юни 2011, 14:38

До: Крисчън Грей

Ще те чакам.

Анастейжа Стийл

Асистентка на Джак Хайд,

Главен редактор на СИП

Кампанията ми да си я върна е задействана. Чувствам се на седмото небе. Малкото цветче на надеждата се превръща в цъфнала японска череша.

Звъня на Андреа.

— Госпожица Бейли се върна в офиса си, господин Грей.

— Знам, пусна ми мейл. Трябва ми Тейлър след час.

— Добре, господине.

Затварям. Анастейжа работи за тип, който се казва Джак Хайд. Искам да знам повече за него. Звъня на Рос.

— Да, Крисчън? — Струва ми се вкисната. Кофти работа.

— Имаме ли достъп до досиетата на служителите в СИП?

— Все още не. Но мога да го осигуря.

— Добре. Още днес, ако може. Искам всичко, с което разполагат за Джак Хайд и всички, които работят с него.

— Би ли ми казал защо?

— Не.

Тя мълчи.

— Крисчън, не знам какво ти става напоследък.

— Рос, просто го направи, моля те.

Тя въздиша.

— Добре. Може ли сега да проведем срещата за предложението на тайванците за корабостроителницата?

— Да. Трябваше да се обадя. Важен разговор. Проточи се по-дълго, отколкото мислех.

— Качвам се.

Рос си тръгва и аз излизам след нея.

— Университетът на Ванкувър следващия петък — казвам на Андреа, която си записва в бележника.

— И ще летя с хеликоптерчето на компанията — бъбри ентусиазирано Рос.

— Казва се хеликоптер — поправям я.

— Все тая, Крисчън. — Тя извърта очи, докато се качва в асансьора, и това ме кара да се усмихна.

Андреа наблюдава как Рос си тръгва, след това ме поглежда очаквателно.

— Позвъни на Стивън — утре вечер ще летя на Чарли Танго до Портланд и искам той да го прекара на Боинг Фийлд — казвам ѝ.

— Добре, господин Грей.

Оливия не се мярка, така че питам:

— Няма ли я вече?

— Оливия ли? — пита Андреа.

Кимам.

— Да. — Струва ми се облекчена.

— Къде е?

— В отдел „Финанси“.

— Браво, чудесно си го измислила. Така сенатор Бландино няма да ми пили.

Андреа остава доволна от комплимента.

— Потърси ли друг за мястото? — питам.

— Да, господине. Утре сутринта имам среща с три кандидатки.

— Чудесно. Тейлър тук ли е?

— Да, господине.

— Отложи всичките ми срещи за днес. Излизам.

— Излизате? — изненадва се тя.

— Да — ухилвам се. — Излизам.

— Накъде, господине? — пита Тейлър, когато се отпускам на задната седалка на джипа.

— Към магазина на „Мак“.

— На Североизточна четирийсет и пета ли?

— Да. — Ще купя на Ана айпад. Облягам се назад, затварям очи и се замислям кои приложения и кои песни ще кача специално за нея. „Токсично“. Подсмихвам се при тази мисъл. Не, едва ли ще ѝ допадне. Ще побеснее — за пръв път от известно време мисълта как ще побеснее ме кара да се усмихна. Ще побеснее като в Джорджия, не като миналата събота. Намествам се на седалката; не искам да си спомням. Замислям се отново за потенциалния избор на песни и се чувствам по-жив и жизнен от дни насам. Телефонът ми бръмчи и сърцето ми забързва.

Смея ли да се надявам?

●3драсти, тъпако. Бира?●

Мама му стара! Есемес от брат ми.

●Не. Зает.●

●Вечно си зает.

Утре заминавам за Барбадос.

Нали знаеш — ПОЧИВКА.

Ще се видим, когато се върна.

Най-сетне да изпием бирата ти!!!●

●Чао, Лелиът.

Приятно пътуване.●

Вечерта е интересна, изпълнена с музика — носталгично пътуване през Айтюнс, докато изготвям плейлиста на Анастейжа. Спомням си как танцуваше в кухнята ми; ще ми се да знаех какво слушаше тогава. Беше толкова смешна и направо божествена. Това се случи, след като я изчуках за пръв път.

Не. След като я любих за пръв път, така ли трябва да се каже?

Нито едното, нито другото ми се струва точно.

Спомням си страстната ѝ молба в нощта, когато я запознах с нашите. „Искам да правиш любов с мен“. Останах шокиран от тези простички думи, а единственото, което тя искаше, беше да ме докосне. Потръпвам при тази мисъл. Трябва да я накарам да разбере, че това е забранена територия при мен — не понасям да ме докосват.

Клатя глава. Избързваш, Грей. Първо сключи сделката. Поглеждам надписа на айпада.

Анастейжа, това е за теб.

Знам какво искаш да чуеш.

Музиката тук ще го каже вместо мен.

Крисчън.

Това може и да свърши работа. Тя иска цветя и рози, може пък по този начин да се доближа до целта. Клатя глава, защото нямам представа. Искам да ѝ кажа толкова много неща, стига да ме изслуша. Ако не иска, песните ще говорят вместо мен. Просто се надявам да ми даде възможност да ѝ ги подаря.

