Цибел Йо

Щал Тимоти

Френц Бернд

Хан Роналд

Периш Майкъл

Сборник "Маддракс. Тъмното бъдеще на земята" (1-10)

1.

Йо Цибел

Богът от ледовете

Кометата изглеждаше като нажежено, искрометно огнено кълбо, вътре ослепително бяло, отпред матовооранжево. Зад себе си проточваше дълга, блестяща опашка, чиято светлина се разнищваше на всички страни.

— Лудост! — прозвучаха режещите слуха думи в шлема на Матю Дракс. — Това е най-великото нещо, което някога съм виждал!

Гласът на професор Смайт се извиси в болезнена тоналност и почти премина във фалцет. Както винаги, когато изпаднеше в еуфория. А това му се случва твърде често, помисли си Матю. Във всеки случай прекалено често за един водещ учен от военновъздушните сили на САЩ.

— Тогава гледайте внимателно — промърмори Мат. — Вероятно това ще бъде и най-последното нещо, което ще видите през живота си!

Професорът сякаш изобщо не го чу.

— Абсолютно великолепна е! — прозвуча пронизителният му глас. — Божествена! Прекрасна…

Мат се намръщи. Откакто го срещна за пръв път, непрекъснато си имаше неприятности с горделивия, надут характер на професор д-р Смайт. В този момент с удоволствие би му запушил устата. Но професорът по астрофизика и доктор на медицинските науки седеше зад него, на мястото на навигатора.

Дигиталната лента на висотомера тъкмо наближаваше позицията седемдесет хиляди фута[1]. Махметърът сочеше 5,2. Със скорост, превишаваща повече от пет пъти тази на звука, разузнавателният реактивен самолет пореше стратосферата в посока Централна Азия. Под тях дебела облачна покривка закриваше сушата на Северна и Централна Европа. Едва съвсем на запад се виждаше син сърп, в който се вдаваше подобно на ботуш образувание: част от Средиземно море и Южна Италия.

— Погледнете! — горещеше се професорът. — Виждали ли сте някога такова прекрасно нещо?!

Мат се пръскаше от яд. Невероятното напрежение през последните дни и часове внезапно се отприщи в гневен изблик.

— По дяволите, след няколко минути това прекрасно дяволско нещо ще се забие в добрата ни стара Земя! — изрева в отговор. — И вероятно няма да остане жив никой, който да може да определя нещо като „прекрасно“!

Буцата, която от часове беше заседнала в гърлото на Мат, се стопи. Сълзи напираха в очите му. Пръстите стиснаха конвулсивно щурвала. Изтърси някаква ругатня и отново се овладя. Трябваше да върне машината невредима в базата. Макар и да не знаеше какъв смисъл има всичко това.

Погледна дисплея пред себе си: 8 февруари 2012 г., 16:34 ч. централноевропейско време. В 16:42 ч. очакваха да настъпи сблъсъкът.

Поглед наляво и надясно от пилотската кабина. Отляво кобалтовосиният корпус на реактивен самолет. Честър летеше точно четирийсет фута над него. На Мат дори му се струваше, че зад шлема може да различи черното му лице. Никъде не откриваше машината на Йенсен. Но бордният радар показваше, че тя лети на същата височина зад него.

За стотен път се вглеждаше зорко в аленото огнено кълбо. Сега и с невъоръжено око можеше да се почувства собственото му движение. Мат стисна устни. Мразеше това пламтящо нещо. Сякаш беше живо същество.

Имаше си дори собствено име: „Кристъфър-Флойд“. Галактически отломък, състоящ се от скали и лед, с осем километра диаметър. Само с три километра беше по-малък от МУ 1 — големия унищожител, причинил измирането на динозаврите и убил почти деветдесет процента от живота на Земята. Носеше се към планетата ни с бясната скорост от петдесет километра в секунда.

Двама шотландски любители астрономи, Марк Кристъфър и Арчър Флойд, летуващи в Карибите, я бяха открили преди няколко месеца. На кометата бяха дадени техните имена. „Съмнителна слава“, помисли си Мат с горчивина. Нямаше да й се радват дълго.

Дявол я знаеше защо „Кристъфър-Флойд“ пресичаше земната орбита! Никакъв специализиран труд по астрономия, никаква древна хроника не описваше небесно тяло, с което да се идентифицира. Нито вавилонски, нито китайски, нито египетски. А пък за банките данни на НАСА да не споменаваме. „Кристъфър-Флойд“ се появи като космическа загадка от глъбините на Вселената.

От международната космическа станция я обстрелваха с ракети с голям радиус на действие, ракети с ядрени бойни глави. Мат и неговото ято трябваше да наблюдават ефекта, да правят измервания и да снимат. Резултатът беше унищожителен — в истинския смисъл на думата. Ракетите не промениха ни най-малко курса на кометата.

Масата на ядрото й беше точно на критичната граница. По мнението на водещи учени тя или щеше да взриви Земята на милиарди малки късове, или щеше да я опустоши тотално, така че оцеляването на човечеството в никакъв случай не беше сигурно.

— Ийгъл[2] до ятото — свърза се Мат с другите две машини по радиото. — Курс нула девет седем. Скорост на снишаване шейсет фута в секунда. Нашата работа е приключена. Връщаме се в базата.

— Роджър[3] — чу се на два пъти в слушалките на шлема. Гласовете на Йенсен и Честър.

— Дума да не става, командире! — протестира професор д-р Смайт. — Ще увеличите скоростта и ще се издигнете! Съвсем не съм готов с измерванията си! И не забравяйте, че аз съм научният ръководител на мисията!

За миг езикът на Мат се схвана. Мъжът зад него, изглежда, беше загубил разсъдъка си.

— По дяволите, Смайт! — изруга гръмогласно. — След няколко минути този гаден отломък ще навлезе в земната атмосфера! На по-малко от шест хиляди мили от сегашната ни позиция! Знаете ли какво означава това?!

— Че тогава ще мога да й направя съвсем прецизни наблюдения! — Смайт беше извън себе си от яд. — Такова нещо може да се види само веднъж на седемдесет милиона години! Веднъж на седемдесет милиона години — проумява ли това войнишкият ви мозък, Дракс?!

— Но лъчението, сър! — прозвуча гласът на професор Дейвид Макензи по бордната радиостанция. Астрофизикът летеше заедно с лейтенант Дженифър Йенсен. Беше заместник-ръководител на астрономическия отдел при американските BBC. Смайт беше негов шеф. — Измерванията ми показват високи стойности. От каквото и да е съставено ядрото, излъчва като рентгенова тръба!

— Що за държание е това, Макензи? — избухна Смайт. — Вие учен ли сте или не сте? Тук имаме уникален шанс!

— Бъдете разумен! — изрева Мат по микрофона. — Толкова много ли ви се иска да умрете?

— Моля, сър… — Отново беше гласът на Макензи. — Сега излъчването е толкова силно, че вече нямаме радиовръзка с базата! — Опитваше се да го придума с добро.

Смайт обаче не се впечатляваше от нищо.

Джейкъб Смайт изсумтя:

— Аз поемам риска! Ако…

— Но не и аз! — прекъсна го троснато Мат. — Връщаме се.

— Ще ви изправя пред военен съд, Дракс! — разбесня се Смайт от мястото на втория пилот.

— Направете го — ако намерите такъв…

Машините обърнаха надясно и полетяха в издължен, сто и осемдесет градусов вираж. Поеха курс към Берлин, Германия.

— Вижте това! — В слушалките на Мат прогърмя дрезгавият бас на Ървин Честър. Мат погледна нагоре. Бледооранжевото сияние на главата на кометата се беше превърнало в аленочервено. „Кристъфър-Флойд“ тъкмо навлизаше в земната атмосфера.

За няколко секунди в слушалките на Мат се възцари тишина. Нажеженият червен купол, който „Кристъфър-Флойд“ тласкаше пред себе си, се разду в гигантско кълбо. Глухото шумолене прерасна в оглушителен грохот. Ярка оранжевочервена светлина заля небето от хоризонт до хоризонт.

Мат се бореше за глътка въздух, сърцето му думкаше като барабан срещу гръдната кост и ребрата, сякаш отчаяно търсеше някакъв изход.

— О, Боже… — в слушалките се чуваше стенанието на Дженифър Йенсен. — О, милостиви Боже…

— Защо, по дяволите?! — промълви сподавено лейтенант Ханк Уйлямс.

А Ървин Честър започна да се моли:

— Отче наш, който си на небето, да се свети твоето име…

Гласовете отслабнаха. Непоносимо пращене започна да мъчи тъпанчетата на Мат.

Върху щурвала ръцете му трепереха. „Командирът се страхува“ — мина му през ума. Ала не беше само страхът. Командният лост играеше, цялата машина вибрираше. Изведнъж корпусът прокънтя като ясен камбанен звън.

— Ах, само да изживея това! — Гласът на Смайт мина във фалцет. — Дано успея да изживея това…!

Кометата изсвистя в атмосферата като сгромолясващо се слънце. Все още високо над ятото самолети, тя падаше срещу Земята като необятно червено огнено кълбо, чието ядро пламтеше в бяло.

Заслепен, Мат отвърна поглед. „Това не е истина! — изпищя някакъв глас в главата му. — Това е филм, опиянение от ЛСД, трескаво бълнуване…!“

Но тогава видя, че озарената в оранжево облачна покривка под него се разтвори. Облаците се разбягаха във всички небесни посоки, като че бяха изметени от невидима ръка. Централна Европа се простираше под него — Алпите, Рейн, Шварцвалд, швейцарските езера — всичко потопено в някакво призрачно оранжево. И сякаш над тази част от света се гласеше да падне нощ, над лицето на Земята се спусна гигантска тъмна сянка.

— Да се махаме оттук! — изрева Мат.

— Бих искал да зная къде ще удари! — чу се колебливият глас на Смайт.

— Вектор нула осем три! — Мат реагираше като автомат. Дайте пълна тяга плюс форсаж! Ако ни засмуче, свършено е…!

В слушалките му гласовете на останалите се превърнаха в шепот.

— … и прости нам дълговете ни, както и ние прощаваме…

Невидимият юмрук на кометата се стовари върху самолетното ято. Мат видя пред себе си кобалтовосиният корпус на един от самолетите да лети в свредел. Още в следващата секунда и неговият беше притиснат надолу от гигантски сили и изместен от курса му.

Тътенът на машината, хистеричният крясък на Смайт, прашенето в слушалките и ревът на кометата — всичко това заплашваше да пръсне тъпанчетата на Мат. Той пусна командния лост и се опита да смъкне интегралния шлем от главата си.

„Кристъфър-Флойд“ пресече височината на полета на ятото и под остър ъгъл се понесе срещу Земята. Нажежената й до червено маса тласкаше пред себе си огромен балон от сгъстен въздух. Краят на кометата се разпадаше на милиони малки звезди и теглеше след себе си грамаден чер орляк от каменни късове.

Огненият стълб изглеждаше сякаш се върти около оста си. Мат го видя отгоре, отдолу и после — върху потъмняващата Земя. Но не кометата, а неговият самолет се въртеше около надлъжната си ос.

Пръстите на Мат се плъзгаха по уредите, улавяха ключове, натискаха бутони. Непрекъснато изпускаше командния лост. Искаше да крещи, но от гърлото му не излезе никакъв вик.

Сякаш ги наблюдаваше от въртяща се центрофуга — около него се завъртяха небето, Земята и кометата. Между тях се мярнаха проблясващ в синьо друг самолет, внезапно потопеният в зеленина сърп на Средиземно море, аленеещите върхове на Алпите, виолетовите течения на реките…

„Кристъфър-Флойд“ изчезна зад източния хоризонт и за момент оранжевата сянка изчезна от повърхността на Земята. За секунди планините, реките и равнините се показаха в първоначалния си цвят. Само небето не искаше да се проясни.

Тогава хоризонтът експлодира.

Смайт крещеше като побеснял, отсечено и пронизително. Гръдният кош на Мат изглеждаше като че ли ще се пръсне и сякаш светкавици пронизваха черепа му.

Нещо ставаше.

Предната част на самолета сякаш изведнъж стана двойна. На юг грееха два зелени сърпа до две подобни на ботуш части от сушата. Всичките контролни лампи сякаш станаха двойни. Мат виждаше дори собствените си ръце двойни.

А от източния хоризонт на запад, на север и на юг се носеха с бясна скорост две подобни на пръстен стени от огън и прах.

Мат стисна клепачи, отново ги отвори — и вече не откри никакви контури на ландшафта под себе си, само прах и огън.

Мрак като оловно покривало обгърна мозъка му. Видя още как към небето се устремиха димните стълбове на две гигантски гъби. Отбеляза също, че писъците на Смайт са секнали, забеляза и мигането на червените светлини на командното табло.

Тогава тъмна нощ засмука съзнанието му в нищото…

— Аруула — прошепна някакъв глас в мрака. — Балоор иска да те види. Иди при него! — Беше ниският, ръмжащ глас на вожда. Аруула не можеше да види огромната му фигура. Както не виждаше и всички останали. Но подуши острия, кисел дъх на кожата му. Зорбан стоеше в предната редица на ордата. Някъде встрани от нея.

Ръце се опираха по раменете, по гърба й. Полуизтласкана от другите, тя се освободи от скупчените на кълбо човешки тела.

Уютната топлина на другите остана зад нея, студът я грабна. Загъна кожената дреха около тялото си. Запързаля се на колене по лед и камъни. Придвижваше се в мрака, опипвайки с дясната си ръка замръзналата стена. До входа на ниската пещера.

Някой дишаше. Задъхано и бързо. Говорещият с боговете. Беше възбуден. Както винаги, когато правеше заклинания на духовете. Или говореше с някой от боговете.

Аруула чуваше скърцането на кожените му дрехи. Изведнъж през малка дупка в пещерата проникна фин лъч светлина. Очерта се лишеното от косми лице на Балоор. Беше бяло като снега, с който той и главатарят затвориха тясната цепнатина пред пещерата. Очите му излъчваха червен блясък. Набраздената с хиляди бръчки кожа се опъваше по острите челюсти и скули и под големите очни кухини. Дълги, жълтеникави зъби стърчаха от почти лишената от бърни уста.

— Искам да се ослушаш — просъска той. Тесният му череп беше покрит с кафява кожа. Завързана с тънък ремък около челото му, тя се спускаше като ресни върху кокалестите му рамене.

Горната част на тялото му също беше облечена в кожи, в нещо подобно на пончо. И краката му бяха обути в кожи. В прибавка на това — тесни ботуши, които стигаха доста над коленете му и бяха завързани с кожени ремъци. Сред народа, към който принадлежеше ордата на Зорбан, всички говорещи с боговете бяха облечени в кожи. Народът на Аруула не познаваше този материал.

— Ослушай се — повтори заповедта си Балоор. После опря разперените си пръсти на снежната стена — и ръцете му бяха отчасти увити в кожи — и отново притисна лицето си към тесния наблюдателен отвор.

Лъчът светлина угасна. Пълният мрак се възвърна. В задната част на пещерата хленчеше дете. Две или три други му пригласяха. Майките си шушукаха. Един от воините изръмжа. Децата млъкнаха.

Аруула се наведе, пъхна глава между коленете си и се заослушва.

Беше единствената в ордата на Зорбан, която можеше да подслушва. Вероятно затова беше все още жива. И защото добре си служеше с меч и лък.

Зорбан имаше нужда от всеки, който умело боравеше с меч и лък. И му трябваше подслушвач. Доколкото Аруула знаеше, в никоя друга орда на странстващите народи нямаше подслушвач. Мнозина от нейния народ имаха тази дарба. Но спомените на Аруула за това бяха повече от бледи.

Затвори очи и притисна ръце към ушите си. Сърцето й биеше бавно и спокойно. Извиваше нежно насам-натам горната част на тялото си. Почувства шепота на много други духове в пещерата. Ордата на Зорбан.

Долови страх, гняв и глад.

После — някакво трескаво ломотене. Съвсем близо до нея. Балоор. Светкавици заскачаха по ретината на очите й. Аруула видя картини: мечове и стрели се забиваха в космати тела, отваряха се пукнатини в леда и косматите тела падаха в тях. Картините ускориха дишането и пулса на Аруула.

Сърцето на Балоор беше онова, което долавяше. Той призоваваше боговете, заклеваше Оргуудоо, демона на мрачната бездна, а проклинаше тараците. Винаги, когато Аруула подслушваше Говорещия с боговете, я обземаше този хлад, това тягостно напрежение.

Откъсна мислите си от него и ги насочи извън пещерата.

И ето го! Чувството като че ли много малки стрели се забиваха под кожата на главата й. Омраза, жажда за кръв и месо, агресивност и унищожителен бяс. Тараците! Бяха съвсем близо!

Аруула потръпна от отвращение.

— Тук са — прошепна тя.

Балоор се обърна уплашено. Затвореният със сняг вход на пещерата отново изплува в дрезгава светлина. Говорещият с боговете я наблюдаваше с присвитите си очи.

— Сигурна ли си?

Аруула кимна безмълвно.

Балоор се просна на пода до нея. Със задъхване мълвеше молитвите си:

— Вудан, ела! Вудан, бъди като стена между нас и тях! Вудан, бъди ледена пукнатина, която ще ги погълне. Вудан, Вудан…

Аруула се поотдалечи от мъжа. Не понасяше близостта му. Отбягваше го още, когато като дете дойде в ордата на Зорбан и Говорещият с боговете все още беше млад човек.

Тя отново скри глава между коленете си. Имаше още нещо. Не в пещерата. Не и сред тараците в близост до пещерата. Беше много, много далеч. Но бързо се приближаваше. Аруула го почувства дълбоко в корема си. Сякаш някаква птица пърха във вътрешностите й. Чувстваше го и в главата си. Тихо бръмчене, което бавно се усилваше.

Нещо ужасно ставаше навън. Нещо се приближаваше към пещерата. Нещо, което тя чувстваше като чуждо и което никога досега не бе подслушвала.

Учудена, Аруула се изправи. „Нещо, което никога не бе подслушвала?“ Покрай молещия се Говорещ с боговете тя се плъзна на колене към наблюдателния отвор в снежната стена. Притисна лице към снега и се взря напрегнато навън. От другата страна на пукнатината в ледника се издигаше стръмен, покрит със сняг връх. Мъгла се вдигаше от широката повече от дължината на пет копия пукнатина в ледника и пълзеше нагоре по планинския склон. Стръмни ледени формирования се издигаха като бодли от снега. Мъглата бавно ги обгръщаше.

Нима заклинанието на Балоор вече действаше? Ако мъглата се сгъсти, тараците нямаше да открият скривалището им.

Аруула все още не можеше да различи никакви тараци. Но и нищо, което напомняше за някакво друго същество. Никаква следа или приближаващ се шум. Дали не се беше заблудила?

Затвори очи и отново се ослуша. Бръмченето се беше усилило. Слаба болка трепна под черепната обвивка на Аруула. Отвори уплашено очи.

От мъглата на отсрещния снежен склон се отдели черна сянка. Косата по врата на Аруула настръхна.

Тарак! Мощното космато тяло крачеше с олюляване по снега. Дългата опашка шибаше наоколо му. Сивочерната козина в областта на гърдите и главата му беше настръхнала. Сигурен знак, че ги е надушил.

Сенките се спускаха една подир друга надолу по заснежения склон. Аруула нададе сподавен стон.

Главатарят на тараците стигна до пукнатината в ледника под убежището им. Беше отдалечен на повече от хвърлей копие, но Аруула виждаше хищните зъби в дългата му муцуна. Той се изправи в цял ръст. Дори и вождът Зорбан не беше висок колкото средноголям тарак.

Главатарят на тараците протегна муцуна. Аруула виждаше как потрепват дори дългите косми по подобния на кожена топчица връх на муцуната. Големите му голи уши се изправиха и заослушваха, въртейки се на всички страни.

Дали беше чул нейното стенание? Или пък заклинателните възгласи на Балоор? Тараците имаха невероятно фин слух.

Може би фреккойшерите се бяха обезпокоили, защото долавяха близостта на свирепите зверове. Ордата на Зорбан беше подслонила товарните си животни в горните пещери на стръмния планински склон и беше затворила входовете със сняг.

Сега главатарят на тараците се обърна и с жест повика другарите си.

— Откриха ни — прошепна Аруула. Зад нея в пещерата се понесе шепот.

Предводителят на тараците се отпусна на дългите си крайници и се заклатушка нагоре по склона. После отново се обърна надолу. Светкавично се засили. Снегът около него се разлетя. С три-четири скока се втурна стремително към пукнатината в ледника и я прескочи.

Косматото тяло пропадна дълбоко в пресния сняг, когато се блъсна в отсамния край на пукнатината. Аруула го чуваше как пръхти и съска, докато рови и се измъква от снега.

Някаква ръка я хвана за рамото и я отстрани от наблюдателния отвор. Зорбан. Вождът внимателно огледа навън.

— Магията ти не подейства, Балоор! — промърмори той. Проклетите тараци са тук…

— Естествено, че магията ми е подействала. — Балоор изблъска Зорбан от наблюдателния отвор и сам погледна навън. Остро изсъска. — Оргуудоо не идва в местата, където земята е покрита със скали и сняг. А Вудан иска в негова чест да се спасим със собствени сили. Ще ни надари със силата на летящия дракон…

Балоор отдръпна от наблюдателния отвор покритата си с кожи глава. Светлина попадна върху масивното тяло на вожда. Цялото му тяло беше загърнато в черна кожа. Буен чер перчем се подаваше изпод кожената му качулка. И тлъстото му лице беше обрасло от край до край с косми. Големите ококорени очи хвърляха зеленикав отблясък.