Ако не хареса предложението ми, ако не иска да е с мен, какво ще правя? Може просто да се окаже, че съм ѝ осигурил превоз до Портланд. Тази мисъл ме потиска и отивам в спалнята, за да се наспя, защото имам нужда.

Смея ли да се надявам?

Мама му стара. Разбира се, че смея!

Четвъртък, 9 юни 2011

Лекарката вдига ръце. Няма да те нараня. Искам да ти прегледам коремчето. Така. Дава ми нещо кръгло и лепкаво и ме оставя да си играя с него. Сложи си го на коремчето и аз няма да те пипам, но ще чуя какво става вътре.

Лекарката е добра… лекарката е мама.

Новата ми мама е красива. Тя е като ангел. Доктор ангел. Гали ме по косата. Приятно ми е, когато ме гали по косата. Дава ми да ям сладолед и торта. Не крещи, когато намери хляб и ябълки скрити в обувките ми. Нито когато са под леглото. Или пък под възглавницата. Миличък, храната е в кухнята. Просто потърси мен или баща си, когато си гладен. Посочи с пръстче. Можеш ли да го направиш? Има още едно момче. Лелиът. Той е гаден. Затова го бия. Но моята нова мама не обича да се бием. Има и пиано. Харесвам звуците, които издава. Заставам пред пианото и натискам ту бялото, ту черното. Шумът от черното е странен. Госпожица Кейти сяда на пианото с мен. Тя ме учи на черните и бели ноти. Тя е с дълга кафява коса и прилича на някой, когото познавам. Мирише на цветя и на ябълков пай. Мирише хубаво. Тя прави звуците на пианото красиви. Мила е с мен. Усмихва се и е Ана. Красива Ана, седи с мен, докато свиря фуга, прелюдия, адажио, соната. Въздиша, отпуска глава на рамото ми и се усмихва. Обичам да те слушам, когато свириш, Крисчън. Обичам те, Крисчън.

Ана. Остани с мен. Ти си моя. И аз те обичам.

Събуждам се стреснато.

Днес ще си я върна.

За автора

След двайсет и пет години работа в телевизията Е Л Джеймс решава да сбъдне отдавнашната си мечта и се заема да пише истории, в които читателите да се влюбят. Резултатът е чувственият роман „Петдесет нюанса сиво“ и двете продължения „Петдесет нюанса по-тъмно“ и „Петдесет нюанса освободени“, трилогия, която е продадена в повече от 125 милиона броя по света и е преведена на петдесет и два езика.

През 2012 Е Л Джеймс е посочена за една от „Десетте най-забележителни хора на годината“ според Барбара Уолтърс, една от „Най-влиятелните в света“ според списание „Тайм“ и „Човек на годината“ според „Пъблишърс Уийкли“. „Петдесет нюанса сиво“ се задържа в списъка на бестселърите на „Ню Йорк Таймс“ сто трийсет и три последователни седмици, а през 2015 излиза филмовата адаптация, в която Джеймс работи като продуцент. Филмът на „Юнивърсал Пикчърс“ бележи бокс офис рекорди по целия свят.

Е Л Джеймс живее в Лондон със съпруга си Нийл Ленард, който е романист и сценарист, и двамата им синове и продължава да пише романи, докато работи като продуцент над „Петдесет нюанса по-тъмно“ и „Петдесет нюанса освободени“.

В „Грей“ авторката Е Л Джеймс използва цитати от „Петдесет нюанса сиво“ — в превод на български език от Гергана Дечева.

Бележки

1

Робиня (исп.) — Б.пр.

(<< back)

2

До скоро, брат ми (фр.) — Б.пр.

(<< back)

3

Грабни момента; живей за мига (лат.) — Б.пр.

(<< back)

4

Епиграма от Жан Батист Алфонс Кар: Колкото повече се променя, толкова повече остава същото (фр.) — Б.пр.

(<< back)

5

Невероятно е (фр.) — Б.пр.

(<< back)

6

Сладкишите бяха просто великолепни. Тартата с ябълки на господин Флобер беше невероятна (фр.) — Б.пр.

(<< back)

7

Мия, миличка, говориш на френски. Ние тук говорим на английски. С изключение, разбира се, на Елиът. Той говори идиотски, при това безупречно (фр.) — Б.пр.

(<< back)

8

Живей за мига (лат.) — Б.пр.

(<< back)

Content

Е. Л. Джеймс
Грей
(книга четвърта от " Петдесет нюанса")

В знак на благодарност

Понеделник, 9 май 2011

Събота, 14 май 2011

Неделя, 15 май 2011

Четвъртък, 19 май 2011

Петък, 20 май 2011

Събота, 21 май 2011

Неделя, 22 май 2011

Понеделник, 23 май 2011

Вторник, 24 май 2011

Сряда, 25 май 2011

Четвъртък, 26 май 2011

Петък, 27 май 2011

Събота, 28 май 2011

Неделя, 29 май 2011

Понеделник, 30 май 2011

Вторник, 31 май 2011

Сряда, 1 юни 2011

Четвъртък, 2 юни 2011

Петък, 3 юни 2011

Събота, 4 юни 2011

Неделя, 5 юни 2011

Понеделник, 6 юни 2011

Вторник, 7 юни 2011

Сряда, 8 юни 2011

Четвъртък, 9 юни 2011

За автора

Бележки