Вождът се опря на меча си и впери втренчен поглед към мрака в задната част на пещерата.

— Трябва да се борим за живота си…

Никой не продума, но Аруула усети четирийсеткратния писък на паниката.

И същевременно я опари остра болка от черепа надолу по цялото тяло. Изстена и отпусна горната част на тялото върху бедрата си. Ръцете й се заровиха в косите й.

Но болката премина така бързо, както се бе и появила. А навън имаше нещо по-различно. Чуждото Нещо — дали се приближава?

— Какво още се ослушваш? — изръмжа Зорбан. — Вземи меча си.

— Това е нещо… — прошепна Аруула. — Нещо чуждо… причини ми болка.

Балоор и Зорбан размениха недоверчиви погледи.

Някаква сянка се появи до Аруула.

— Мечът ти, Аруула — беше гласът на Радаан. — Ще се бия до тебе. — Радаан беше най-големият син на вожда.

Аруула опипа студения метал на меча си.

— Децата, кърмачките и бременните да се скрият по възможност по-навътре в пещерата — заповяда Зорбан. — Цурпа остава при вас.

— Разбрано, Зорбан — отговори нисък, неясен глас откъм тъмнината. Цурпа, най-старата майка на ордата. Тя беше майката на Радаан и главната съпруга на Зорбан.

— Ще съборя снежната стена. Болните и слабите да минат най-отпред — изръмжа Зорбан. — С копия и секири. После бойците с мечове. Тогава юношите с лъкове и стрели.

Шумът от тътрещи се крака се усили. Ордата се подреждаше в боен ред. Немощните ранени и болни членове на ордата петима мъже и две жени — застанаха зад вожда.

Зорбан коленичи пред снежния насип, който затваряше пещерата, и още веднъж огледа внимателно навън.

— Четири тарака вече са прескочили пукнатината. На склона виждам още тринайсет. — Обърна се към ордата си. — Бийте се за оцеляването на нашия род!

Върна се две крачки назад в пещерата, засили се и се хвърли срещу снежната стена, която се разпиля на милиони трепкащи бели частици.

Нахлу светлина, а с нея и животинският рев от гърлата на повече от десетината тараци…

Не можеше да е бил в безсъзнание повече от две-три секунди. Поне Матю Дракс така си мислеше. Защото когато отново отвори очи, машината му все още се въртеше около надлъжната си ос. Ослепителна белота жилна ретината на очите му като безброй игли. Автоматичният регулатор на звука, изглежда, не функционираше.

— Какво е това? — чу кресливия глас на Смайт. Мат направи усилие да отвори очи: стоманеносиво небе, матово слънце, снежни върхове и склонове на ледници се въртяха около пилотската кабина.

— Падаме, Дракс! — крещеше Смайт. — Направете нещо, за Бога, направете нещо…!

Замаян, Мат погледна с полуотворени очи командното табло. Все още виждаше два висотомера, два радарни дисплея и два махметъра. Индикаторът за скоростта показваше 0,65 Мах, а светлинната лента на висотомера тъкмо се смъкна под позицията две хиляди фута.

И двете неща бяха напълно невъзможни — само преди секунди самолетът летеше десет пъти по-бързо и повече от трийсет пъти по-високо. Но колкото и пъти Мат да присвиваше очи, за да провери отново и отново показанията на уредите всичко си оставаше така: скорост 0,65 Мах и междувременно височина само хиляда и осемстотин фута!

— Губим височина! — Отново гласът на Смайт. — Направете нещо, Дракс! — Изведнъж, изглежда, професорът се беше уплашил за животеца си.

Мат дръпна щурвала към себе си. Пръстите му се плъзнаха по инструментите. Включи системата за неутрализиране на люлеенето и тази за стабилизиране на полета. Погледът му се задържа върху главния дисплей. Ръцете му обслужваха инструментите почти слепешката.

Накрая успя да извади самолета от свредел. Машината се стабилизира. Сега сивото, мъгляво небе си остана там, където му е мястото — горе. А снежният пейзаж се носеше срещу тях.

Но все още стремително губеха височина. Хиляда и двеста фута, предупреждаваше висотомерът.

— Аз слизам! — промърмори Смайт. Мат почти не го разбра. Опитваше се да даде пълна тяга на двигателите, но те не реагираха.

Изведнъж — плющене. Леден вятър забърса лицето на Матю и за секунди секна дъхът му. Смайт беше изхвърлил подвижния капак на пилотската кабина. Зад него въздухът свистеше. Командирът приведе глава. Спасителната ракетна система изхвърли от самолета седалката на астрофизика.

Мат се обърна и видя зад себе си купола на парашута на Смайт. Дъхът по ъгълчетата на устата и ноздрите му замръзна. Без да размисля дълго, напипа също пусковия лост на катапултируемата седалка, дръпна го.

Нищо не се случи. Ракетата, чиято сила трябваше да изхвърли седалката му от самолета, не се запали.

Паника смрази кръвта на Мат.

— По дяволите! — изрази с мърморене отчаянието си. Проклета гадория! — Като че ли през носа и устата леденият вятър достигаше чак мозъка му. Притисна щурвала между коленете си и хвана командния лост с двете си ръце. По дяволите, живееше му се!

Само част от мозъка му регистрираше враждебната формация на ландшафта. Снежни великани, стръмни ледникови маси и дълбоко спускащи се ледени пропасти пробягваха под него.

Не му остана време да се запита защо това му изглеждаше толкова непознато. Всяка мозъчна клетка, всеки нервен възел, всяка фибра от тялото му се концентрираха само върху едно нещо — от падането да премине към аварийно кацане.

Светещата лента на висотомера се смъкваше неудържимо. Странни стръмни ледени грамади връхлитаха срещу самолета, между тях — обширни снежни полета. Мат се опитваше да насочи самолета към някое от тях.

Откъсна поглед от безмилостно приближаващия се ландшафт. Очите му се съсредоточиха върху приборите. При скорост 0,42 Мах и височина деветдесет фута Мат спусна задкрилките и освободи спирачния парашут.

Убийственият тласък почти го лиши от съзнание. Сякаш някаква титанична ръка го притисна напред в коланите.

Самолетът се смъкна надолу. Завъртя се в свредел. Заби се в снежното поле и заора в него. Бял облак се изви около Мат. Сняг нахлу в очите, носа и устата му. Задъхваше се и кашляше.

Лявото крило метеше с пращене по протежение на една ледена скала. После се чу удар на метал. По самолета премина нов тласък. Контурите на едно от крилата се завихриха със свистене в снежния облак. Мат усети, че самолетът се завъртя около вертикалната си ос. Нещо здраво го удари в гърдите и главата.

Когато машината се наведе с хидрометеорологичната тръбичка напред над снежната площадка и се заби в една ледена цепнатина, командир Матю Дракс вече не беше в съзнание…

Със силен рев ордата се втурна навън от пещерата. Облечени в кожи фигури, повечето с черни, сплъстени коси и мъже, жени и деца — двайсет и осем души от племето на вожда Зорбан.

За момент изглеждаше, че четиримата тараци на отсамната страна на пукнатината в ледника се вкамениха. Но само за миг. Тогава острата като тел козина по гърбовете и черепите им настръхна. Отпуснаха се на предните си лапи. С фучене и крясъци се заизкачваха на големи скокове по лекото нагорнище. Срещу човешката орда.

Аруула тичаше надолу по склона след Радаан и някакъв друг воин.

Между тях и нападащите тараци се намираше авангардът от седмината копиеносци. Те се изпречиха безстрашно на пътя на зверовете.

Трима от тях бяха направо прегазени и стъпкани в снега. Другите успяха да задържат двама тараци. Сивочерните зверове ги шибаха с опашките си и улавяха върховете на копията им с дългите си, мършави нокти.

Ордата нападна двамата тараци, които бяха прегазили веригата на авангарда. Балоор и Зорбан забиха мечовете си в корема на първия. Кръв и черва се изсипаха в снега. Ордата нададе радостни викове.

— Прииждат! — изрева вождът. — Стреляйте по пукнатината в ледника!

Из въздуха се разнесе остро свистене. Град от стрели прелетя над полесражението и се стовари с плющене върху тараците долу при пукнатината в ледника. Една от косматите муцуни се търкулна с квичене в снега. Другите просто отръскаха стрелите от козината си. Пет-шест други тараци заподскачаха из снега нагоре по склона.

Главатарят им, който изведнъж се озова сам на предната линия, обкръжен от десетина бойци с мечове, съскаше и ревеше. Извиваше опашката си в кръг, отбиваше с крайниците си свистящите към него остриета и се опитваше да улови мечовете с голи лапи. Голи лапи с дълги закривени пръсти и твърди като желязо нокти.

Аруула, Радаан и трима други воини побързаха да се притекат на помощ на четирима притиснати бойци от авангарда. Тялото на една жена се гърчеше конвулсивно в снега. Опашката на един тарак се беше увила около врата й.

Стар еднорък воин лежеше с разкъсани гърди в почервенелия сняг. Вторият от двамата задържани тараци тъкмо прегризваше гърлото на друг боец. Кръвта му пръскаше като фонтан сивочерната козина на звяра.

Докато Радаан и тримата воини се нахвърлиха върху побеснелия тарак, Аруула ги заобиколи в широка дъга. Задушаващата се жена едва-едва помръдваше. Лицето и изплезеният й език бяха станали виолетови. Пръстите й стискаха увитата около врата й гола опашка на тарака.

Аруула вдигна меча над главата си и с един удар преряза опашката. Звярът изкрещя пронизително, подскочи, обърна се във въздуха и направи в снега крачка към нея. Отвори разкривена паст, показа дългите си остри зъби и простря лапи, за да се нахвърли върху Аруула.

Но изведнъж тялото му се вдърви, вратът му се изпъна и той се сгромоляса. Аруула видя острието на Радаановия меч да стърчи от гърдите на звяра.

Синът на вожда стоеше зад тарака.

— Дължиш ми нещо!

Аруула не повярва на очите си, но дори и пред лицето на смъртта младата луда глава успя да се ухили. В следващия миг ухилването му отново изчезна. Беше вперил поглед покрай Аруула и кожата около очите му пребледня.

— Внимавай! — изрева той.

Аруула се хвърли на земята и същевременно задържа острието на меча си вертикално нагоре. Сивочерно, четинесто тяло се блъсна в нея и я притисна дълбоко в снега.

Тежестта на тарака изкара въздуха от дробовете на Аруула. Тя се мъчеше да си поеме дъх. Звярът над нея трепна няколко пъти и замря. Аруула усещаше как по ръцете й се стича топла, лепкава течност. Все още здраво стискаше меча. Таракът се беше нанизал на острието.

Аруула с пъхтене се измъкна изпод безжизненото тяло. Изтегли меча си от корема на тарака и отръска снега от кожената дреха и дългата си коса.

Човешки викове и пръхтене на тараци изпълни склона между пукнатината в ледника и пещерата. На Аруула й се стори, че зад затрупаните със сняг входове на пещерите по стръмния склон чува металното писукане и плясъка на крилата на фреккойшерите. Чувствителните ездитни животни чуваха шума от битката и изпаднаха в паника.

Аруула се огледа. С един поглед разбра, че ордата на Зорбан е загубена: повече от петнайсет тарака със загърнати в кожи фигури се въргаляха из снега насам, шибаха около себе си с опашки и юмруци или се нахвърляха на притиснатите на малки групички бойци.

Горе при пещерата децата запречваха входа й с малките си телца и изстрелваха последните си стрели в сивочерните зверове, които бяха се добрали с бой на няколко крачки от пещерата.

Балоор стоеше върху покрита с лед издатина на една скала, простираше ръце към небето, мяташе отчаяните си молитви към Вудан и заклеваше Оргуудоо, своя демон.

Под него вождът се биеше сам с един тарак, който беше с една глава по-висок от него. Мечът му беше забит в снега и не можеше да го достигне, а огромното чудовище го душеше с веригата на собствения му амулет.

Амулетът — светинята на Зорбан! Аруула грабна меча си с яростен вик и през снега се затича към вожда и звяра.

Амулетът беше онова, което даваше на Зорбан мъдрост и сила да води умело ордата си през всички опасности. Ако таракът отнемеше амулета му, ако убиеше вожда, тогава никой от ордата нямаше шанс да оцелее. Никой от тях нямаше да види легендарната Южна земя. Включително и Аруула.

Тя изкрещя и размаха меча над главата си. Звярът погледна към нея. Същевременно стегна веригата на амулета още по-плътно около шията на Зорбан. Облещи зъби. Язвително ухилване изкриви гримасата на косматото лице на звяра.

Вождът хъркаше в агония. Големите му очи изскочиха още повече от орбитите си, а лицето му беше придобило цвета на развалена риба. Таракът така разтърси черепа на Зорбан, че той се блъсна върху заледената скална стена.

С яростен рев Аруула понечи да се нахвърли върху чудовището. Това накара опашката му да опише кръг и да я стовари върху краката на Аруула. Върхът й се уви около коленете й и я събори в снега. Таракът изфуча тържествуващо.

От легнало положение Аруула се засили и нанесе удар. Острието улучи твърдото бедро на звяра. Таракът силно изквича. Инстинктивно присви опашката си и така придърпа Аруула към себе си. Жената хвана меча си като копие и го заби в черната козина на хълбока. Таракът пусна Зорбан и се хвърли настрана в снега.

Изведнъж въздухът се изпълни с тихо бръмчене. То бързо се усили и се превърна в ураганен вой. Сякаш буря преминаваше над ледените грамади.

Сякаш говореха боговете!

Шумът от битката замря. Всички погледнаха към мрачното небе, хора и тараци. Дори и ранените. Никой не се помръдваше, никой не издаваше нито звук. Не се чуваха и възбудените фреккойшери в затворените пещери.

Воят все повече и повече се превръщаше в кънтящ рев. Звучеше като тътенът на високите вълни, които Аруула бе преживяла преди много години в Западната земя.

Черна сянка се спусна изведнъж над планинския склон пред пещерата. И някаква странна птица се промъкна през насечения от пропасти планински връх. Летеше много високо. Много по-високо от онова, което можеше да достигне стрела. И оставяше след себе си огнена опашка.

Не движеше крилата си, нямаше нито пера, нито летателни ципи — беше съвсем вдървена и въпреки това летеше. Тялото й беше стройно. Веднага напомни на Аруула за големите риби, с които се хранеха хората от островите, където бе прекарала детството си.

Гърмящият рев на синята птица беше толкова силен, че причиняваше болка. Аруула и повечето хора затиснаха с ръце ушите си.

Тараците започнаха да писукат и да крещят. Някои се завъргаляха в снега надолу по склона. Други ги последваха с олюляване или на големи скокове. Ушите им бяха далеч по-чувствителни от човешките.

Сред зверовете настъпи паника. С крясъци избягаха надолу към пукнатината в ледника. Един след друг я прескачаха и в главоломно бягство се понесоха през снежното поле към отсрещния склон.

И раненият от Аруула тарак със скимтене запълзя като тюлен надолу по склона. Аруула въобще не я беше грижа за него. Омагьосан и уплашен същевременно, погледът й беше прикован в синята птица, която се спускаше срещу ледената планина. Изведнъж зад нея се изду бяло кълбо. Тогава изчезна зад гребена на ледника.

Аруула се огледа. Всички тараци бяха избягали. Останаха само четири трупа. Тя видя и неколцина членове на ордата да лежат в напоения с кръв сняг.

— Вудан! — промърмори внезапно Балоор. — Вудан чу молитвата ми! Това беше неговият пратеник! — От замръзналата скална стена скочи в снега. — Вудан ни спаси.

Сред ордата настъпи оживление. Мъжете и жените започнаха да приказват един през друг.

— Благословен да бъде Вудан! Слава на Вудан!

Последваха примера на Балоор, паднаха на колене, хвърлиха се с прострени ръце в снега и въздадоха слава на най-висшия от боговете си. После почти час се занимаваха с погребването на своите мъртви в снега. Бяха загубили петима мъже, три жени и едно невръстно момче. Сториха го мълчаливо под мрънкането на Говорещия с боговете. Балоор се помоли и извърши заклинания над духовете на убитите.

Аруула забеляза, че почти всички непрекъснато поглеждат крадешком към небето. Всеки мъж от ордата, всяка жена, всяко дете, изглежда, мислеха само за едно — за птицата на боговете с гръмовния глас и огнената опашка. И Аруула непрекъснато я виждаше с духовните си очи.

Когато наченаха да одират мъртвите тараци и да ги разфасоват, имаше една-единствена тема за разговор — синята огнена птица. Авторитетът на Балоор убеди всеки отделен член на ордата. Вечерта дори вечно мърморещият вожд не се съмняваше, че огнената птица е някой безсмъртен от небесното войнство на Вудан.

Аруула и няколко други жени зариха в снега месото от тараците, за да замръзне. Струпаха отпадъците на няколко купчини.

Неколцина воини се покатериха по стръмната стена и събориха снежните прегради пред пещерите с ездитните животни. Изведоха до входовете един след друг осемте фреккойшера на ордата.

Аруула погледна нагоре към стената. Виждаха се късите космати пипала на животните. От входовете на пещерите протягаха грациозните си, почти яйцевидни глави, покрити с гъста, тъмнозелена козина — чак до устния им апарат и до големите, тъмни, фацетни очи.

Възбудено поглеждаха във всички посоки, накрая откриха долу на склона месните отпадъци пред пещерите и скочиха от стръмната стена. Крилата им се разпериха с пукот. Изсвистяха надолу и се приземиха на шестте си крака около Аруула и жените.

Женските фреккойшери бяха по-едри от мъжките. Затова пък върху устния апарат на мъжките израстваха червеникави бодли.

Фреккойшерите прибраха ветрилообразните си задни крила под късите, тъмнозелени предни крила. Седнаха на скакателните си и се подпряха на средните си крака. С тънките нокти на предните си крака пъхаха месните отпадъци между дъвкателния си устен апарат.

След настъпването на тъмнината всички членове на ордата се скупчиха в пещерата за спане.

— Вудан ни придружаваше няколко луни — обяви Говорещият с боговете. — Не ви ли го казах? Вудан закриляше бягството ни от тараците! Откакто потеглихме от земята отвъд голямата река!

Замълча, за да даде възможност думите му да въздействат.

— Когато преминахме голямата река, бяхме петдесет и трима — продължи накрая той. — Десетима мъже и жени воини умряха по време на дългия преход през ледената планина и в борбата срещу тараците и студа. А днес загубихме още седмина от хората ни.

Отново пауза. Аруула почувства в мрака на пещерата вълна от болка и мъка.

— Сега сме само трийсет и шест души. — Балоор говореше по-тихо. — Но най-важното е, че ордата на Зорбан оцеля! Гласът му се извиси. — Благодарение помощта на Вудан! Той сам ни доведе дотук! Днес той попречи ордата ти да бъде унищожена, Зорбан! И той ще ни придружава и в обетованата Южна земя!

— Благословен да бъде Вудан! — чу се откъм тъмнината възгласът на множеството. — Слава и благословение на всемогъщия Вудан и на неговото божествено войнство!

— Защо стои далеч от нас? — Дрезгав женски глас поиска думата. Цурпа, най-старата от жените и майка на Радаан. Защо не се установи да живее при нас?

— Не бихме могли да понесем вида му — отвърна Говорещият с боговете. — Бъдете щастливи, че ви удостои да го видите как минава покрай нас.

Настъпи благоговейна тишина.

Аруула се ослушваше в мрака. Чувстваше страхопочитание и ужас. Никой досега не бе чувал някой бог да се яви на човек.

— Изглеждаше като че ли божествената птица искаше да кацне — каза Аруула.

— Може би иска лично да ни придружава — предположи Зорбан. — Мисля, за да е сред нас и следователно — да го виждаме.

— И да можем да разговаряме с него — подкрепи го ревностно Радаан.

— Глупаци! — не одобри мнението им Балоор. — Не знаете какво приказвате!

— Може би имаш право — извика старата Цурпа. — Но ако Вудан е изпратил някой от своите богове безопасно да ни съпровожда до Южната земя, тогава навярно богът е възприел образ, който можем да понесем.

— Кой ли от боговете ще е това? — Гласът на Радаан трепереше от благоговение.

— Не знам. — Балоор мълча известно време. — Може би Зигваан. Говорят, че яздел върху голяма птица, когато посещавал Земята. Да, Зигваан ще е.

— Може би Цурпа има право — каза Зорбан. — Ако Зигваан е с нас, проклетите тараци няма да дръзнат повече да ни нападат.

— Опасно е, Зорбан, много е опасно. — Гласът на Говорещия с боговете премина в заклинателна тоналност. — Никога човек не се е осмелявал да се изправи пред някой бог.

— Ние ще го сторим — реши вождът. — Утре ще се отправим на път и ще търсим бога и огнената му птица.

На следващата сутрин Зорбан сформира отряд от шестима мъже и жени воини и ги изпрати в стръмните ледени зъбери да търсят бога. Водеше ги Балоор. Аруула и Радаан също участваха.

Фойерверк от съновидения прониза гънките на мозъка на Матю Дракс.

Зави със своя „Форд Мустанг“ към улицата, в която живееха родителите му. Когато слезе от колата, видя бащиния си дом потънал под огромна снежна планина.

После седеше в аудиторията на Уестпойнт. Пред големите прозорци на военната академия вилнееше снежна виелица. Той спореше с доцента по абстрактни проблеми. Дали Антарктида се намира в Алпите и дали Бог би допуснал загиването на света. Изведнъж снежната виелица промени цвета си, стана оранжева и накрая — яркочервена.

И едно блестящо огнено кълбо се приближаваше с бясна скорост. Мат отвори уста, за да изкрещи, но от гърлото му не излезе никакъв звук…

Задушаваше го панически страх. Отвори очи и се помъчи да си поеме дъх. Направи го жадно, като човек, който умира за глътка въздух. Беше тъмно като в рог. Усещаше сняг по брадата, челото и носа си.

Мат се опита да се обърне, но навсякъде имаше мокър, хванал кора сняг. До него, над него, плътно пред лицето му. Не знаеше дали сънува или снегът е истински.

Понечи да изправи глава, та поне лицето му да не е в снега. Всяко движение му причиняваше болка. И главата му все се накланяше напред, в снега.

Мат започна да проумява, че самолетът му не се намира в хоризонтално положение, а е наклонен напред, виси под остър ъгъл върху някакъв хребет, в някаква урва или някъде другаде.

Успя да измъкне ръцете си от снега пред таблото с измервателните уреди. Искаше да се опре на седалката, за да се изправи и измъкне от снега.

Остра болка прониза гръдния му кош. Гадеше му се. Сякаш кошмарите му бяха привързани с ластик към него, та отново изгуби съзнание.

Беше нощ. Мат видя двама души на терасата на къщата си в Ривърсайд. Бившата му жена и Джейкъб Смайт. Целуваха се и Мат гледаше двойката с учудване. Излезе от къщата и наблюдаваше как бившата му съпруга свали ластика от русата плитка на професора и разроши дългата му грива.

Смайт чу стъпките на Мат и отблъсна Лиз от себе си. Погледна Мат. По тясното му лице се изписа подигравателно ухилване. Неестествено големите му и силно изпъкнали очи святкаха като на луд.

Посочи небето. Мат погледна нагоре — алено огнено кълбо се носеше с бясна скорост по нощното небе. Направо към неговия дом. Оставяше след себе си светеща опашка.

— Не е ли прекрасна? — извика Смайт.

И внезапно Мат се озова в хангара на военновъздушната база в Берлин — Кьопеник. Джейкъб Смайт и той тъкмо се бяха качили в стратосферния самолет. Мат знаеше, че има задача да се сблъска с „Кристъфър-Флойд“, за да взриви кометата. Сърцето му биеше така лудо, та си помисли, че ще изскочи от гърдите му.

Отляво и отдясно видя Ханк Уйлямс, русокосата Дженифър Йенсен, астрофизика Дейв Макензи и тъмнокожия Ървин Честър да слизат от машините си. Един до друг се отправиха към вратите на хангара. Носеха шлемовете си под мишница. Вратата се отвори със стържещ звук. Безброй хора стояха на летателното поле пред хангара. Всички бяха вперили поглед в небето.

Мат позна родителите си, бившата си жена, най-добрия си приятел Бърт Касиди и много други хора, които му бяха близки. Между хората пред хангара откри дори учителя си по религия от началното училище.

Другарите му пилоти и двамата учени също застанаха при хората и като тях погледнаха към небето, което беше озарено от червеникавооранжева светлина. Светенето се усили. Мат отново беше обзет от паника. В съня си искаше да включи моторите на самолета. Но ръцете му сякаш се бяха сраснали с командния лост.

И ето го чудовищното огнено кълбо. На небето пред хангара се появи „Кристъфър-Флойд“. Оранжевият купол, който тя тласкаше пред себе си, разпръсна облаците. Мат чу зад себе си просташкия смях на д-р Смайт.

Кометата се спускаше стремително към хората. Тогава летателното поле експлодира и огнен пламък като мощен валяк нахлу в хангара…

Матю Дракс се събуди с вик.

Беше светло. Не напълно, но дотолкова, че да може да вижда по нещо. Горещият му дъх беше разтопил дупка в снега пред лицето му. Над дупката, на височината на челото му снегът беше обагрен в тъмночервено.

Мат усещяше болки в черепа. Всяко вдишване предизвикваше бодежи в гръдния му кош. Зъзнеше страшно. Коленете му трепереха, зъбите му тракаха.

И беше жаден. Устата и езикът му бяха пресъхнали. Чувстваше гърлото си така, сякаш в него беше заседнал кактус. Мат притисна устни в снега и отхапа от него. Лакомо изяде леденостудената влага.

Цялата пилотска кабина беше пълна със сняг. Мат измъкна ръцете си и започна да го разчиства от себе си. Всяко движение му причиняваше непоносими болки в гръдния кош.

Щом като от болката в стомаха му се завиеше свят, правеше почивка. Само да не изпадне отново в безсъзнание! Неминуемо щеше да замръзне.

Мат смогна да изчисти снега от пилотската кабина дотолкова, че да има добра видимост наоколо. Непрекъснато му причерняваше пред очите. Дишаше дълбоко, за да предотврати изпадането си в безсъзнание.

Виждаше всичко като през мътно було: ледената пукнатина под себе си, в която се беше забила хидрометеорологичната тръба на самолета, насреща — снежното плато пред покритата с лед скална стена, а над и до себе си — причудливите скални формации. Като покрити с лед кости стърчаха от стръмния склон, над който самолетът на Мат се беше плъзнал до ледената пукнатина.

Ужасяващият ландшафт напомняше на Мат за филмови снимки от Антарктида. Но неговото ято летеше над Северна Европа, а не над Южния полюс! Та нали бе видял Средиземно море и Италия, когато ударната вълна на кометата помете самолета му от небето.

При мисълта за кометата се усили поредният му световъртеж. А с него и съновиденията. Дишането се учести, пулсът му се ускори. „О, Боже — простена той. — О, Боже, тази проклета комета…“

Мат притвори очи и отново ги отвори. Под черепа му всичко се въртеше: Опита се да се отърси от виенето на свят и от мисълта за кометата. Искаше да застави себе си да намери логично обяснение на феномена на този призрачен ландшафт.

Но бързо се отказа. Просто нямаше сили да продължава да си блъска главата.

„Трябва нещо да ядеш — помисли си той. — Организмът ти има нужда от калории, за да се стабилизира.“

Бавно се обърна. Съвсем бавно, та болките да бъдат по възможност най-слаби. Всеки по-нататъшен пристъп на болка би могъл да го доведе до загуба на съзнание.

Протегна дясната си ръка назад между гърба си и облегалката. Там в катапултиращата се седалка беше поставена една част от спасителния пакет. Основната част се намираше в контейнер в самата седалка. Трябваше да се добере до сухите блокчета шоколад. Със сняг би могъл да ги сдъвква и преглъща.

„Трябва да направя всичко, за да издържа — помисли си той. — Да издържиш, докато те открият.“

В спасителния пакет имаше и пеленгаторен предавател.

„Ами ако вече няма кой да те открие…?“

Мат се опита да не обръща внимание на циничния глас в главата си. Най-сетне пръстите му напипаха пакета със сухата храна. Измъкна го откъм гърба си. Изнемощял, затвори очи и се насили да диша спокойно и дълбоко. Гадеше му се. Отвори очи, за да не изпадне в несвяст.

Две сенки се движеха над снежното плато пред отсрещната ледена стена. Мат първоначално помисли, че това е зрителна измама. Наблюдаваше ги спокойно и чакаше да се разпаднат, както се бяха появили.

Но не се разпадаха. Приближаваха се. Мат различи сивочерни кожи, дълги голи опашки, изправени уши и дълги муцуни.

„Кошмар — промърмори той. — Пак някакъв кошмар, нищо повече.“ Опита се да се събуди. Като дете баща му бе му обяснил как се прави това: по време на съня задържаш дишането си и отваряш очи. Много широко.

Нищо не помогна. Двете космати фигури продължаваха да се придвижват по снежното плато. Бяха отдалечени на по-малко от двеста метра.

Мат видя, че вървят изправени. Че от време на време се спират и сочат към него. Изглеждаха като гигантски изродени плъхове.

„Вие ти се свят — помисли си той. — Имаш температура…“

Когато накрая чу скърцането на снега под краката на плъхоподобните фигури, беше твърде сигурен, че не сънува и че не е изпаднал в трескаво бълнуване.

Студена пот се стичаше по лицето му. Дишаше лудешки задъхано. Със странна разсъдливост Мат прецени, че пулсът му се е повишил на сто и двайсет удара в минута. Зъбите му тракаха толкова силно, че вероятно се чуваше чак до двете фигури.

Ръката му опипа рамката на пилотската седалка. Трябваше да отвори контейнера със спасителния пакет. Там имаше автоматичен пистолет с двайсет патрона и два резервни пълнителя.

Отново през гръдния му кош премина режеща болка. Мат се опитваше да диша бързо с изплезен език, за да я овладее.

Въртележката в мозъка му се задвижи все по-бързо и по-бързо. Двете черни фигури се мержелееха пред очите му. Сякаш се разпадаха.

„Значи все пак е било сън“, помисли си Мат. Усещаше, че съпротивителните му сили угасват. Заля го безпаметство и някакъв черен висок прилив, който нахълта в него…

Крачеха в индианска нишка през снежни полета, обледенени планински гребени и стръмни склонове.

Нямаха фреккойшер със себе си. Ездитните животни излъчваха силна миризма. Тараците можеха да ги усетят от голямо разстояние. А те обичаха месото на фреккойшерите повече от всичко друго. Зорбан искаше на всяка цена да избегне нападение на тараците над неговия разузнавателен отряд. Заради онези зверове вече бяха загубили седем животни. Твърде много. Всяко едно от тях беше незаменимо при транспортирането на оръжията, хранителните припаси и материала за палатките. И при пренасянето на бременните жени и малките деца.

Затова пък за търсенето на бога Зорбан им беше предоставил снегоходки. Бяха изплетени от зелено дърво и бяха прикрепени под подметките на ботушите им. Така човек не затъваше в снега. Бяха научили този трик от чужда орда, която живееше по северните склонове на снежната планина.

Балоор вървеше начело на отряда търсачи. Носеше на рамо бойната си секира с дълга дръжка. Следваха го синът на вожда и Аруула. Двамата бяха завързали на гърба си кожените ножници на мечовете си. Двама от воините зад Аруула бяха въоръжени с лъкове, третият — с копие и приспособление за мятането му.

Всички бяха загърнати в космати кожи. Всички освен Балоор, който както винаги, носеше кафявата си, изтъркана кожена дреха.

Мъглявото петно на слънцето беше в зенита си, когато стигнаха до високо плато. Оттук можеха да наблюдават на юг безброй тесни долини и някои склонове и разклонения на ледници. Никъде не се виждаше синята огнена птица.

— Ще претърсим страничните склонове на платото — разпореди се Балоор. Изпрати Аруула и Радаан на запад и взе със себе си един от стрелците с лък за към източния склон. На останалите двама бойци каза да се изкачат още по-нагоре. — Може би ще откриете Зигваан отгоре — каза той.

Разделиха се. Аруула крачеше след Радаан в западна посока.

— Ти си храбър воин, Аруула — каза по едно време Радаан. И при това красива. — Говореше, без да се обръща към нея.

Аруула не отговори. Отдавна очакваше Радаан да я поиска за жена. Жадните му погледи, подмятанията и непрекъснатият му стремеж да е в нейна близост и дори да остава насаме с нея. Нямаше човек в ордата, който да не го е забелязал. Другите жени вече си шушукаха.

Аруула изведнъж се запита дали Балоор нарочно не беше изпратил нея и Радаан сами. Може би той и вождът отдавна бяха решили тайно тя да стане една от майките на Радаановите деца. Може би се надяваха, че ще роди поне едно дете, което може да подслушва.

— Баща ми разказва, че повечето жени от твоя народ били красиви — каза Радаан. — И разправя още, че били храбри ловци и воини.

— Вярно е — каза Аруула лаконично. Не обичаше да говори за родината си. Копнежът, който редовно се появяваше в такива случаи, беше болезнен.

Радаан беше малко по-млад от самата нея. Естествено, че той не си спомняше. Когато бащата на Зорбан и голямата му орда се появиха на морето и я взеха със себе си, Радаан тъкмо се беше научил да ходи.

Самата Аруула си спомняше само смътно годините на ранното си детство. Но че на островите нямаше вождове, а кралици — и то по една на всеки остров, — това все още помнеше. Знаеше също, че островите, на които живееше нейният народ, бяха тринайсет. И че затова се наричаше „народът на тринайсетте острова“.

— Аз съм най-големият син на вожда — каза Радаан. — Скоро ще поведа ордата. — Изведнъж спря и се обърна. — Всеки ще те уважава, щом станеш майка на децата на вожда.

Измери я със зелените си очи. И Радаан имаше черни къдрици като баща си. Брадата му беше къса и мъхната. Още не беше преживял дори осемнайсет зими. По-малко от пет в сравнение с Аруула. Но владееше меча по-добре от мнозина по-възрастни воини. Никой от ордата не се съмняваше, че след Зорбан той ще е вождът.

— Ще си помисля — каза Аруула. За разлика от повечето жени в ордата тя се радваше на привилегията да има избор. Жените бойци с меч и жените ловци можеха да си избират мъжа, с когото искаха да се съвкупяват.

И всъщност защо пък да не е Радаан? Беше неизбежно. А той беше един от най-силните мъже в ордата. Тя все някога трябваше да реши. Синът на вожда — не би бил най-лошият избор.

Всъщност тя отдавна би трябвало да даде своя принос за запазването на ордата. Но мъжете я отбягваха. Или защото беше чужденка, или защото Зорбан още отначало я беше предвидил за жена на най-големия си син. Аруула не знаеше.

— Не размисляй прекалено дълго. — Радаан се обърна и продължи да върви. Заплашителната нотка в гласа му не убягна на Аруула.

На западния край на равнината заоглеждаха надолу към едно леко наклонено поле. Прорязваше го широка следа. Толкова права, сякаш беше изтеглена с копие. В края на следата зееше голяма, кръгла падина.

Следата започваше от предната третина от снежното поле и се простираше до края му. От двете страни на браздата се беше образувал снежен насип.

— Там е кацнала птицата на боговете. — Аруула посочи надолу към снежното поле.

Радаан поклати глава в знак на съмнение.

— И защо тогава не я виждаме?

— Отскочила е от снежното поле — каза Аруула. — Някъде зад него седи и ни чака.

Очите на Радаан светнаха.

— Да се спуснем надолу и да видим. — Едва ли би очаквал да се изправи очи в очи пред бога.

Потърсиха място в стръмния склон, което води от платото надолу към снежното поле. Спуснаха се по подобна на комин цепнатина.

Следата беше толкова дълбока, че Аруула можеше да застане вътре, без да може да вижда повърхността на снежното поле. На дъното на следата се беше оголил гладък като огледало лед. По краищата се трупаше възмръсен сняг.

С почуда крачеха през прохода от сняг и лед.

— Там! — Аруула посочи един син клин. Стърчеше от снега в края на следата. — Това е от птицата на боговете.

Радаан се покатери върху натрупания отстрани сняг. Хвана клина, но не успя да го помръдне. Заизравя го от снега и колкото по-надълбоко копаеше, толкова по-дълго и по-широко, изглежда, ставаше загадъчното нещо.

— Прилича на крилото на божествената птица! — извика му Аруула.

Радаан, който беше силен като мечка, стисна върха на крилото с двете си ръце и започна да го тегли насам-натам дотогава, докато накрая успя да го измъкне от снега и да го спусне в широката бразда. Отломката с трясък се стовари върху леда.

Аруула приклекна и го опипа. Беше малко по-дълго от самата нея и се заостряше в края си. Синьото нещо напомняше на Аруула за острието на бойна секира. Само че беше много по-голямо и твърде тънко.

Радаан скочи в браздата. Замислено заразглежда странния син предмет.

— Ако е част от божествената птица, тогава, изглежда, се е наранила — каза той накрая.

— Тогава може би и Зигваан е ранен…! — Самата мисъл за това уплаши Аруула.

Те се затичаха и стигнаха до другия край на снежното поле. Там широката снежна бразда просто свършваше. Пропълзяха по корем до пропастта и огледаха стръмния склон надолу. Беше насечен с безброй ледени пукнатини и пещери. От него стърчаха покрити с лед скални издатини и каменни игли.

На разстояние половин хвърлей копие под тях божествената птица беше забила клюна си в една тясна ледена пукнатина. Аруула видя някакво кълбо в предната част на птицата.

Хвърляше синкав отблясък, подобно на утринната омара в страните край северното море. Това можеше да е само главата на бога!

Тогава дъхът на Аруула секна.

На снега пред една ледена стена на по-малко от хвърлей копие от божествената птица откри двама тараци. С настръхнала козина се приближаваха към синята птица.

Аруула и Радаан се приведоха в снега.

— Кралят на тараците също е изпроводил пратеници да търсят бога — прошепна Радаан.

— Ако не ги нападнем, ще измъкнат Зигваан от птицата му и ще го заведат в лагера си. — Аруула протегна ръка и извади меча си от кожената ножница. — Трябва да ги убием, преди това да се е случило!

Току-що изрече тези думи, стъпи в една ледена бразда и се плъзна надолу по склона. Радаан извади меча си и я последва…

Беше най-невероятният и най-ужасният от всичките му кошмари. И нямаше край.

Първоначално Матю видя само една неясна сянка. Тя се спусна по склона отдясно до самолета. Тогава из мъглата на съновидението се очертаха контурите на човек. Младо момче, цялото загърнато в тъмнокафяви кожи. Държеше дълго метално острие над главата си — меч, почти толкова голям, колкото самото него. Кожените му ботуши стигаха до над коленете. Момчето нададе дрезгав вик, гневен и агресивен.

Тогава изтича изпод самолета на Мат с насочен напред като копие меч. Плъхоподобните фигури се изправиха и погледнаха към него.

Мат видя като през матово стъкло, че страшните животни — или каквото и да бяха — се приготвиха за скок.

Тогава внезапно се чу гневен вик отляво. Друг, облечен в кожи човек се появи на снежното поле. По-малък и по-строен от момчето вдясно, но също така въоръжен с дълъг меч. И също така решен да се изправи срещу гигантските плъхове.

Те се поколебаха за момент. После се разделиха. Един от зверовете направи скок надясно. Вторият се хвърли срещу по-дребния варварин.

Мат притвори очи и се опита да прогони ужасния сън. Но когато отново отвори клепачи, варварите и плъхоподобните зверове все още се биеха долу на снежното поле.

Изведнъж видя тялото на младото момче да се извива във въздуха. Стовари се в снега на стръмния склон недалеч от пилотската кабина.

Секунди по-късно се чу удар на метал — мечът иззвънтя в задната част на самолетния корпус. Младият мъж със стон се залови за леда. Мат видя, че устата и носът на момчето кървяха. Единият му крак беше изпънат в неестествена поза.

Звярът долу на снежното поле с фучене се спусна на предните си крака, погледна към другаря си и другия варварин и светкавично се засили.

Странна мисъл се промъкна в трескавия мозък на Матю Дракс — че воините с мечове навярно са се появили така внезапно заради самия него. За да го спасят. Не знаеше дали мисълта му е рожба на съня, или на действителността.

Отвори очи и вторачи поглед към мястото на битката.

Двата гигантски плъха стояха с разрошена козина и изпънати нокти пред облечената в кожи фигура. Тя стискаше с две ръце дългия меч, нанасяше удари и заблуждаващи движения към зверовете, за да ги държи в шах.

Приведени и с големи крачки, плъховете се приближаваха от двете й страни. Опашките им застрашително плющяха в снега. Бели облаци покриваха дебелите им, възлести бедра.

Зверовете съскаха и ревяха, човекът с меча крещеше със силен глас и снегът скърцаше под подметките на трите живи същества толкова силно като че ли шумовете бяха също толкова истински като катастрофиралия самолет на Мат и болящия го череп. Което не можеше да бъде.

Внезапно опашката на единия от зверовете изплющя към краката на боеца с меча. Той подскочи, за да избегне удара, и за няколко секунди се помъчи да запази равновесие. Очевидно това беше и очаквал вторият гигантски плъх. Нападна с рев.

Боецът реагира с бързината на мисълта. Приведе се и заби меча си в гърдите на звяра. Той се олюля назад, снегът под задните му крака почервеня.

Но вторият звяр заби светкавично ноктите си в гърба на варварина. Той падна, превъртя се — и плъхът задържа в ноктите си само кожената наметка.

Почти гол и със застрашително вдигнат меч, боецът стоеше сред снежното поле.

Беше жена!

Гарвановочерна, сплъстена като рогозка коса се спускаше до кръста й. Носеше кожена препаска. Намазаната със сини и зелени ивици кожа на жената почти наподобяваше течно злато и при всяко движение пълните й гърди се полюляваха нагоре-надолу.

Въртележката в главата на Мат спря, сякаш беше внезапно изключена. Гледаше втренчено надолу в снежното поле, не можеше да повярва на онова, което виждаше. И все пак го виждаше.

Жената, която въртеше със свистене окървавения меч. Поразения гигантски плъх — как залита в снега. Втория звяр, който веднага премина в нападение…

Силна воля за оцеляване обзе Мат. Поиска най-после да се измъкне от проклетия самолет. Искаше да се освободи от болките. И не желаеше жената да бъде убита от звяра. Сънят му трябваше да има добър край. Жената трябваше да живее!

Жената боец светкавично се спусна след ранения гигантски плъх. Заби острието на меча в гърдите му и същевременно се приведе, за да избегне ударите на предните лапи на втория противник.

Но не успя да извади навреме меча от тялото на убития звяр. Опашката на нападателя я събори в снега и плъхът се метна върху нея.

Мат изстена, когато тъмното було на безсъзнанието отново започна да покрива мозъка му. Не! Сега не биваше да изпада в несвяст! Но… не беше ли вече в безсъзнание?! Как иначе би могъл да сънува тези неща?

Изведнъж чу някакво жужене във въздуха. Тънка сянка изсвистя над него и когато погледна надолу към полесражението, видя дървен прът да вибрира в гърба на гигантския плъх.

Копие!

Наблюдаваше като през мъгла недействителната сцена. Чу над себе си гръмливи гласове. Гласове, които крещяха някакви думи на непознат език. Видя още, че жената се измъкна от снега и запълзя към кожената си дреха. Тогава съзнанието му отново потъна в някаква мрачна бездна.

Малко след това сънуваше, че някой издърпва шлема му. Мат отвори очи. Лицето на жената боец с меча беше надвесено плътно над него. Гледаше го с кафявите си очи. На лицето й беше изписана смесица от страхопочитание и ужас.

Матю вдигна ръка и опипа косата на жената. На пипане изглеждаше мокра и четинеста. Опипа лицето й с надеждата, че съновидението ще изчезне.

То не изчезна. Кожата по лицето на жената боец беше горещо и потно. Тя трепна, когато я докосна. Миришеше на сняг и кръв.

Не е било сън! Мат не можеше да си спомни някога да е сънувал такива миризми. Някога на сън да е докосвал кожа. Не — не сънуваше. Но всичко у него се противеше на тази напълно умопобъркана истина…

В зрителното поле на Мат попаднаха двама облечени в космати кожи хора отдясно до самолета. Хванаха голото младо момче и го изтеглиха надолу по склона. То стенеше и хъркаше.

— Зигваан? — Беше дрезгавият глас на жената боец. Сочеше към него. — Зигваан?

Мат се бореше с черната мъгла в главата си. Студена и звънтяща, тя отново се плъзна по гънките на мозъка му. Жената сочеше към себе си.

— Аруула — каза тя. Потупа с юмрук гръдната си кост. Аруула…

Мат разбра. Жената боец му се представяше.

— Зигваан? — Отново посочи към него.

Той поклати уморено глава.

— Мат Дракс — промърмори той.

Тя смръщи чело.

Малко след това усети три или четири чифта ръце да посягат към него. По тялото му като вълна премина болка, когато го сваляха от самолета. После всичко изчезна…

Трябваше да поемат по друг път. Не само заради това, че се оказа невъзможно да изтеглят бога от стръмния склон в снежното поле. Също и заради тараците.

Двата убити звяра сигурно не са били единствените, които кралят им е изпратил да търсят огнената птица. Балоор дори се опасяваше, че тараците биха могли да проследят дирите им от лагера до мястото, където беше паднала божествената птица.

— Не е Зигваан — каза Аруула. Рамо до рамо с Балоор, теглеше по снега нагоре по склона крилото на огнената птица. Бяха привързали към него изпадналия в безсъзнание бог. От опашките на тараците бяха пригласили тегличи. Трети воин вървеше зад крилото и го тласкаше.

Други двама влачеха по снега ранения син на вожда. Бяха одрали единия тарак и бяха завили Радаан в кожата.

— Не е Зигваан ли? — Клепачите на зачервените очи на Балоор се присвиха в тесни цепки. По набразденото му от стотици бръчки лице се появи дебнещо изражение. — Откъде знаеш това? — изсъска той.

— Каза ми името си — каза Аруула. — Казва се Маддракс.

— Той е говорил с тебе? — учуди се Балоор.

— Да. Преди да се присъединиш към нас. — Аруула познаваше властолюбивия Балоор достатъчно отдавна, за да знае какво ставаше с него. Яд го беше, че Аруула е разговаряла с бога, а той, Говорещият с боговете, го беше заварил единствено в безсъзнание.

— Чувал ли си за някакъв бог с име Маддракс? — поинтересува се Аруула. — Какво се разказва за него?

— Маддракс… — промърмори Балоор. Хвана опашката на тарака, с която теглеше крилото, и я постави на другото си рамо. — Маддракс… — Обърна се и разгледа неподвижното тяло върху синьото крило.

Беше зашил отворената рана на челото на бога и беше я покрил с паста от стрити листа. Балоор беше учуден, че един бог може да възприеме такъв съвършен човешки образ, че дори да му тече кръв и да губи съзнание. Още не беше сигурен как трябва да погледне на всичко това. Трябваше да си помисли.

С кожени ремъци беше направил бандаж на гръдния кош на бога. Най-малко три ребра бяха счупени.

— Никога не съм чувал за бог на име Маддракс — изграчи той. — Но това няма никакво значение. Войнството на Вудан е голямо. Не можем да знаем всичките негови богове по име.

Ходиха до смрачаване. Аруула откри една пещера. Намираше се в стръмен сипей, отчасти покрит със сняг. Балоор направи компетентното си заключение.

— Удобна е за отбрана — кимна в знак на съгласие. Балоор се огледа пред пещерата. Не убягнаха от погледа му черните силуети горе на планинския гребен и долу между каменните блокове. Още по пътя насам беше забелязал тараците, които ги преследваха.

Но Говорещият с боговете знаеше, че не биха ги нападнали. Не и докато един бог придружаваше малкия отряд. Дори и в момента този бог да не създаваше впечатление, че може да защитава дори собствения си живот.

Стояха на смени на пост.

През нощта Радаан се върна в съзнание. Балоор беше шинирал със стрели счупения му крак. Радаан стенеше. И гореше от треска.

Аруула и воините трябваше да внесат сняг в пещерата и Балоор застави сина на вожда да яде от него.

— Загубил е много кръв — каза той угрижено. — Ако не яде сняг, ще умре.

Също и бог Маддракс стенеше в съня си. Мънкаше откъслечни думи от някакъв непознат език. Аруула бършеше потта от челото му и по указание на Балоор му даваше да пие билкови екстракти.

Следващият ден беше извънредно напрегнат. Трябваше да спускат ранените с въжета по стръмните склонове и да преодоляват големи разлики във височините. Аруула си мечтаеше да бяха взели със себе си поне един фреккойшер.

Напредваха мъчително бавно. Навъсеното небе видимо потъмня, когато стигнаха до една падина. Беше рано привечер.

Балоор вдигна ръка и пусна плъшата опашка. Походът спря. Говорещият с боговете умислено се огледа. Долината беше почти без сняг. Между скалните грамади имаше ниски храсти. Дори отделни безлистни дървета. В по-високия стеснен край на долината шумеше водопад.

— Стигнали сме твърде далеч на юг. — Балоор почеса черепа си под кожената качулка. — И много надолу. За да стигнем при Зорбан и другите, ще трябва да преодолеем големи изкачвания. А ранените имат нужда от спокойствие. — Погледна тъмното небе. — Освен това ще завали сняг.

Изпрати двама воини да доведат Зорбан и ордата в долината. Даде им шлема и ръкавиците, които бяха намерили при Маддракс в огнената птица.

— Задръжте това при себе си. Ще ви осигури закрилата на бога.

Двамата воини се отправиха на път.

Аруула, Балоор и третият боец събраха съчки и клони и ги натрупаха. Балоор извади кремък от кожената си кесия. Скоро огънят пламна и успяха да изпекат замръзналото месо от тараците, което взеха със себе си от мястото на битката.

На следващия ден Балоор започна да нарежда камъни около изпадналия в безсъзнание Маддракс. Направи колиба около него и запали вътре малък огън. Самият той нагласи постелята си пред нея.

От този момент нататък Говорещият с боговете не допускаше никого в близост до бога. Сам се грижеше за него. Аруула се грижеше за Радаан, който от ден на ден се чувстваше все по-добре.

През нощта след първия ден на небето се струпаха тъмни облаци. Но не валеше сняг, а дъжд. Малкият поток в средата на долината се превърна в буйна река. Аруула и воините се скриха под надвисналите скални стени. Балоор опъна навес от кожа на тарак и клони над колибата на бога.

Така изминаха три дни и нощи. На четвъртия ден сутринта — през нощта беше престанало да вали — Балоор излезе от колибата на бога. Погледна начумерено Аруула.

— Маддракс те вика. Трябва да отидеш при него.

Аруула влезе в каменната колиба. При входа коленичи ниско и се наведе до пода. Маддракс я повика с жест при себе си. Може би за стотен път Аруула се удивяваше на голобрадото лице и на късата му руса коса.

Той я улови за китката на ръката.

— Аруула… — Гласът му все още беше слаб. Но синьозелените му очи бяха още по-бистри, отколкото преди три дни.

Тя кимна и посочи гърдите си.

— Аруула.

Говореше й, но тя не разбираше какво й казва. Думите му не приличаха на никой от езиците, които тя знаеше, а гласът му звучеше, сякаш се опитва да говори с лист в устата. Накрая от напрежението очите му се затвориха. Аруула поостана още малко, преди да напусне колибата. Но отсега нататък идваше редовно да го вижда.

Изминаха още два дни, докато Зорбан и ордата стигнат до долината, фреккойшерите прехвърлиха планинската река с големи скокове. Не можеха да летят, защото към гърбовете им бяха привързани оръжия, пръти за палатки, кожи и денкове с провизии.

Ордата боязливо се приближи до колибата. На колене пропълзя Зорбан през входа на обиталището на Маддракс, за да му благодари и да му каже „Добре дошъл“.

Другите членове на ордата бяха паднали ничком на земята пред колибата.

— Слава на Вудан! Слава на Маддракс, неговия пратеник! — викаха те.

Аруула видя Балоор да стои настрана при пасящите по калния терен фреккойшери, със скръстени пред гърдите ръце, със смъкната ниско над лицето кожена шапка. Говорещият с боговете наблюдаваше скептично суетнята около колибата на Маддракс…

Две факли обляха пещерата с мигаща светлина. Глинените й стени бяха почти гладки, факлите бяха забити в земята отляво и отдясно на скален блок в средата на пещерата. Дълги бели пръти, от чиито горящи върхове капеха пламнали капки мазнина.

Скални жили се спускаха от купола към шест, високи колкото човешки бой отвора, през които от системата тунели можеше да се влезе в централната пещера. И в най-високата точка на пещерния купол зееше един от тези отвори. Няколко ледени висулки стърчаха от тавана на купола.

Тараците бяха гениални майстори, що се касаеше до работа в земята. Силно племе от сто-сто и петдесет членове беше в състояние за няколко седмици да прокара система от коридори до седемстотин километра в земята. Или в леда. В това число и голям брой по-големи или по-малки пещери.

От коридорите нахлуваше в купола стократното писукане, крясъци и пуфтене. От време на време се чуваше ужасяващият вой на изтезавано същество. После — стенания, стържене и шумолене. Съвсем отдалеч се долавяше някакъв проточен рев, който постоянно се повтаряше. Някъде в лабиринта от коридори викаше за помощ човешки глас.

В самата централна пещера беше тихо.

Тринайсет тарака се бяха събрали около скалния блок в средата на пещерата. Бяха клекнали на четирите си лапи около стената. Опашките им се увиваха около косматите им тела.

На скалния блок стоеше четиринайсетият тарак. По-едър от другите, с дълга козина, която не беше сивочерна, а с мръснобял блясък, подпираше се на нещо, подобно на дървен боздуган. Очите му не бяха лъскавочерни както у повечето тараци, а аленочервени.

Рраар, кралят на племето. По това време беше повелител на сто петдесет и осем мъжки и женски ловци. Около него бяха тринайсетте му предводители.

Когато прехвърлиха голямата река, за да преследват човешката орда на Зорбан, Рраар имаше под своя команда петнайсет предводители и почти сто и седемдесет ловци от двата пола. Но колкото и жалки да бяха тези хора — бяха умни. По-умни от повечето негови поданици. Досега се бяха измъквали не само от упоритото му преследване, но бяха убили и десет от ловците му. Между тях и двама предводители. А сега имаха сред себе си и един бог.

Рраар изсъска някакво проклятие и скочи от скалния блок. Предводителите се свиха и още по-плътно се притиснаха към стените на пещерата. Рраар забърса с опашката си муцуната на един от тях, заби едната си задна лапа в слабините на втори и стовари боздугана в черепа на трети с такава сила, че той изпращя.

— Некадърници! — изкрещя той на гръмовития, съскав език на тараците. — Празноглава сбирщина! — Метна боздугана на рамо и със свистяща опашка заобиколи скалния блок. Сега бледият на цвят боздуган можеше ясно да се види — бедрена кост от бозайник или от голяма птица.

Всеки предводител, покрай когото Рраар минаваше, падаше настрана и смирено оголваше корема си.

Зорбан и този хитър шаман Балоор! Бяха толкова глупави да се барикадират в пещери. Ордата и вкусните й фреккойшери щяха почти сигурно да се озоват в неговите складове за храни.

— Някакъв бог! — изфуча Рраар презрително. Неговите тараци му бяха описали с най-ярки бои как богът прелетял над мястото на битката с огнедишаща птица. Ревяла като изригващ вулкан и мятала наоколо си огън и мълнии.

И сега неговите ловци не искали повече да нападат ордата на Зорбан. Не и докато имала на своя страна бога!

Рраар вярваше само на половината от описанията. Но дори само тази половина да беше истина — нещо, което караше да треперят като взета в плячка човешка жена най-храбрите му и най-опасни приближени, — това би накарало да се вцепенят и най-могъщите врагове на тараците. Трябваше да подчини този бог под своята власт!

Рраар беше изпратил двайсет двойки ловци да намерят всяващия страх бог и неговата огнена птица. Бяха се върнали с празни лапи. И което беше още по-лошо — с ужасяващата новина, че племето на Зорбан е приело бога.

Рраар изсвири силно от гняв. Скочи по надлъжната си ос така, че ушите и дългата му козина подскочиха, и зашиба с опашката си наоколо. Полека-лека се успокои. По едно време се качи на каменния си трон.

— Някой си, който можел да мята мълнии… — просъска той. — Някой, който гърми като вулкан… — Предводителите му се поокопитиха и наостриха уши. — Някой, който е в състояние да обърне в бягство двайсет и пет от моите най-добри ловци… — Светлата козина на Рраар настръхна. Той се подпря на кокаления боздуган. — Точно такъв ни е необходим! — изсъска той. — Той ще напълни складовете ни с храни толкова бързо, че повече няма да има нужда да преследваме някаква жалка човешка орда из ледената планина!

Блъскаше боздугана си в каменния трон.

— И ще ни помогне да победим в борбата срещу елуусите! От червените си очи хвърляше искрометни погледи към своите предводители. — Кълна се като крал — изръмжа той, — искам да имам този бог!

Все още дишаше трудно. Все още го болеше черепът. И все още Матю Дракс възприемаше всичко около себе си като през мъгла. Но усещаше, че нещо се беше променило.

Вонящият човечец в скърцащите кожи и с набръчканото като на мумия лице влизаше съвсем рядко в колибата му. И ако дойдеше, промърморваше единствено няколко неразбираеми фрази, поглеждаше го с червените си очи и отново изчезваше. Преди това бдеше по цели нощи над постелята му и гореше някакви билки, чиято смрад още повече влошаваше трескавите сънища на Мат.

Но имаше и още нещо, което се беше променило. От няколко дни често чуваше бъбрежа на много гласове пред каменната колиба, в която го бяха положили. И понякога пропълзяваше някой на колене и поставяше нещо до него.

Нещо, което после жената Аруула раздробяваше и пъхаше в устата му. Някои неща бяха с вкус на месо и мазнина, други бяха горчиви и като брашно. Отначало Мат не виждаше нещата, с които Аруула го хранеше. Вземаше ги за сушено месо и корени.

Мъжът, който идваше най-често при него, беше невероятно едър и дебел. Носеше черна кожа, която най-често надяваше подобно на качулка върху едрата си къдрава глава и вонеше още по-зле от облечения в гладки кожи тип. Държеше се необикновено раболепно. Като че ли в лицето на Мат виждаше по-старши офицер.

В един от моментите, когато беше с ясно съзнание, Мат разбра, че тлъстият Голиат се нарича Зорбан. И че навярно е шефът на бандата. Но все още не беше разбрал каква беше тази банда, която очевидно живееше сред Алпите, откъснато от останалия свят.

През първите дни преживя малко часове без треска. Най-често сутрин след изпълнените с ужасяващи кошмари нощи. Тогава лежеше буден часове наред и размишляваше над стотици въпроси. Въпроси, на които не можеше да намери отговор.

Например: Къде се бяха дянали екипажите на другите два самолета? Какво е станало с тях? С Йенсен, Уйлямс и Честър, с Макензи и Смайт?

Питаше се също къде е отишла горещата вълна, която трябваше да последва сблъсъка с кометата. И къде е прашният облак, който всъщност сега трябваше до такава степен да е затъмнил атмосферата, че да не може да се различи денят от нощта.

Но най-често се питаше къде, за Бога, може да се е приземил, що за странни типове бяха онези, които го спасиха. Това бяха образи, които според Мат повече подхождаха на последния ледников период, отколкото на двайсет и първия век. Хора, които съвсем не създаваха впечатление, че едва преди няколко дни светът им е трайно разрушен от някаква комета.

И си блъскаше главата дали гигантските плъхове, които беше видял от претърпял авария реактивен самолет, са плод на халюцинация или бяха истински.

Дни и нощи наред тази предизвикваща шемет въртележка се въртеше в болящия го череп.

Понякога, щом отвореше очи, виждаше лицето на Аруула. Красиво, съразмерно лице. Кафявите й очи излъчваха спокойствие. Усмивката на устата й прогонваше за кратко време всичките мъчителни въпроси.

И когато ръката й сменяше билковия компрес на челото му и после нежно погалваше косата му или му даваше горчивите капки и след това за секунди задържаше ръце върху бузите му, всеки път по крайниците му се разливаше чувство на облекчение. И чувството, че пак всичко щеше да се оправи.

Само да не се кланяше непрекъснато пред него…

Наричаше го „Маддракс“. Така го наричаха всички, които идваха при него в колибата и му се покланяха. Като че ли не можеха съвсем правилно да произнасят името му.

В часовете, когато температурата му толкова бързо се покачваше, че коленете на Мат се тресяха и зъбите му тракаха, го нападаха образи от миналите дни и седмици. Тогава отново виждаше себе си в канцеларията на коменданта на ятото в новата военновъздушна база в Берлин — Кьопеник. Тогава чуваше майорът да казва: „Последният ни шанс са балистичните ракети. След два часа ще ударят «Кристъфър-Флойд». Излетете с малко ято нагоре и наблюдавайте ефекта. Ще ви придружават професорите Смайт и Макензи.“

Виждаше себе си и другите петима да влизат в хангара с шлемове под мишница. Всички изглеждаха сериозни и бледи. Дори черното лице на Ървин Честър през този ден беше придобило цвят на мляко с кафе.

Професор д-р Джейкъб Смайт беше единственият, който въобще говореше.

— Горе главите, деца! — извика той в настроение. — Ще разбием проклетото нещо. Ако ли пък не успеем, винаги ще си припомняме, че черен гологан не се затрива…

Такива и подобни поговорки. Астрофизикът притежаваше способност за вживяване колкото пневматичен чук. Матю никога нямаше да забрави дебелашкия му смях. Костеливото му лице се явяваше като призрак в трескавите сънища на Мат също толкова упорито, колкото и нажеженият юмрук на „Кристъфър-Флойд“.

За пръв път беше видял лицето с малкия, чип нос и големите ококорени очи по телевизията. Три седмици след откриването на кометата Джейкъб Смайт приковаваше погледите на телевизионните нации с компютърна анимация, която показваше какви последици може да има сблъсъкът с голям унищожител: ударна вълна, цунами, затъмнение на атмосферата, ледников период, милиарди убити и така нататък, и така нататък. В случай че Земята още веднага не се пръснеше на парчета…

Не беше минала и половин година оттогава. Още от този момент Мат инстинктивно отхвърли този човек.

Смайт набързо се издигна до главен съветник на американския президент по въпросите на „Кристъфър-Флойд“. Накрая почти ежедневно го гледаха по телевизията.

В трескавите си сънища Мат преживя още веднъж първата си лична среща с професора. Стана месец преди общата им мисия. Генералът на американските BBC в Европа го беше извикал на брифинг в Брюксел в главната квартира на НАТО.

Присъстваха висши натовски офицери и неколцина външни министри от ЕС. Посредством сателитна връзка се включиха американският министър на отбраната и президентът. На челната стена на залата, беше надвиснал символът на заплашителната катастрофа — стилизирано земно кълбо, разделено от огнен клин със застрашителен скален отломък на върха си.

Към този момент вече бяха изчислили, че „Кристъфър-Флойд“ ще падне в Централна Азия. Тъкмо се осъществяваше масовата евакуация на засегнатите страни. Беше настъпила гигантска бежанска вълна. Милиони и милиони хора се придвижваха на запад в километрични колони.

Конференцията в главната квартира на НАТО имаше за цел да обсъди военните опции. Пред събраното военно и политическо ръководство на Западния свят Смайт препоръча използването на направлявани от разстояние междуконтинентални ракети, които трябваше да се изстрелят от международната космическа станция. Не за да отклонят кометата от курса й, какъвто съвет вече бяха дали някои холивудски филми. За тази цел трябваше да ударят „Кристъфър-Флойд“ по цялата й широчина още отвъд Марс — едно неосъществимо предприятие. Единствената надежда беше в това, да се раздроби и хората да се примирят с милиардите отломки, които, макар и да причинят огромни разрушения, все пак щяха да оставят някакъв шанс за оцеляване на човечеството.

Предложението беше единодушно прието. Но тогава Смайт настоя освен това — като безусловно правило — всички хора с академична степен и коефициент на интелигентност минимум сто и четирийсет да бъдат настанени в наличните противоатомни бункери. С компютри и носители на данни, на които да бъдат запаметени актуалните знания на човечеството. И с провизии най-малко за осем години. Само така можела да се запази цивилизацията.

Вик на възмущение премина през редиците на участниците в конференцията. И президентът също категорично отхвърли това искане. Подобна селекция била несъвместима с хуманните принципи на демократичната система на държавно управление.

Мат никога не би могъл да забрави отговора на Смайт:

— Стигнали сме до такава точка, г-н президент, в която хуманността и демокрацията губят значение. Нашата ситуация е толкова екстремна, че става дума за оцеляването на човешкия вид въобще. И в случай на нужда това трябва да се наложи с диктаторски средства. — Точно това беше казал Смайт.

За секунди настъпи мъртва тишина в голямата конферентна зала на главната квартира на НАТО. Тогава президентът попита военния министър как приема това предложение.

— Подобна акция никога не би могла да се запази в тайна отговори министърът. — Голямото мнозинство от населението никога не би толерирало евакуирането на елита. Времето до сблъсъка с „Кристъфър — Флойд“ би се превърнало във време на световна гражданска война. — С това предложението на Смайт беше отминато с мълчание.

Малко по-късно срещна отново професора в хангара на своята военновъздушна база в Берлин, където Мат беше на служба от създаването й през 2006 г. Бе си пожелал Уйлямс или Честър да командват ятото, та ръководителят на астрономическата дивизия на BBC да седне на мястото на навигатора зад някой от тях.

Но Ървин Честър беше капитан, а Дейв Уйлямс — лейтенант. Мат имаше ранг на командир. И така д-р Джейкъб Смайт се качи в машината при него…

Понякога, щом Мат отвореше очи, все още в ушите му кънтеше гласът на Смайт: „Лудост! Божествена! Прекрасна!“

И аленият юмрук на кометата, и експлодиращият хоризонт трептяха пред ретината на очите му.

Мат беше загубил всякаква представа за времето. Не знаеше дали бяха минали дни или седмици от момента, когато за пръв път отново се събуди с бистра глава. Треската беше изчезнала.

— Аруула? — извика той. Кожената завеса пред входа на каменната колиба се отмести настрана. Жената влезе в помещението. Поклони се пред постелята му. После коленичи до него и му подаде глинена чаша с вода.

Мат пи жадно. Подаде й празната чаша.

— Искам да стана. — Тя го погледна въпросително. — Да стана — повтори той. Посочи кожената завеса. — Искам да изляза навън.

Аруула посочи входа.

— Да-ста-на — повтори бавно след него. — На-вън…

Почти никой в ордата не приказваше с нормален глас. Балоор чуваше приглушени гласове и виждаше отправяните крадешком погледи към колибата на бога — сякаш Маддракс можеше да чуе всяка дума, която кажеха.

И Балоор често виждаше някой от мъжете или жените воини да минават покрай него със светнало лице и да се насочват към колибата. Като истинско съкровище държаха в дланите си корени, насекоми или червеи.

Някои слизаха дори до по-ниските райони, за да изравят изпод шумата семена и плодове от миналата година. Със съкровищата си в ръце допълзяваха на колене до постелята на Маддракс и му принасяха жертвени дарове.

При Балоор идваха само ако трябваше да се лекува инфектирала рана. Ако искаха да им се извади развален зъб или ако имаха чревно разстройство. Никой вече не се обръщаше към него с молба за заклинания над духове или за молитви към Вудан или някой от неговите богове. Пък и защо ли да го правят? Та нали Вудан беше изпроводил при тях пратеник. Сега в лагера им имаше един истински бог.

Пареща буца се сви в стомаха на Говорещия с боговете. С всеки изминат ден ставаше все по-голяма. Намрази бога от ледовете.

— Знаеш ли къде Аруула прекарва времето си? — попита той един ден сина на вожда.

Подпирайки се с меч и копие, Радаан отново се учеше да ходи.

— Виждам я понякога пред колибата на бога — отговори младият воин.

— Пред колибата…? — Балоор изкриви кокалестото си, набръчкано лице в обидно подигравателно ухилване. Дългите му пожълтели зъби се показаха. — Най-вече се задържа във колибата му.

— Знам — призна Радаан начумерено. — Но това не е ли твое задължение? Та нали ти си Говорещият с боговете.

— Такава е волята на Маддракс…

Радаан само кимна. Но не разбра нищо.

— А на мен ми се струва, че Маддракс има сериозни основания да предпочете нея — допълни Балоор.

Радаан направи уплашена гримаса.

— Но нали е бог! Могат ли и боговете да…?

— Нищо от онова, което вълнува хората, не е чуждо на боговете… — С тези думи остави сина на вожда. Засега.

На следващия ден го попита мимоходом дали не се е замислял как така един бог може да бъде ранен и болен. Или защо един бог ще разчита на помощта на хора, за да се спаси от тараците.

— Не, Балоор — каза Радаан. — За това никога не съм помислял.

— Тогава го направи сега.

Балоор се обърна и остави след себе си един замислен Радаан.

Вечерта след това Балоор тръгна по течението на потока надолу по южния склон, който се спускаше към долината. Там беше открил стар, закърнял дъб. Под него искаше да се помоли на Вудан. Надяваше се да получи някакъв знак за истинската идентичност на неговия пратеник Маддракс.

Коленичи във влажните храсти и пъхна глава между коленете си. Прекара така от късния следобед до залез слънце, но Вудан мълчеше. Тогава чу някакво изшумоляване недалеч от себе си.

Балоор скочи и грабна копието, което беше захвърлил до себе си. Задебна из храстите.

Един тарак се промъкваше към него откъм каменистия терен! Но не с враждебно поведение, ами притиснат плътно към корема си.

Балоор рядко беше виждал тараци в тази поза на абсолютна покорност. Остана недоверчив.

— Какво искаш? — извика той, когато таракът беше отдалечен само на хвърлей камък. Мислено призова Оргуудоо, черния демон на бездната.

Таракът се изправи и му махна с лапа да отиде при него. Балоор внимателно се приближи до сивочерния звяр, който падна настрана и остави корема си незащитен. Нямаше съмнение идваше с добро намерение. Въпреки това Балоор вдигна копието.

— В името на Вудан, кажи какво искаш?

Звярът се приповдигна. Внимаваше при всяко свое движение да е обърнат към Говорещия с боговете с открит корем или гърло. После му махна с лапа да го последва и тръгна в южна посока. Балоор вървеше колебливо след него и се оглеждаше на всички страни.

През ниски храсти и единични разкривени дървета излязоха нагоре в покритите със сняг райони.

Половин час и повече Балоор се катери зад тарака. Единствено Луната хвърляше все още бледата си светлина върху планинския мир.

Ако са искали да го изядат, щели са да го нападнат двама или трима на усамотеното място, където се молеше. Не, тараците искаха от него нещо значимо. Собственият му инстинкт подсказваше това. А инстинктът на Балоор рядко го бе изоставял в беда. Въпреки това през целия път мърмореше заклинания, с които призоваваше на своя страна мрачния Оргуудоо.

Накрая стигнаха до напълно безлесна местност. Лед, снежни полета, покрити с лед скални формации — пейзаж, към който Балоор беше привикнал от месеци.

В подножието на един хребет зееше пещера в леда. Пред нея гореше факла. Балоор не се изненада. Знаеше, че има тараци, които владеят огъня.

Балоор примига на светлината. И забеляза и други тараци. Шест-седем се тълпяха пред пещерата. Всички му показваха гърбовете си.

— А сега? — извика Балоор. — Защо ме доведохте тук?

На входа на пещерата се появи фигура. Един впечатляващо едър тарак. На светлината на факлата очите му хвърляха червени отблясъци. Космите на бялата му козина бяха много дълги и той се подпираше на боздуган.

— Заповядах да те доведат — изграчи фигурата. Хищната й паст се стараеше да артикулира разбираеми думи, но Балоор ги проумяваше с голяма мъка. — Имам да говоря с теб.

Балоор се приближи с още няколко крачки към пещерата. Толкова много, че от големия тарак го отделяше едно копие разстояние.

— Крал Рраар! — извика той учудено. — Никога не бях помислял, че ще застана лично пред теб.

— Аз, напротив. — Муцуната на краля на тараците се изкриви в ухилване. — Винаги съм бил уверен, че един ден ще поздравя като храна теб и тлъстия Зорбан. — Рраар нададе съскащ смях. — Но сега размислих.

— Задраскал си ни от менюто си ли? — С присвитите си очи Говорещият с боговете дебнеше белия тарак. Не бяха много онези, които можеха да се обяснят на човешки езици. Не бяха много и онези, които бяха достатъчно умни, за да организират и ръководят ловен поход.

Но ги имаше.

Рраар беш жив пример за това. Когато начело на едно племе стоеше истински крал, тарак с ума на Рраар, едва ли имаше нещо, което да го възпре в опустошителната му кръвожадност. В северното море имаше цели острови, владени от тараци.

— Трябва да признаеш, че почти ви бях спипал — изсъска Рраар. — Глупаво от ваша страна да се завирате в пещери. Ако този бог не беше дошъл…

Балоор се заслуша внимателно. Такава била работата, значи!

— Предлагам мир! — продължи Рраар. — Свободен изход за Южната земя. Какво ще кажеш?

Нееднаквите същества се гледаха недоверчиво. Космите по ушите на Рраар вибрираха. Опашката му лежеше почти неподвижно на снега. Само върхът й потрепваше от време на време.

Облеченият в кожи мършав мъж сви устни.

— Веднага ще обявиш цената си, доколкото те разбирам.

Опашката на краля на тараците изведнъж нервно изплющя натам-насам. Постави боздугана на рамо и се приближи с две крачки. Говорещият с боговете не се отдръпна.

— Чуй добре, Балоор. — Рраар свали боздугана на леда и се подпря на него. Толкова близо наведе черепа си до Балоор, че можеше да види как вибрират фините косми на мустаците му. Това е цена, която можете да платите…

Навън беше влажно и студено. Дракс се подпираше с меча на Аруула и вдишваше въздуха дълбоко, докато дробовете му го заболят. Аруула миришеше на влажна земя и сняг.

Кожено ремъче придържаше превръзката от листа на челото му. Горната част на пилотския му костюм се развяваше около хълбоците му. Мат се шмугна в него и дръпна летателния си костюм над раменете си. Сбърчи нос — платът миришеше на стара пот.

Едно избеляло петно беше надвиснало на мъгливото небе над стръмните ледени върхове. Утринното слънце. Нещо в него безпокоеше Мат. Не можеше да каже какво. Може би, че слънцето изобщо се виждаше, вместо прогнозираният прашен облак, който сега трябваше да обгръща Земята?

И планинската формация — никога не беше виждал така прорязани от пропасти и толкова стръмно издигащи се ледени планини. Принуден беше да си спомни филмите за трансантарктическите планини, които беше гледал преди години. Този странен ландшафт много приличаше на тях.

„Къде, по дяволите, съм попаднал? — мислеше си Мат. Трябва да съм в Алпите, а може би пък не?“

Аруула го взе под ръка и го отведе няколко крачки настрана от каменната колиба. Той се огледа.

В тесния горен край на долината от скална стена се спускаше водопад. Над стената, отляво и отдясно на устремилата се вода, Мат видя странни ледени игли. Самата долина беше обградена от стръмни скални стени. Мъхове, оскъдна трева, няколко храста и малки, ниски дървета тук-там покриваха почти безснежния терен на долината. Надолу по потока долината леко се разширяваше. Мат видя няколко върха на дървета и оскъдната дървесна растителност по един равен планински склон, който също отчасти беше покрит със сняг и лед.

Значи тази долина се намираше под снежната граница, разсъждаваше Мат. Не можеше да е много по-високо от хиляда метра.

Но на тази височина в Алпите имаше планински села, туристически хижи, станции на лифтове или планински пасища, а не някакви загърнати в кожи фигури с мечове от оръжейницата на крал Артур…

На Мат му секна дъхът. Не затова че все повече варвари се измъкваха от кожените си палатки и се хвърляха на земята пред него. А заради скакалците…

Да — скакалци. И все пак не бяха скакалци. Стояха или лежаха зад палатките покрай потока и подръпваха оскъдната трева от тинестата почва. И бяха големи колкото камили…

— Боже небесни! — изстена Мат. — Какво е това…? — Посочи огромните насекоми.

— Фреккойшер — каза Аруула.

Мат направи физиономия на човек, който нищо не е разбрал.

— Фрек-кой-шер — повтори жената.

— Фреккойшер… — Мат поклати глава. — Такова нещо няма — промърмори той неразбиращо. — Такова нещо не може да съществува… — В паметта му изведнъж се стрелнаха гигантските плъхове. И тези зверове ги нямаше в никоя енциклопедия.

Къде, за Бога, се беше приземил…?

Ропотът и крясъците наоколо го отвлякоха от мисълта за гигантските насекоми със зелена козина. Мъже, жени и деца коленичиха пред него в блатистата земя. Всички увити в кафяви, черни или сиви кожи с козина. Като в транс свеждаха горната част на тялото до бедрата си, пак се изправяха и се хвърляха в покорна стойка.

— Оставете това! — извика Мат.

„Вярват, че си нещо особено — помисли си той, — някакъв вожд, герой, може би дори…“ — ужасната мисъл се промъкна в мозъка му.

Вслуша се в мърморенето им. Чуваше все една и съща поредица от звуци: „Тенк фа туу Вудан, хонуур фа туу Вудан, тенк фа туу Маддракс, хонуур фа туу Маддракс…“

Сега и жената коленичи ниско и заприглася на екстатичното пение, което все повече се усилваше. Тя се усмихваше като дете и въртеше очи. Мат забеляза, че тази блажена усмивка беше изписана върху всички лица.

— Не, Аруула! — той поклати енергично глава. — Не…

Протестът му се загуби сред общия речитатив. Най-силно крещеше мъжът с облекло от гладки кожи. Беше коленичил настрана от групата, без да се кланя. Но определяше ритъма. Ресните на кожената му качулка се развяваха около раменете му.

Мат отдавна беше разбрал, че Балоор е нещо като лечител. И постепенно му се проясни какво ставаше тук.

Между народите, които се обличат в кожи, ядат корени и червеи и живеят в подобни на палатки обиталища, шаманът има не само медицинска функция. Той е лекар, ясновидец и жрец едновременно.

„О, небеса… — Мат вдигна възспиращо ръце. — Те ме смятат за бог!“

Вероятно са наблюдавали принудителното кацане на самолета му. А какво можеше да си помисли нецивилизован народ — а хората тук трябваше да са точно такива — за някого, който пада от небето с гърмящ реактивен самолет?

— Глупости… — Вдигна високо ръце. — Престанете!

Мърморенето секна. Хората се изправиха. Няколко десетки чифта очи се втренчиха в него.

Подпирайки се с меча на Аруула, Мат седна на един камък. Посочи един след друг Балоор и Зорбан и им махна с ръка да дойдат при него. Докато другите бавно се изправяха, вождът и шаманът коленичиха пред него.

Мат посочи колибата, после себе си и направи нещо като поклон.

— Благодаря ви, чувате ли? — каза Мат. — Вие ми спасихте живота.

Двамата размениха недоумяващи погледи. Мат повтори жестовете и думите си. Този път мъжете потърсиха визуален контакт с Аруула. На Мат му направи впечатление, че си беше затворила очите. Тя ги отвори и каза няколко думи на език, който Мат не можеше да определи.

Удължени гласни, твърди съгласни — нещо звучеше като немски, нещо като холандски и дори англосаксонски. Във всеки случай беше индоевропейски език. Познание, което беше абсолютно безполезно за Мат. То още повече го объркваше.

Във всеки случай мъжете кимнаха, след като Аруула им говори. Мат нямаше обяснение затова, но съвсем очевидно младата жена притежаваше преводачески качества.

„Как да им обясня, че не съм бог — питаше се той. — Никак съветваше го вътрешният му глас. — Няма да го разберат, а може да има и лоши последици.“

— Къде се намирам? — Мат посочи планините и направи въпросителен жест. Всъщност искаше да знае в коя област на Алпите се беше приземил. Но трябваше да формулира въпросите си по възможно най-простия начин.

Пак измина известно време, докато разберат какво има предвид. И Аруула отново се намеси. Посочи края на долината и направи гримаса, която може би трябваше да изразява радост и копнеж. След това посочи ледените върхове. Отвращение и страх се изписаха по лицето й.

От това Мат не можа да разбере нищо. Но все пак по този начин схвана, че зад гърба на тази група хора са останали куп трудности и в коя посока искаха да продължат да се придвижват.

Видя, че е трудно да се преодолее езиковата бариера и да се научи нещо полезно. Въпреки това опита още веднъж.

— Видели ли сте други реак… други метални птици?

Отново неразбиращи погледи. Мат опипа джоба на летателния си костюм и изрови малко, омекнало от влага тефтерче. Скицира един реактивен самолет и посочи себе си.

— Маддракс — каза.

Зорбан, Червеното око и Аруула кимнаха. Бяха разбрали.

Другите членове на племето се приближиха, надвесиха се над раменете на седящите. Появяващата се изпод ръката на Мат скица предизвика възгласи на почуда и удивление.

Мат нарисува втори и трети самолет.

— Летяха с мене, разбирате ли? Бяхме общо три стоманени птици. — Разпери три пръста и с тях посочи небето.

Настъпи шушукане. Изглежда, хората не бяха единни относно интерпретацията на скицата и жестовете на Мат. Отново им посочи скицата.

— Видяхте ли да кацат други стоманени птици?

Шушукането престана. Замени се с учудени лица. Включи се Аруула.

— Маддракс неет золеен, троо беерде де сееле. — Измъкна хартията изпод химикалката му и я вдигна високо. — Зоот дизуу атвеено де Вудан…

Зорбан дръпна скицата от ръката й. Настана дълга безплодна дискусия. Настроението на хората изведнъж се повиши. Бяха разбрали, че не само той е паднал от небето. Възможността да попаднат и на други богове възбуди Зорбан и хората му.

Изглежда, това не развълнува единствено шамана. Седеше почти без да се помръдне. Червените му очи се впиха в лицето на Мат. Но него хич не го беше грижа. Усмихваше се на Аруула.

— Ти си умно момиче. — Отвърна на усмивката му. Нямаше съмнение — тя се гордееше със себе си.

Разочарованието настъпи бързо. Зорбан, който дискутира с хората отляво и отдясно зад себе си, отново се обърна към Мат.

— Неете. — Поклати отрицателно глава и вдигна двете си ръце, сякаш искаше да се извини. Тогава из косматата му наметка се измъкна една верижка. Верижка от някога жълт, а сега оксидиран метал. Тя веднага прикова вниманието на Мат.

Отначало само заради филигранно изработената верижка всяко отделно звено не беше по-голямо от нокътното легло на малкия пръст на Мат. Веднага разбра, че това не е работа на членовете на племето.

И тогава погледът на Мат попадна на големия почти колкото кокоше яйце амулет върху верижката. Косматите ръчища на Зорбан тъкмо се сключиха около украшението. Понечи отново да го постави под дрехата си. Десницата на Мат се протегна и улови ставата на Зорбан. Ръката на шишкото се отвори и Мат се наведе над амулета.

Беше часовник, поставен в разтопено стъкло! Един от модерните швейцарски часовници за еднократна употреба със запоени батерии и аналогов циферблат. Индикаторът за секундите не мигаше. Този за минутите и часовете сочеше пет без шестнайсет. Под тях се хилеше Джим Траш, комична фигура, която през последната година бе предизвикала фурор.

Следователно часовникът не можеше да е стар. Но изглеждаше като че ли е престоял десетилетия, преди да бъде херметически затворен в стъклото. И самият амулет, изглежда, беше оставил зад гърба си няколко десетилетия или повече, както доказваше патинираната верижка.

Мат взе часовника и го задържа на светлината, за да може да разчете малкия календарен индикатор в долната половина на циферблата.

8 февруари 2012 г. Точно денят, в който „Кристъфър-Флойд“ се сблъска със Земята. Дали е минала седмица оттогава? Или две? Мат не можеше да каже със сигурност.

Ледени тръпки побиха кожата на главата му. Мат чувстваше, че е съвсем близо до разрешаването на загадката. Но вече не беше сигурен дали въобще иска да го знае.

Защото веднага след това познание — усещаше това с всяка фибра на своя „Аз“ — дебнеше безграничен ужас…

Мракът настъпи. Както всяка вечер, синът на вожда идваше пред палатката на Балоор, за да лекува крака му. Говорещият с боговете приклекна пред младия воин и с паста от слюнката на фреккойшерите, счукана дъбова кора и корени от мъх разтри мускулатурата на счупения крак.

— Не е изпратен от Вудан — промърмори Радаан направо.

Балоор погледна учудено.

— Кой? — попита, макар и добре да знаеше кого има предвид Радаан.

— Маддракс.

— Как ти дойде наум това нещо?

— Не говори нашия език — обясни уверено синът на вожда. Вудан би ли ни изпратил някой бог, който дори не ни разбира?

Двамата мъже се спогледаха. Ако искаше да убеди сина на вожда в божествеността на Маддракс, сега Балоор би му обърнал внимание, че човек трябва да положи известни усилия, за да разбере боговете. И че те често говорят на загадъчен език. Но не държеше да убеждава Радаан в божествеността на Маддракс. Напротив, съмненията на младия воин му бяха като добре дошли.

— Имаш право — каза вместо това и продължи да масажира бедрото на мъжа. — А има и много други неща, които ме карат да се замисля. Падането на Маддракс. Болестта му. Неговите въображаеми божествени братя… Какво мислиш, Радаан. Кой е той всъщност и откъде идва, ако не е от Вудан?

— Безразлично ми е. — Между черните вежди на Радаан се появи гневна бръчка. — Искам само да остави на мира Аруула. Тя трябва да ми роди много деца.

— Разбирам. — Балоор тръсна остатъка от пастата в парче кожа и го завърза за малка торбичка. — Тогава не бива да стоиш повече със скръстени ръце.

— Какво ще ме посъветваш? — поинтересува се Радаан.

— Не е трудно онова, което трябва да направиш — каза Балоор. Огледа се. Два огъня горяха в средата на лагера. Между завесата и входа на божието жилище проникваше навън проблясък на светлина. Никой не се навърташе в близост до палатката на Говорещия с боговете.

— През следващите дни ще напусна лагера с Маддракс. Ще ни придружиш донякъде. Твоята задача е да задържиш всеки, който се опита да ни последва. А на самия Маддракс да попречиш да се върне.

Радаан се стресна.

— В името на Вудан! Как да се боря срещу един бог?

— Празноглавец! — просъска Балоор. — Нима ти сам не прозря, че не е никакъв бог?!

— Ами ако все пак е? — Гласът на Радаан прозвуча несигурно.

— Не е. — Облеченият в гладки кожи мъж стисна юмруци. Това го казва Балоор, Говорещият с боговете и Заклинателят на ужасяващия Оргуудоо. Не е никакъв бог, разбра ли?

Синът на вожда кимна.

И Балоор му обясни какво има да върши…

Излегнал се върху постелята си, Мат се беше вторачил в примитивната конструкция от гладки и космати кожи и клони над себе си. Светлината на факлата осветяваше купола на каменната му колиба, факлата беше забита в земята зад него. Младата жена пусна в пламъка парченца сушени листа. Малкото помещение се изпълни със сладко ухание на плодове.

Понякога Мат издебваше някой поглед на Аруула. Тогава фините й вежди се повдигаха и красивата й уста се усмихваше. Ала в очите й все още имаше боязън. Боязън, каквато изпитва човек пред същество, което смята за божествено.

Мат се чувстваше така, сякаш беше прекарал един следобед в центрофуга. Причината за това бяха кратката разходка навън и мъчителният разговор със Зорбан и хората му. Сякаш коленете му вместо стави бяха запълнени с разтопен сапун.

Часовникът не му излизаше от ума — този проклет часовник. Според датата беше спрял преди седмица или две. Може би преди три. Многото прекарани в кома дни бяха объркали представата на Мат за времето.

Пет без шестнайсет — 16:44 ч. Сблъсъкът с кометата беше в 16:42 ч. Последвалата ударна вълна ще е предизвикала спирането на часовника.

Мат поклати слисано глава. Свят му се завиваше от мисълта, която натрапчиво го преследваше. Според външния вид на амулета вече поколения наред са носили часовника на врата си. Но в такъв случай след сблъсъка с кометата са минали не седмици, ами…

Мат се сепна, когато Аруула се примъкна до него. Тя веднага се отдръпна назад, но той бързо постави ръка на рамото й.

— Няма нищо — каза й. — Всичко е наред. — Отново се опъна на постелята си. — Правите ме страшно нервен с вашите кожи, с античните си мечове и с непонятния си език. — Усмихна й се. Но за това не си виновна ти.

Аруула боязливо се усмихна. Разпростря ръце и дълбоко се поклони.

— Недей, Аруула — ти си толкова умно момиче… — Мат млъкна, когато жената съвсем неочаквано се изправи и смъкна кожената си дреха. Изведнъж красивите й златистокафяви гърди се оказаха непосредствено пред лицето му.

— Какво значи това? — Той се изправи, хвана кожената наметка и се опита отново да я постави на раменете й. Тя задържа ръката му. Боязън и някаква смесица от страх и копнеж се излъчваха от кафявите й очи. Тя взе ръката му и я плъзна по ключицата към дясната си гърда.

Тогава се разкрачи и понечи да свали кожената си препаска.

Изведнъж Мат разбра. Поназнайваше нещо за световните религии и там имаше една твърде въжделена тема — при езическите, както и в крайните течения на висшите религии — божествената сватба. Сексуалното единение с бога. Мит, който под някаква форма преминава през почти всички верски кръгове.

И Аруула се озова в щастливата ситуация сама да превърне този мит в реалност. Може би дори искаше да има и дете от бога Маддракс.

Матю свали ръката си от гърдите й. Енергично грабна наметката и я нахлузи на голото й до кръста тяло.

Командир Дракс умееше да оцени една красива жена. И ако му се удадеше случай, знаеше какво да прави с нея. Но винаги беше против това да се възползва с корист от силната си позиция. Аруула го смяташе за бог и затова искаше да му се отдаде. Това просто не беше по вкуса на Мат.

Хвана я за брадичката и повдигна главата й.

— Ти си умна жена, Аруула, чуй ме добре. Аз съм като теб. Във всеки случай съм от плът и кръв, също като теб. Разбра ли?

Погледна го с големите си очи, в които един мъж можеше да потъне и да забрави всичко друго.

— Нямам нищо общо с този Вудан — уверяваше я той. — Не съм бог. Вудан — неете! Маддракс е като тебе. Маддракс и Аруула — и двамата са хора…

Говори и жестикулира дотогава, докато не сметна, че в големите й очи е прочел разбиране. После й каза да си ходи. Искаше да остане на спокойствие.

Лежеше в постелята, без да може да заспи. Мислите му се въртяха около многото неразрешени въпроси. Обикаляха ги за стотен път и за стотен път се примиряваха пред тях. По някое време се задържаха при самолета и аварийната екипировка.

Пеленгаторният предавател сигурно все още беше активен. Все някой щеше да го потърси. Ако след сблъсъка с кометата все още някой беше в състояние да управлява самолет или хеликоптер.

Нужен му беше компас. И какви още необходими за оцеляване неща имаше в катапултиращата се седалка: оръжие, муниции, въдица, нож, хранителни концентрати, медикаменти и т.н.

Може би все още функционираше и радиопредавателят. Тогава можеше да се опита да установи връзка с другите екипажи.

Мат реши да помоли хората на Зорбан да го заведат до самолета му. Щом се почувства малко по-здрав, ще потегли. Може би вдругиден. Може би след три дни.

Току-що взел това решение, и Мат заспа. От седмици насам това беше първата нощ, когато спа без сънища до изгрева на слънцето.

Аруула беше объркана. Разкъсвана между разочарованието, изумлението и срама, се беше втренчила в мрака. Правилно ли е разбрала чужденеца? Та той съвсем не беше бог?

Беше направила онова, което би сторила всяка разумна жена, която има поне малко гордост в себе си. Бе издебнала изгодния случай и бе направила избора си. Кога пак щяха да се кръстосат пътищата им с един бог? Кога би имала отново шанса да износи детето на същество, дошло от небето с огнена птица?

Маддракс я бе отхвърлил. Това я обиждаше. Маддракс й бе обяснил, че не е бог. Това я смая. Бе я отпратил от колибата си. Това я вбесяваше.

Аруула не знаеше какво да мисли за всичко това. Положи горната част на тялото върху бедрата си, пъхна глава между колене и притисна с ръце ушите си. Толкова дни наред се грижеше за Маддракс. И никога не се осмели да го подслушва.

Сега правеше тъкмо това.

Почувства, че Маддракс има добър и силен дух. В огледалото на този дух видя неясно и собствения си образ и почувства, че онзи, чийто дух подслушваше, я желае.

В съзнанието на Аруула нахлуха картини, които не можеше да разтълкува. Видя хора в дрехи с цвят на мъх, каквито носеше и Маддракс. Там имаше и жена с жълта коса. М мъж, който изглеждаше като хората от легендите за далечната Южна земя. Беше с черна кожа.

Видя три огнени птици стремително да се носят във въздуха. Видя и аленочервена огнена опашка да се нахвърля към синьо кълбо. Видя много неща, за които нямаше думи и нямаше обяснение.

И после видя индиговосинята огнена птица да виси ранена в леда. Духът на Маддракс се занимаваше с трона, към който беше привързан. Аруула видя неща отстрани на трона. Неща, които познаваше: въже, нож, къса секира и странни амулети. И неща, които не познаваше: тясна тръба от стъкло и метал, странна желязна кука с дупка в единия край, вързоп от влажно лъскава материя и много други неща.

Аруула почувства, че Маддракс непременно искаше да има тези неща.

Тя прекъсна духовната връзка. С усмивка се изправи. Аруула никога досега не беше подслушвала някой бог. Не знаеше какво да очаква. Но духът на Маддракс се чувстваше като такъв на силен и храбър воин.

На воин, който идваше от чужда страна, където бе виждал страховити неща. Неща, които Аруула не познаваше. Трябва да е много далечна тази чужда страна. Безкрайно далечна…

Всеки ден Мат се задържаше за по-дълго пред колибата си. Загърнатите в кожи мъже и жени боязливо го поздравяваха, когато минаваше покрай тях. Децата го отбягваха или се криеха зад майките си.

С любопитство изучаваше оръжията и инструментите им. Всъщност тези хора умееха да коват желязо. Или пък получаваха мечовете и остриетата на стрелите, ножовете и токите на коланите си от хора, които разбираха от обработката на метал. Мат видя глинени паници, украсени с човешки фигури и орнаменти, цветни дръжки за ножове и пъстри кърпи. Откри плетени кошници и грижливо изработени дръжки за секири и копия.

Аруула го придружаваше. Назоваваше всяко нещо на своя език и Мат отбелязваше всичко, което видеха, със съответното английско понятие. Скоро можеха да разменят обикновени фрази.

Пет дни, след като за пръв път напусна колибата си, Мат потърси вожда. Зорбан седеше със сина си и шамана пред своята палатка. Поправяха тетива за лъкове.

— Искам да отида до моята стоманена птица — обясни Мат. Извади листа със скицата и посочи самолета. — Заведете ме до нея.

Вождът и Червеното око дискутираха помежду си. Тогава Зорбан кимна. Жестикулирайки с двете си ръце, даде воля на ниския си бас. Докато от сплъстената му брада се изливаше поток от думи, той сочеше избелялото слънчево петно на сивото небе, към мъжете отдясно и отляво на себе си и огромните насекоми при брега на потока.

Мат бързо разбра. Утре след изгрев слънце Радаан и Балоор ще го заведат с фреккойшери до самолета му.

— Ти ще останеш тук. — Говорещият с боговете студено изгледа Аруула. Изглеждаше, сякаш червените му очи се забиват в челото й.

— Грижих се за Маддракс почти месец. Искам да го придружа до огнената му птица. — Аруула се наведе, за да влезе в палатката си и да вземе меча си. Разделяше палатката с две други млади жени. Жени, които като нея още не бяха станали майки.

— Ако Маддракс не е в лагера, може би тараците отново ще нападнат — каза Балоор. — Тук Зорбан има нужда от всеки воин с меч.

Вождът, който придружаваше Маддракс, Балоор и сина си до фреккойшерите, кимна.

— Радаан ще придружава Маддракс и Балоор — изръмжа той. — Това е достатъчно. Никой няма да дръзне да нападне един бог. Но би могъл да нападне лагера, щом като богът не е между нас. Необходима си ми за отбраната.

Аруула сви дръзко устни. Мат схвана точно какво става.

— Добре. — Вдигна успокояващо ръка и каза на езика на варварите, откъслеци, от който беше научил през последните седмици: — Аз — заминава. Аруула — остава тук.

Аруула кимна бавно и полупримирена, горда, че Маддракс учи езика чрез нея. Крадешком наблюдаваше импозантната фигура на бога, който не искаше да бъде бог. Русата коса на Маддракс се беше разхвърчала непослушно на всички страни, а около челюстта му междувременно беше подкарала руса брада. Но вече не миришеше толкова силно. Преди няколко дни беше изпрала в потока зеления му като мъх летателен костюм. Върху него Маддракс носеше широка и дълга наметка от кожа на тарак. Подарък от Цурпа, старата майка. Горе в ледените планини щеше да е много по-студено, отколкото тук в долината. Погледът на Аруула се премести от разкривената, сбръчкана, лукава физиономия на Балоор към подкаралото мъх лице на сина на вожда. Днес изглеждаше затворено и сурово. А в духа на Балоор не се ли долавяше омраза и враждебност?

Мъжете отидоха от лагера към брега на потока. Аруула наблюдаваше как избраха три фреккойшера. Между врата и тялото на насекомите затегнаха седла от сивочерна кожа от тараци и им нахлузиха кожени намордници на дъвчащия устен апарат.

Мъжете се качиха. Зорбан помогна на Маддракс да се намести в седлото. Бурно жестикулирайки, стоеше под фреккойшера. Вероятно се опитваше да обясни на русия мъж от далечната земя как се язди такова животно.

Аруула влезе в палатката си. Дръпна кожата от входа така, че да може да държи под око четиримата мъже при фреккойшерите.

Пред вътрешния й взор се появи разкривеното лице на Говорещия с боговете. Ледени тръпки преминаха по раменете и горната част на ръцете й.

Трите фреккойшера с ездачите преминаха тромаво през потока. Първият скокна и се приземи южно, на разстояние хвърлей копие.

Пред духовните очи на Аруула се изправи непроницаемата физиономия на сина на вожда. От няколко дни Радаан се държеше с нея сякаш тя не съществува. И понякога забелязваше, че хвърля към Маддракс завистливи погледи. Мразеше ли младият Радаан чужденеца, който беше паднал от небето? Досещаше ли се, че Аруула вече е направила избора си?

Вторият фреккойшер скочи към изхода от долината. Животното, на което яздеше Маддракс. На третия фреккойшер седеше Радаан.

Аруула наведе горната част на тялото си и пъхна глава между коленете си.

Усещаше духа на Балоор като пукнатина в ледник — накъсан, суров и като набоден с ледени висулки. Напрежението, което се излъчваше от него, беше още по-бурно от обикновено. Аруула притисна длани към слепите очи и ушите си. През стомаха й премина чувство на погнуса, толкова силно беше отвращението, с което подслушваше Балоор. Аруула се помъчи да го преодолее и се опита да се съсредоточи.

Но духът на Балоор си оставаше недружелюбен и суров. Може би се беше обградил с някаква магия. Имаше ли основание за това? Криеше ли нещо, което никой не биваше да знае? Аруула се концентрира върху Радаан. Той имаше податлив, неоформен дух. Дух, който лесно се подслушваше.

Покрай вътрешното око на Аруула се мярнаха неясни, размити картини. Картини на омраза. Картини на насилие. Една от тях трая секунди, преди да се разпадне: фигурата на Маддракс по корем в снега. От гърба му стърчи меч. На Аруула й секна дъхът.

Картината се разпадна на стотици бледи петна, от които се оформиха черни фигури. Тараци! Десетки! Нахвърляха се върху Маддракс и впиваха зъби в гърлото му, в ръцете му, в краката му…

Аруула нададе дрезгав писък. Протегна ръка към меча зад себе си и скочи…

Човек привиква и към най-откачените неща. Само преди няколко дни при вида на гигантските насекоми Матю би могъл да се закълне, че във водата за пиене са му сложили някакво халюциногенно вещество. Или че го баламосват с макети.

Сега, след по-малко от седмица, с един от тези зверове се изкачваше над снежната граница по склона на планината.

Гигантските скакалци правеха скокове от двайсет-двайсет и пет метра. Мат се учудваше, че краката на животните не се плъзгат по леда. Когато се вгледа по-внимателно, забеляза фини бодли по краищата на покритите им със зелени косми крака.

Мат беше навил около китките на ръцете си ремъците, които бяха свързани с намордниците на насекомите. Седлата бяха с дървени подставки с високи до главата облегалки и опънати върху тях кожи. Бяха изработени от гъвкаво дърво и поддаваха, когато при подскока на фреккойшера човекът се притискаше назад. А Мат биваше притискан твърде силно към облегалката, когато язденото животно скачаше. Начин на придвижване, към който трябваше да се привиква, помисли си Мат. Без суровата летателна подготовка във BBC на САЩ само за половин час би се разболял от морска болест.

Във всеки случай беше бърз начин на придвижване. Животните пъргаво преодоляваха разликите във височината и след половин час Мат вече не откриваше никакви следи от вегетация, фреккойшерът го носеше над ширналото се поле. Отляво и отдясно по планинския склон се извисяваха острите ледени грамади, а белите върхове чезнеха в гъсти облаци.

В края на снежното поле се простираше дълбока пропаст. Мат се уплаши, като видя фреккойшерът на Балоор внезапно да отскача, да разтваря крилата си и да профучава над пропастта. Но на Мат не му остана време в стомаха му да се появи някакво чувство на несигурност. Докато да се огледа, и неговото животно премина на другата страна на пропастта.

Но къде остана синът на вожда? Мат се огледа. Радаан и неговият скакалец представляваха само неясно петно на около километър и половина зад тях. И, изглежда, въобще не се канеше да ги настига.

— Няма да идеш! — изръмжа Зорбан.

— Трябва — настоя Аруула. — Маддракс е в опасност!

— Приказки! Как един бог може да бъде в опасност?!

Аруула се обърна, без да каже нито дума повече, и забърза към палатката си. Зорбан се клатушкаше с ругатни след нея. Тя завърза меча на гърба си и наметна една допълнителна кожа върху раменете си.

— Подчини се! — изфуча Зорбан. — Ще останеш в лагера!

Аруула се понесе с дълги скокове към общата палатка, където бяха окачени седлата на фреккойшерите. Зад себе си чу пъхтенето на вожда, който се затрудняваше да върви наравно с нея.

На бегом отиде до стадото гигантски насекоми, а Зорбан я следваше по петите й. Аруула нямаше време да оседлае животното и да му сложи юзда. Метна се върху късата шия на фреккойшера и заби ботушите си в твърдите предни крила, докато животното не направи скок и я изведе на безопасно разстояние от беснеещия Зорбан.

— Ще те накажа сурово, когато се върнеш! Ти ще бъдеш… Гласът на Зорбан се чуваше все по-тихо и накрая изчезна.

Едва над снежната граница Аруула слезе, за да постави юздата и седлото на животното. Огледа се. Зорбан, изглежда, все още беснееше.

Никой не я преследваше.

Качи се на седлото и бързо подкара фреккойшера. Той скоро заподскача из странния леден свят, над пукнатини в ледника и над снежни полета. Дълбоки дупки се проточваха в снега на разстояние половин хвърлей копие — следите на трите животни, които носеха Маддракс, Балоор и Радаан.

Аруула не знаеше къде Балоор е завел мъжа, който не искаше да бъде бог. Но бързо разбра, че това не е пътят към падналата огнена птица.

По средата на широк, покрит със сняг ледник срещна Радаан. Той стоеше до животното си и се подпираше на меча си.

— Какво правиш тук, Радаан? — попита го и се огледа. В снега виждаше следите само на собствените им фреккойшери.

— Чакам те.

— Добре — каза тя грубо. — Тогава ме заведи при Балоор и Маддракс.

— Няма да го направя. Слизай, Аруула! Заповядвам ти като син на вожда!

Аруула избухна в презрителен смях.

— Едва ти е подкарал мъх по брадата и искаш да ми заповядваш? — Смехът й беше дълбок и суров. — Правя каквото си искам. И ще те вземе Оргуудоо, ако се опиташ да ми попречиш!

Но Радаан не се уплаши от това. Скочи на хълбока на нейния фреккойшер сграбчи десния крак на Аруула и я смъкна от животното. Бухнаха в снега.

За момент Аруула остана без дъх, когато потънаха в ледената белота. Почувства ръката на Радаан под брадичката си. Стискаше врата й като менгеме.

— Ще правиш каквото ти кажа! — изрече синът на вожда. Така е по-добре. За всички ни!

Аруула сви ръце, вдигна лакти и с все сила ги стовари в гръдния кош на Радаан. Той силно изохка. Клещите около врата й се отпуснаха.

Тя докопа ръката му и заби зъбите си в нея с все сила, докато усети вкуса на кръвта. Накрая той я пусна. Тя скочи и извади меча от ножницата.

Стисна дръжката с две ръце. Застрашително насочи острието към гърлото на лежащия в снега Радаан.

— Не знам какво сте намислили с Балоор! — изсъска тя. Но няма да позволя да навредите на Маддракс!

Радаан я гледаше втренчено, невярващ на очите си. С опрени в снега длани, внимателно се измъкна от обхвата на меча й.

— Той не е никакъв бог, Аруула, измами ни…

— Никога не е твърдял, че е бог. Балоор каза това. — Аруула го фиксира с поглед. — Къде го е повел Балоор?

— Той ни измами… — Радаан се изправи и изтръска снега от коженото наметало. — Чужденец е и ти чу, че не е дошъл сам. Изглежда, изобщо не я чуваше. — Искат да ни унищожат… Стоеше разкрачен и приведен напред. Сняг висеше по черните му къдри. Тъмните му очи неспокойно мигаха. От устата му излизаше пара на къси интервали.

— Говориш като дете, Радаан — каза Аруула хладно. — Кажи къде го води Балоор.

— До неговата огнена птица.

Аруула знаеше, че я лъже. И го усещаше. Отново пред вътрешното й око пробягаха тараци. Неясни картини от духа на Радаан. Всъщност не искаше ли Говорещият с боговете да предаде Маддракс на тараците?

— Не ме лъжи, Радаан — изсъска тя. — Знам пътя за мястото, където падна огнената птица. Не е този! — Погледна към фреккойшера. Животното беше спряло горе на гребена на ледника. Любопитно поглеждаше към нея. — Сега ще продължа да яздя. Разбрано ли е?

Свали едната си ръка от дръжката на меча, пъхна палец и показалец в уста и изсвири. Фреккойшерът се заспуска на големи скокове по ледника.

— Съблазнил те е. — Очите на Радаан се присвиха. — И ти си му се отдала! — Светкавично измъкна меча си. — Ти… жено на много мъже! — Омраза и огорчение изкривиха младото му лице в злобна гримаса.

— Нито дума повече, Радаан! — извика Аруула. Малко зад нея се изви снежен облак. Нейният фреккойшер пляскаше с крила и извиваше зеления си череп натам-насам. — Демон ти внушава това, което говориш! — Със застрашително вдигнато към младия воин острие на меча си тя се оттегляше крачка по крачка.

— Предупреждавам те, Радаан… — Кафявите й очи святкаха гневно.

Синът на вожда размаха меча си. С три крачки беше до нея. Със звън острието му разсече студения въздух и изсвистя към Аруула. Но тя се отдръпна настрани и вдигна оръжието си. С дрънчене се стовариха острие в острие.

Аруула нададе яростен вик.

— Искаш да ме убиеш ли, Радаан? — изстена тя.

— Ако искаш да живееш, избери мен! — Радаан вдигна меча над рамото си с двете ръце. — Ако ли не, никой не трябва да те има.

— Никога няма да бъда твоя — просъска Аруула.

— Тогава умри! — изръмжа Радаан. Втурна се към нея. Аруула вдигна меча над главата си, за да се предпази. Но мечът на Радаан се стовари върху нея с такава сила, че тя се олюля и падна по гръб в снега.

Радаан се нахвърли върху нея и отново замахна. Аруула се претърколи настрана, засили се при самото превъртане и стовари широката страна на меча си върху превързаното му бедро. Чу се грозно изпращяване. Радаан изкрещя и се строполи. Аруула беше счупила започналата вече да зараства кост на бедрото.

Тя се вдигна бързо от снега и насочи оръжието към ръката му, която държеше меча. Той изкрещя. Мечът му се изви във въздуха и се заби в снега на няколко крачки зад него.

Опря острието на меча си в гърлото му. Тежко дишайки, застана над него.

— Радаане, сине на вожда Зорбан, днес ще дам клетва, чуй ме добре.

Омраза и болка изкривиха лицето на младия момък. Беше блед и очите му сълзяха, докато гледаше втренчено Аруула. Воин, победен от жена, никога не забравяше това.

— Ако още веднъж вдигнеш меч срещу мен, ще те убия. Аруула говореше бавно и много тихо. — Кълна ти се в името на Вудан!

Тя пъхна меча в ножницата и изтича при своя фреккойшер.

— Почакай, Аруула! — изхленчи Радаан след нея. — Не ме оставяй тук сам!

Аруула се качи на седлото и дори не погледна към сина на вожда.

— Дий! — извика тя и заби токовете си в краищата на крилата на животното.

— Пристигнахме. — Балоор вдигна ръка и задържа ездитното си насекомо.

Матю Дракс се огледа учудено. Сигурно е бил в делириум, когато от мястото на катастрофата са го занесли в лагера. Но май му се стори, че тогава пътуваха дни наред. Погледна към слънчевото петно зад сивата стена на високата мъгла. Откакто потеглиха от лагера, не можеше да са минали повече от три часа.

Не беше в състояние да сподели учудването си с шамана. Няколкото откъслека от чуждия език, които междувременно знаеше, не бяха достатъчни. И така, той само въпросително погледна Балоор.

Той посочи равно, покрито със сняг място, което леко се издигаше отляво на една ледена стена.

Мат огледа местността. Да, беше приземил самолета в снежно поле. Но то не беше ли по-голямо от това тук? Скочи от фреккойшера и тръгна по снега към края на малката снежна площадка. Затъна до хълбоци.

При принудително кацане самолетът би оставил в ландшафта широка и дълбока бразда. Дори и през последните седмици да е валял непрекъснато сняг, такава бразда би се запълвала със същата маса нов сняг, както и повърхността от двете й страни. Следователно би трябвало да личи и след седмици.

Ала нямаше и следа от бразда.

Матю се огледа за шамана. Без да се помръдне, този седеше на гигантското насекомо и го наблюдаваше отгоре. Мат си помисли, че вижда как безкръвните му устни потрепват. Сякаш водеше беззвучен разговор със самия себе си. Или с някой от неговите богове. Или с дявола.

— Проклета смачкана мутра! — изруга мислено Мат. — Наистина ли ме изигра? — Обърна се и излезе извън площадката. Беше дълга поне двеста метра. Свършваше на около двайсет метра пред отсрещната ледена стена.

Не, местността, в която беше кацнал принудително, изглеждаше другояче. Но, добре — един поглед от ръба на снежната площадка и всичко ще му стане ясно. Ако долу виси самолетът му, всичко е наред. Ако ли не, тогава шаманът го е измамил.

Без значение е защо го е направил.

Макар инстинктивно да чувстваше, че нещата стоят точно така, Мат ускори крачка. Просто не можеше да си обясни защо Балоор трябваше да го смята за глупак и дори да го примамва в капан. Затова се противеше на реалността. Докато не я погледна в очите.

Нямаше никакъв самолет. Под снежната площадка, пред високия колкото човешки бой, подобен на пукнатина вход на пещера стояха гигантските черни зверове, които Аруула и нейните хора наричаха „тараци“. Петнайсет-двайсет екземпляра. Един от тях беше необикновено голям и имаше мръснобяла кожа с дълги косми. Подпираше се на нещо, което напомняше на Мат за свръхголяма бедрена кост. Животното оголи хищна паст, сякаш се хилеше. После изръмжа нещо, което би трябвало да прозвучи като „добре дошъл“…

За секунди Мат си помисли, че кръвта в мозъка му се вледенява.

Обърна се уплашено. Десетки зверове се приближаваха към него. В дълга верига вървяха тежко по снежната площадка. До ушите на Мат достигна пръхтене, мучене и свистене. А в гърлото му сякаш растеше кактус.

Зад гигантските плъхове видя Червеното око да хваща юздата на останалия без ездач фреккойшер. С големи скокове животните се отдалечаваха с шамана. Мат беше сам. Или не…

Отнов чу граченето под себе си. Погледна надолу. В подножието на снежната площадка жестикулираше Бялата козина. Вдигна дясната си лапа и го повика при себе си.

Мат се обърна. Веригата от гигантски плъхове се свиваше все повече и повече.

Аруула дръпна кожения ремък на юздата. Принуди фреккойшера да легне върху леда. Животното се подчини.

Покрай него Аруула се запромъква нагоре по ледената пукнатина. Ледените игли стърчаха от пропадналия ледник като забити в земята заострени колове. Аруула огледа през пукнатината отсрещната страна на долината. Два фреккойшера летяха към склона. На единия яздеше Балоор. Другият беше без ездач.

— В името на Вудан! — Аруула сви юмруци. — Предал го е на тараците…

Тя падна по гръб и се вгледа в дългата колкото копие пукнатина на леко надвесената стена на ледника над себе си. Защо направи това, Балоор… защо го направи?

Затвори очи и се вслуша. Пред вътрешното й око блеснаха столики картини на ламтеж и кръвожадност.

Тараците бяха съвсем наблизо. И бяха невероятно много.

Аруула преодоля отвращението си и се концентрира. С нежелание допусна чудовищните картини: разкъсани тела, болезнени викове, унизени същества. Тя потръпна.

И тогава долови един силен дух, който се усещаше като назъбеното място на ударен меч — остър, чуплив и твърд. Аруула се обърна от болка. За миг я заля вълна от властно опиянение и чувство за триумф.

Откъсна се от този ужасяващ дух и скочи. Това можеше да бъде само кралят на тараците — Рраар!

Аруула пое дълбоко въздух и избърса потта от челото си. Не би искала никога вече да подслушва такъв противен дух.

Покатери се на врата на фреккойшера и излезе от пукнатината на ледника. Върху планинския склон отгоре, на отсрещната страна на долината видя двете животни с Балоор да изчезват зад ледения гребен. Говорещият с боговете ще намери Радаан. Но дали ще се върне да търси и нея?

Аруула яздеше към близкия планински хребет, откъдето бе видяла да идва Балоор. Отново и отново се ослушваше. Предпазливо, нерешително. И колкото повече се приближаваше до планината, толкова по-отчетливо долавяше присъствието на тараците.

Спря животното. Със затворени очи още един път се вслуша в планината. Пред и зад нея — отвратителни кървави картини. Вече се намираше над тараците.

Космите по врата й настръхнаха. Една след друга преминаваха тръпките по раменете и ръцете й — жаждата за кръв на тараците беше непоносима.

Но тогава нейното вътрешно око долови един друг дух. Едно добро, силно сърце. От него се излъчваха решителност и сила. Духът на Маддракс! Аруула долавяше възбуда и напрегнатост. Но почти никакъв страх.

Тя си пое дъх. Маддракс беше жив. И, изглежда, не беше в непосредствена опасност. Какво ли възнамеряваха да правят с него тараците?

Аруула вярваше, че знае отговора. Гнусният дух, с който преди това имаше контакт, беше преди всичко жаден за власт. Власт над другите същества. Власт, която щеше да напълни складовете му с храни, без да е принуден да организира изнурителни ловни походи. Вероятно и той смяташе Маддракс за бог. А какво друго освен договорът с един бог можеше да даде повече власт на един предводител на орда?

Така ще да е — Рраар искаше да се съюзи с Маддракс. Един Вудан знаеше какво е платил на Балоор за предателството му.

На Аруула й стана ясно, че Маддракс може само за известно време да залъгва тараците. И че Рраар скоро ще прозре, че държи в своята власт човек, а не бог…

Обмисли план сама да проникне в системата пещери на тараците. И веднага го отхвърли. Може би щеше да успее да завлече със себе си в смъртта три или четири звяра. На по-голям шанс не разчиташе.

Сети се за синята птица. И картините, които преди няколко дни беше подслушала от духа на Маддракс. Вечерта, когато я беше отпратил. Споменът за обидната сцена късаше сърцето й. Тя отхвърли това чувство и се опита да си припомни картините, които бе видяла. Картини за неща, от които Маддракс спешно се нуждаеше.

Сети се за въже и нож, секира и амулети. Нищо, което сега би го спасило. Но другите неща, които никога преди това не беше виждала — странната желязна кука с дупка в единия край, тръбата от стъкло и метал…?

Аруула нямаше представа какви бяха тези неща, но беше сигурна, че духът на Маддракс свързваше тези тайнствени предмети с власт и сила.

„Той идва от чужда страна — каза си тя. — Защо пък хората там да не са в състояние от такива железни неща да извличат власт и сила? В края на краищата могат да летят по небето с огнени птици…“

Подкара фреккойшера и го удари с длан по предните крила. Той разтвори двата чифта крила и се вдигна в ледения въздух.

Малко преди настъпването на мрака Аруула стигна до мястото, където синята огнена птица на Маддракс беше паднала от небето…

Два гигантски плъха крачеха напред с факли. Опашките им възбудено шибаха земята. Мускулестите им фигури пружинираха при всяка стъпка.

Матю вървеше след тях, отдясно на Бялата козина, който беше с почти цяла глава по-висок от него.

Непрекъснато обръщаше дългата си муцуна към него и започна многословно да грачи. Мат не разбираше нито сричка. До този момент му беше станало ясно само че Бялата козина е нещо като крал на тараците и се казваше Рар или нещо подобно.

Зад тях вървяха поне двайсет други гигантски плъха. Мат долавяше стържещите им стъпки, чуваше ги да фучат и съскат помежду си.

Вървяха през силно разклонена система от коридори. От време на време трябваше да се навеждат, защото глинестият или скалист таван беше по-нисък. Мат забеляза много разклонения. Същински лабиринт. Някъде нещо крещеше. И отнякъде някой викаше.

Без съмнение плъховете притежаваха известен разум. Животните прокарваха хитро замислени системи от подземни коридори, да, но не можеха да палят факли. А кралят, изглежда, владееше и някакъв език.

Не ръстът им, не страховитият им вид, а очевидната им интелигентност шокираше най-много Мат. Мозъкът му търсеше обяснение за тези неща, докато вървеше до Рраар зад двамата факлоносци през системата от мрачни коридори.

Тараците не се държаха лошо с него, не се нахвърлиха върху него, за да го изядат, не го оковаха във вериги. А Бялата козина с кокаления боздуган, който сега носеше на рамо, дори не се отнасяше враждебно с него. Какво ли искаха от него?

Матю предположи, че и те го смятат за някакъв бог. Макар и досега да не се готвеха да се хвърлят пред него на земята като хората на Зорбан и не показваха никаква следа от страхопочитание и боязън, все пак Мат долавяше известен респект. Досега никой тарак не бе дръзнал да го докосне.

Коридорите водеха нагоре, подът ставаше по-скалист. Писъците и виковете се приближаваха. Вонята на мърша се смесваше с влажния, миришещ на глина въздух.

Изведнъж отляво се откри пещера. Повече от десетина тараци бяха клекнали на четирите си лапи пред входа й. Факлоносците се вмъкнаха вътре. Мат Дракс и Бялата козина ги последваха. Пресипнал човешки глас внезапно изстена на няколко крачки от тях. Факлите обляха пещерата с призрачна светлина. Беше толкова голяма, че в полумрака Мат не можеше да различи отсрещните стени. Също и тавана.

Факлоносците се понаведоха и задържаха пламъците надолу. Там зееше дълбока колкото човешки бой дупка. Един вид арена. Мат видя да се отдръпват някакви сенки, видя контурите на тела и чу човешки и животински гласове, които ридаеха и скимтяха.

Белият звяр до него изграчи някаква заповед. Запалиха се и други факли. Светлина огря дупката. Сякаш леден пласт налегна диафрагмата на Мат. Стори му се, че подът под него се олюлява.

— Не вярвам това да е истина… — простена той. Дупката беше пълна с живи същества. Мат преброи около шест-седем човека в кожи, изпокъсани наметки от плат или голи. Мъже, жени, едно дете. Някои го гледаха с широко ококорени очи. Надежда и страх светеха в тези очи. Други бяха втренчили апатичен поглед пред себе си.

Насекоми се отдръпнаха по протежение на отвесните стени на големия изкоп. Насекоми, каквито Мат никога преди не беше виждал…

Бръмбари, големи колкото кучета. Тараците им бяха откъснали крилата. Маса летящи твари, черни и космати, и големи колкото гъски, с разкъсани крила и отчасти откъснати крака се мятаха по пода на дупката. Дълги колкото крак пеперуди, чиито крака бяха завързани, се опитваха да се изкатерят по отвесните стени. На ръба на дупката стояха тараци, които ги събаряха отново долу.

Мат съгледа в полумрака и два фреккойшера. Как жално поклащаха натам-насам огромните си глави. Неясно различи изпочупените им скакателни крака и откъснатите им крила.

Между насекомите и хората се движеха бозайници. Зърна примати с бяла козина, почти е човешки ръст. И животни, които по големина и фигура му напомняха за говеда. Къси, тъпи рога стърчаха от главите им и сплъстената им козина висеше чак до пода.

Мат виждаше разхвърляни навсякъде вдървени крила, откъснати крака на насекоми, кости и човешки скелети…

Бялата козина до него посочи с широк жест ужасяващата сцена. Като че искаше с гордост да представи владението си.

Грачеше без прекъсване. Мат го погледна — да, звярът, изглежда, беше в най-добро настроение. Нещо като ухилване беше изписано на плъшата му физиономия.

Мат затвори очи и се обърна. Потресе се от отвращение. Никакъв кошмар не можеше да бъде по-ужасен. Не си въобразяваше — онова, което кралят на тараците му представяше, не беше частна зоологическа градина. Това беше… килерът с храната на неговото племе.

Стомахът на Мат се обърна. Облегна се на стената на пещерата. Притиснал чело до хладната глина, направи няколко дълбоки вдишвания.

Граченето зад него се усили. Кралят на тараците посочи вътре в дупката един загърнат в кожи мъж. Четири тарака се хвърлиха в дупката и сграбчиха мъжа. Той крещеше и отчаяно нанасяше удари около себе си, но те просто го изхвърлиха оттам.

Рраар натисна гърдите му със задните си лапи и го цапна с кокалния боздуган по главата. Мъжът мигновено загуби съзнание. Милостиво. Защото в следващия момент кралят на плъховете се наведе и с мляскащо-пращящ звук прегриза гърлото му.

Ужасът потресе Мат. Обърна се и повърна. След като белочетинестият звяр утоли глада си, изведоха Мат от пещерата. Залиташе до бодро грачещия Рраар и с мъка се държеше на краката си.

Внезапно кралят на плъховете млъкна. Мат забеляза, че козината на тараците пред него настръхна. Пред един видимо висок вход на пещера спряха, факлоносците осветиха вътре и изфучаха, а Рраар нададе яростен крясък.

Даде на Мат да разбере, че трябва да погледне навътре. Мат преглътна и се провря между двамата факлоносци. Лъчът светлина падаше върху чернокафяво тяло с масата на слон.

— Боже — изстена Мат, — що за кошмар е това? — Видя два крака с нокти като на хищна птица. Ръждиви вериги ги придържаха към два дървени кола. Всеки от тях беше забит в земята на разстояние десет крачки от животното.

Мат различи подобна на люспи перушина. Прекършени, крилата му висяха в задръстения от купчини изпражнения под. Жълти очи с тясна вертикална цепка в средата грееха срещу Мат.

Очи на кукумявка, помисли си той. И осветеното от факлите птиче лице фактически напомняше на Мат за кукумявка. Извит клюн стърчеше от люспестото лице.

Мат се отдръпна назад в коридора. С края на кожената наметка избърса студената пот от лицето си. Помисли си, че разбира какво искаше да му покаже Рраар — вида на най-върлия си враг.

После стигнаха до една куполообразна пещера. Много коридори се съединяваха с нея, един от тях — дори в най-горната част на куполния свод. В средата на пещерата имаше камък с паралелепипедна форма. Кралят на зверовете, изглежда, го използваше за трон.

Мат се чувстваше като в транс. Мъчеше се да запази спокойствие и употреби всичкото си самообладание, за да не побегне с вик. Събра сили. Ако все още имаше някакъв шанс за него, беше в това отново да възвърне поне на половина хладния си разум.

Падна му се съмнителната чест да седне на тронния камък. Донесоха му мръсна делва с вода. В нея плуваха остатъци от сняг. И паница с храна му поднесоха. Това нещо изглеждаше зеленикаво и тинесто. Мат не се докосна нито до водата, нито до храната.

В пещерата не влизаше никаква дневна светлина. Мат отдавна беше загубил чувството за време. Дали беше настъпила нощта? Дали навън отново избелялото слънчево петно не се промъква над снежните върхове? Колко време преживяваше този кошмар, откакто логиката му подсказваше, че трябва да е сън, реалността обаче беше неоспорима.

Ако в лагера на варварите се беше вкопчил във възможността да е кацнал в забравена от цивилизацията област, зверовете: гигантските плъхове и скакалци чудовища, подобното на кукумявка същество и странните животни в ямата, водеха само до едно заключение — вече не се намираше на Земята. Или не във времето…

Сега най-сетне Матю Дракс започна да приема онова, което духът му толкова дълго се противеше да повярва. И той щеше да отнесе това прозрение със себе си в смъртта. Много скоро. И в това вече не се съмняваше.

Бялата козина заобиколи камъка и заговори със съскащи и свистящи звуци. По едно време Мат разбра какво иска от него Рраар. Беше толкова просто, че Мат се учуди, че едва сега го проумя.

Рраар искаше Маддракс със своята божествена сила да му помага в борбата с неговите най-люти врагове. Срещу тези подобни на кукумявки твари с люспеста броня. В края на краищата беше бог с неограничени възможности.

Матю Дракс се страхуваше, че ще трябва да разочарова краля на плъховете. И с ужас се запита какви последствия би могло да има това за самия него…

Фреккойшерът не се помръдна повече. Опрян на коленете на предните си крака, беше забил глава в снега. Беше изтощен. С напълно изчерпани сили. Вероятно щеше да умре.

Вчера преди обед Аруула се беше качила на животното, за да язди през ледената планина — отначало до пещерното убежище на тараците, после до огнената птица и обратно. Сега матовият слънчев диск на новия ден тъкмо се измъкваше от планинските върхове.

Свали тежкия контейнер, който беше извадила от трона на огнената птица и завързала здраво с ремъци към седлото на фреккойшера и го постави на лявото си рамо, а едно въже — на дясното.

Под една заледена скална издатина седна в снега и се загъна с кожите. Наведе горната част на тялото до бедрата си и се заослушва.

Бързо се промъкна през гъмжилото от хищни и кръвожадни образи и стигна до духа на Маддракс. Той се чувстваше уморен и изтощен. Но не и като дух, който се намира в непосредствена опасност.

Аруула въздъхна. Опасенията й все повече и повече се потвърждаваха. Рраар искаше да спечели Маддракс за съюзник. Съвсем определено беше така. Може би Маддракс привидно щеше да се съгласи с това. Може би щеше да спечели време. Но Рраар беше хитър. Скоро щеше да забележи, че Маддракс нито е бог, нито пък има намерение да поддържа ловните му походи.

Часовете на Маддракс бяха преброени. Аруула трябваше да се добере до него. Някак си. Трябваше да му занесе странните неща, които се намираха в плоския, тъмнозелен сандък. Неща, които щяха да му дадат власт и сила.

По-късно стоеше безпомощна пред планинския хребет. Дали не трябваше просто да проникне в някой от тунелите? Това й се стори твърде безсмислено. Обърна се и погледна изтощения фреккойшер. В мозъка й просветна една идея. Едно безогледно дръзко хрумване, толкова дръзко, че й се зави свят…

Остави меча си зад една скала и задърпа фреккойшера след себе си. Крилата му висяха отпуснати върху зеленото тяло и потрепваха. По фината му козина просветваше пяна. Непрекъснато някой от шестте му крака се подгъваше. Но накрая Аруула успя да доведе животното до един от входовете на лабиринта на тараците.

— Маддракс! — извика тя, колкото й глас държеше. — Тук съм!

След секунди четирима тараци се стрелнаха из тъмния тунел, фучейки и с наежена козина, обградиха жената.

— Трябва да отида при бог Маддракс! — каза Аруула с твърд глас. — Той ме повика. Аз съм негова служителка. — Посочи фреккойшера. — А това е подарък за Рраар, вашия крал! — Тараците показаха кучешките си зъби и заплашително се приближиха. Аруула повтори думите си на всички диалекти, които знаеше.

Най-сетне козината на зверовете се успокои. Стори й се, че специално името на бог Маддракс ги накара да се заслушат внимателно. Те се спуснаха на предните си лапи и започнаха да дискутират с писукане и грачене. Най-после двама от тях се втурнаха обратно във входа. Махнаха с лапи към Аруула да ги последва. Другите двама вървяха след тях с изтощения фреккойшер.

Коленете на Аруула се разтрепераха, когато навлезе във влажния мрак на лабиринта. Усещаше в гърлото и слепоочията си ударите на собственото си сърце, което тремолираше толкова силно, като някой от барабаните, с които хората от островното царство на нейната родина си предаваха съобщения на големи разстояния.

Заведоха Мат обратно при подобното на кукумявка същество. Рраар изпрати неколцина от своите тараци в пещерата затвор на гигантското животно, за да забият факли в стената. Свършиха тази работа с наежена козина и с тела, плътно прилепнали до стените.

Подобното на кукумявка същество разпери чернокафявите си люспести крила и нададе продължителен крясък. Жълтеникава слюнка капеше от острия му клюн и падаше с плясък по пода на пещерата. Мат разбра, че е напълно изтощено от глад. С всичка сила дърпаше веригите.

Тараците с писукане се отдръпнаха в тунела. Дясната лапа на Рраар се сключи около ръката на Мат, лявата лапа посочи страховитото същество. Рраар изграчи възбудено, тупна подканящо Мат по гърдите и отново посочи най-злия си враг.

Матю разбра. Кралят на плъховете искаше да изпита божествената му власт. Искаше да види как от тавана на пещерата пада огън или как Мат пронизва с мълнии люспестата птица.

Енергично жестикулирайки, Рраар се отдалечи от Мат. Другите тараци се присъединиха към господаря си. Появиха се в мрака на коридора пред пещерата. Мат чуваше само възбуденото грачене на Бялата козина. Сякаш казваше: „Е, хайде де! Дай да видим какво можеш.“

Мат стоеше като закован. Безпомощно размахваните крила на люспестата птица довяваха в лицето му развален въздух. „Свърши се — каза някакъв глас в него. — Все едно че си мъртъв. Веднага ще забележат, че «божествената ти власт» не е нищо повече от блъф и тогава…“

Безкрайна умора завладя Мат. Почти съжаляваше, че трябваше да умре, преди да е узнал какъв беше този побъркан свят, където беше попаднал като корабокрушенец.

Но нещо в мозъка му не се примиряваше със смъртта. Разсъдъкът му продължаваше да работи. И когато погледът му се спря на дървените колове, на които бяха закрепени веригите за краката на люспестата кукумявка, у него проблясна мъглява надежда.

Дървените колове! Ако успееше да ги изтръгне от пода… Ако пуснеше чудовищната кукумявка…

Зад него в тунела се чуха викове, грачене и подсвирване. Отначало Мат си помисли, че тараците вече са загубили търпение, тогава забеляза, че възбудата съвсем не е свързана с него. Същевременно чу метален шум, сякаш някой гигантски скакалец свива крилата си.

Тогава долови човешки глас. Гласът на Аруула! Приближаваше се светлина от факла. И тогава варварката застана пред краля на плъховете. Страх проблясваше в кафявите й очи, но тя се мъчеше да се държи гордо и самоуверено. Посочи към него, към Мат, после към самата себе си. Мат не разбираше какво казва тя, но когато Рраар въпросително го погледна, той инстинктивно кимна и махна с ръка на Аруула да дойде при него.

Изглежда, беше постъпил правилно. Аруула се приближи с бързи крачки. И тогава Мат видя в треперещите й ръце плоския, маслиненозелен контейнер.

Аварийният пакет от самолета!

Погледна смаяно Аруула.

— Ти си… — Потърси думите. — Ти си великолепна жена…

Чист адреналин заля тялото му, когато осъзна шанса, който му се предлагаше. И разумът му заработи с прецизността на компютърен процесор.

С жестове даде на Рраар да разбере, че вече е готов да демонстрира божествената си власт. Тараците отново се отдръпнаха в тъмния тунел.

Тогава Мат постави на пода контейнера от подсилен със стъкловлакна изкуствен материал и го разтвори. Люспестата птица следеше действията му с жълтите си очи.

Светлина от факла падна върху безброй преградки. Нож, компас, бинокъл, запалка, секира, двайсетзаряден армейски пистолет с два резервни пълнителя, пакетче пластичен експлозив и капсули, химически факли, прожектор, сигнален пистолет, сигнални гранати — всичко, каквото му беше нужно, дори и повече.

Движенията на Матю станаха светкавични. Пъхна секирата с късата дръжка в ръката на Аруула, посочи единия от дървените колове, за които беше завързано подобното на кукумявка същество, но същевременно й даде да разбере, че трябва да почака. Варварката веднага разбра.

Тогава Мат извади пластичния експлозив от преградката му и отчупи една трета от него. Пъхна вътре един подобен на цигара капсул и пусна остатъка в униформения си панталон. После изтича до входа на пещерата.

Шумолене и писукане откъм тъмнината. И въпросителното грачене на краля на тараците.

— Готово, Рраар! — извика Мат към тъмнината. — Сега Маддракс ще ти демонстрира силата си! — Изведнъж в тунела настана мъртва тишина. Със завъртане на върха на пръчката Мат постави взривателя на най-малко време — пет секунди.

Повдигна рамене.

— Съжалявам, гадино, аз съм само човек! — С тези думи хвърли пластичния експлозив в мрака и скокна обратно в пещерата.

Оглушителна детонация, светкавица. Стените на пещерата потрепераха. От тавана се посипа кал. Чудовищната кукумявка нададе пронизителен вик, а в тунела пред пещерата се надигна многогласен крясък.

Мат кимна на Аруула.

— Сега!

В същия миг взе сигналния и армейския пистолет от контейнера.

С три силни удара на секирата придружителката му преряза дървения кол. Веригата с дрънчене се стовари на пода, когато люспестото същество я дръпна към себе си. Вече неограничавано в движенията си, веднага се наведе към втория кол, оглозга го с клюна си и накрая освободи и втората верига, с която беше завързан кракът му.

С притиснат към стената на пещерата гръб, Аруула протягаше две факли срещу гигантската кукумявка, а Мат се беше прицелил със сигналния и армейския пистолет в люспестите гърди на чудовището.

Но то, изглежда, не проявяваше ни най-малък интерес към тях. Само погледна бегло в тяхна посока, после с плясък на крилата си се понесе извън пещерата. След секунди ужасяващ хор от крясъци от страх и ужас изпълни лабиринта на тараците.

Мат и Аруула изчакаха няколко минути. Тогава покрай стената опипом излязоха от пещерата. Навън в тунела прожекторът на Мат освети разкъсания труп на Рраар. Този крал беше мъртъв — и никога нямаше да има наследник на трона му.

Почти необезпокоявани, Мат и Аруула стигнаха до един изход. Само на два пъти малка тълпа тараци се опитаха да ги нападнат. Една сигнална ракета беше достатъчна, за да ги обърне в паническо бягство. Останалите без водач зверове бяха заети единствено с отърваването на собствените си кожи…

Ордата на Зорбан ги обгради с ликуване. Няколко облечени в космати кожи фигури се хвърлиха върху влажната земя.

— Тенк фа туу, Вудан, хонуур фа туу, Маддракс…

Напълно изтощен, Мат се отпусна на един камък до входа на колибата си. Хората на Зорбан го опипваха. Лицата им сияеха. Очите на старата Цурпа бяха насълзени.

Аруула стоеше малко по-настрана и се подпираше на меча си. Замръзнал сняг и лед бяха полепнали по сплъстената й грива. Сякаш беше вплела в нея бели стъклени перли.

Бяха пътували два дни и една нощ. Пеш. Фреккойшерът на Аруула беше убит при експлозията.

Мълчаливо газиха през снежната и ледена пустош, катериха се по ледници и тесни била. Нощта прекараха под една скална издатина, плътно притиснати един към друг и завити в кожите.

Още отдалеч мъжете и жените воини на Зорбан ги видяха да се спускат към долината. Ликуването в лагера беше неописуемо…

Само Балоор не ликуваше. Мат видя шамана с кокалестото лице да стои пред палатката си. Със скръстени на гърдите ръце наблюдаваше оживлението пред колибата на бога.

Тлъстият Зорбан се клатушкаше, жестикулираше и басът му ръмжеше. Аруула се приближи. Междувременно беше в състояние да превежда прости изречения. Мат се удивляваше на интелигентността и способността на тази жена да разбира смисъла на нещата.

Тя посочи колибата на Говорещия с боговете.

— Балоор казва — тя посочи Мат, — Маддракс не бог. Тараците щели ядат него.

Матю горчиво се засмя. Проклетият негодник е искал да го прати в ада. И за малко да успее.

С двете си длани се удари по гърдите.

— Жив съм! Балоор е изпълнен със завист! Иска да бъде нещо повече от един говорещ с боговете. Иска да го почитат като бог! Затова ме предаде на Рраар!

Кимна към Аруула. И тя преведе. Мат беше сигурен, че е разбрала най-важното.

Сега Мат видя уплашени лица около себе си. И колкото по-дълго говореше Аруула, толкова по-мрачно ставаше лицето на Зорбан. Изглежда му предаваше в подробности събитията от последните четири дни. Вероятно и каква роля беше изиграл в тях собственият му син.

Накрая чорлавият вожд се обърна и махна с ръка на Балоор да дойде. Той гордо се приближи. Бледото му сбръчкано лице беше студено и недружелюбно. Спря на няколко крачки от Мат. От червените му очи бликна омраза, когато погледна русия мъж. Със съскане избълва няколко думи.

— Всичко лъжа, казва той — преведе Аруула, — а ти докаже, че бог си.

Мат бавно кимна. „Тя знае, че съм човек — помисли си той, — Зорбан и ордата му не знаят…“

Изведнъж доби чувството, че може би е по-изгодно нещата да си останат така.

— Ще отида в колибата си — каза той уморено. — Когато настъпи нощта, Маддракс ще докаже, че е бог.

Аруула преведе, Зорбан кимна, възбуденото шушукане се усили. Мат се оттегли в обиталището си.

Привечер Аруула дръпна кожената завеса на входа. Отпусна се до него. Седеше с кръстосани крака пред него. Погледът й беше сериозен.

Дали се страхуваше от предстоящия избор? Мат се изправи и я погледна въпросително, факторът на най-голямата несигурност беше тя самата. Пред нея се беше открил. Като човек, а не като бог.

— На моя страна ли ще си? — попита я тихо.

Тя се потупа по гърдите и го посочи. Тогава кръстоса пръстите на двете си ръце и разтърси сключените си ръце пред гърдите си.

Мат я улови за китките и й целуна ръцете.

— Благодаря. — Аруула се откъсна от него и се стрелна навън. И Мат вече знаеше, че в този загадъчен чужд свят е срещнал човек, на когото може да разчита.

След настъпването на мрака изпълзя от колибата си. Взе със себе си една сигнална граната и ракетния пистолет. Бавно тръгна нагоре по долината. Всички членове на ордата излязоха пред палатките си и го наблюдаваха. Също и раненият син на вожда беше изнесен навън.

Мат се изкатери над водопада. Горе разпростря ръце и ги протегна към небето.

— Да бъде светлина! — С тези думи метна сигналната граната срещу заледената скална стена. Зеленикава светкавица блесна над ледените формации и над водопада. В продължение на минута от стената струеше ярка светлина.

Малко преди да угасне, Мат вдигна сигналния пистолет.

— … и ако има някой, който да ме измъкне от този кошмар: Побързайте! — Искаше да изкрещи тези думи, но гърлото му беше като завързано, та от устните му излезе само шепот. Алена ивица се заби в нощното небе, описа широка парабола и накрая се пръсна на хиляди блестящи искри.

Мат си мислеше за „Кристъфър-Флойд“. Тъга и потиснатост обзеха сърцето му, когато отново се заспуска по долината. Сети се за своите другари. Ървин, Ханк и Джени. Къде ли са сега? И какво е станало с двамата учени — Дейв Макензи и Джейкъб Смайт?

Ако хората на Зорбан го приемат като пратеник на Вудан, щеше да ги потърси. Ако ли не, ще трябва да се опита да го направи сам.

Сам… или заедно с Аруула?

В лагера го посрещнаха уплашени и изпълнени с благоговение хора. Падаха ничком пред него и му се кланяха и го славеха. Мат приключи демонстрацията си с една от петте химически факли, която извади от униформения си панталон. Държеше пред гърдите си пръчката за двата й края, обърна се към шамана и му подвикна:

— Виж това, Балоор, обесник такъв!

Тогава изви пръчката, докато се прекърши и двата химикала се смесят. За членовете на племето трябваше да изглежда сякаш от ръцете му излиза течен огън. Прозвуча колективен вик.

Също и Балоор изглеждаше впечатлен, но той само изджавка няколко язвителни изречения.

Мат погледна въпросително Аруула.

— Зла магия — преведе тя. — Решете кой ще ви води към Южната земя, неистинският бог или аз, Балоор.

— Маддракс! Маддракс! Маддракс! — екнаха повече от трийсет гърла.

Зорбан сгълча Балоор. Отиде при него, улови един амулет от изсушени дребни животни, който Балоор носеше на врата си, и с един замах го откъсна. После с протегната ръка посочи планинските върхове.

Недвусмисленият жест нямаше нужда от обяснения с думи.

В утринния сумрак на следващия ден Балоор помъкна от лагера своя вързоп и едно седло. Оседла фреккойшера си, привърза денка под корема му и се покатери на животното. Кожената му наметка и ресните на качулката му се развяваха от студения вятър, когато яздеше на излизане от долината, без нито веднъж да се обърне назад…

Ордата мълчаливо гледаше след него. Предчувствието на Матю Дракс не беше добро…

ЕПИЛОГ

Мрак. Въздухът беше леденостуден. Всяко вдишване пареше в носа и гърлото. Джейкъб Смайт опипа скалната стена до заклинилата се косо в пукнатината седалка на втория пилот. Лед.

— О, по дяволите…! — Изчака докато дишането и бесният ритъм на сърцето му се успокоят. Скокът с катапултиращата седалка беше го довел до безсъзнание за няколко секунди. Черепът под шлема му го болеше. Вероятно се беше ударил челно в предната ледена стена на скалната шахта, в която се беше заклещила седалката му.

Няколко дълбоки вдишвания, няколко минути автогенен тренинг. Болката отслабна, зашеметеността изчезна, честотата на пулса му се забави.

Разумът му започна да работи. Мъгляво и тромаво отначало. После съвсем бистро. Правеше теоретично степенуване на необходимите за оцеляването му стъпки, фенерчето! Първо трябваше да намери фенерчето.

Смайт сви краката към тялото си. Някак си трябваше да успее да стигне до контейнера с аварийния пакет. Освободи коланите и опря ботуш в страничната тапицерия на седалката. На кой идиот му е хрумнала идеята да постави спасителния контейнер под седалката…!

Най-сетне пръстите му напипаха платнения калъф на контейнера. А после и ръба на капака. Отвори контейнера.

Необходими му бяха три засилвания, тогава ръката му стисна фенерчето във вътрешността на аварийния пакет. С пъшкане го извади.

Насочи го право нагоре. Лъчът срещна опънатия парашут. Беше се закачил за странни ледени сталагмити на повече от десет метра над Смайт. Стърчаха като бодли от четирите страни на обледенената скална пукнатина. Някои от тях — с човешки ръст.

— Да го вземат дяволите…! — Професор Смайт насочи светлината надясно и наляво над седалката. Лявата страна на облегалката за главата се беше забила в леда. Десният ръб на седалката лежеше на ледена издатина.

Натискът на седалката щеше да разтопи леда. Може би след час, може би по-късно. И тогава щеше да виси само на няколко въжета в тази проклета шахта.

Смайт насочи светлината надолу. „Къде, по дяволите, се намирам…“

Ругатнята остана в гърлото му. Под него, като в някакво гнездо, цареше хаос от пера, парченца космата кожа, кости и нечистотии. Вътре — стройни животни с къс косъм, с тъпи муцуни и къси, остри уши. Стояха на задните си крака. Със свити пред гърдите предни лапи, хвърляха любопитни погледи нагоре към Смайт. — Хиляди дяволи, какво е това…? — прошепна Смайт. Но колкото по-внимателно осветяваше широкото повече от двайсет метра гнездо, толкова повече на брой ставаха. Всъщност изглеждаха съвсем мили. Ако се абстрахираме от факта, че този вид му беше напълно непознат.

Черната козина на животните беше с бели шарки. Минаваха напряко през главата, гърдите и корема. Задните лапи бяха свръхпропорционално големи, почти като на кенгуру. Предните лапи изглеждаха като хватливи крайници на примати. Тъпите муцуни лъщяха с влажен и черен блясък. От ъглите на влажната им паст стърчаха много остри зъби.

Смайт мислеше спонтанно за кенгуру, кръстосано първо с някакво всеядно животно, а после с видра.

— Вие изобщо не съществувате… — изграчи Смайт. Едно от големите горе-долу колкото заек животни се наведе и изгърби. Подви глава. Ъгълчетата на устата му се разтегнаха до над ушите. Козината по муцуната му се нагъна. Гърлено ръмжене се отправи нагоре към Смайт. Дъхът му секна.

Тогава звярът се засили. Ноктите му задращиха по опорите на седалката, после цопна в гнездото.

Скочи следващото животно. После още едно и още едно. Ръмженето премина в съскане. Скачаха все по-високо. Сякаш страховитото им гнездо беше някакъв трамплин.

Смайт прибра краката си и затвори очи. Чуваше ги под себе си да падат и наново да скачат. Чуваше дращенето на ноктите им съвсем близо до краката на седалката. Гърлото му се готвеше да нададе вик. Сърцето му галопираше в тесните гърди като ранена дива свиня. Не можеше повече да задържа водата в мехура си.

Докато летателният костюм между бедрата му подгизваше от топлата течност, от гърлото му се откъсна вик, пронизителен и остър. Крещеше и се задъхваше, притисна се плътно към седалката и затрепери с цялото си тяло.

— Вие изобщо не съществувате! — крещеше той. — Махайте се! Никога не ви е имало!

Един от зверовете заби нокти в тапицерията при краката. Изръмжа към него. Друг се вкопчи здраво в козината на първия и по раменете му се покатери на седалката.

Смайт изкрещя и зарита с крака, крещеше и тъпчеше, крещеше и тъпчеше. Животните паднаха обратно в гнездото. И отново едно от тях се вкопчи в ръба при краката на седалката.

— Аз съм професор д-р Джейкъб Смайт, ръководител на астрономическия отдел при BBC на САЩ! — крещеше ученият. — И ви казвам: Вие не съществувате! — Натисна с крак. Връщай се обратно в ада!

Сега животните заскачаха в секунден такт. Гласът му премина във фалцет.

— Махнете се! Да ви няма! Оставете ме на мира! Ревеше като побъркан. Пяна изби по ъгълчетата на устата му.

Изведнъж под него прозвуча притъпен вой. Нападенията на животните рязко спряха. Вместо това само фучаха и съскаха. Лъчът на фенерчето заигра, когато Смайт го насочи надолу. Над гнездото и съскащите животни паднаха сенки. Големи сенки. Сенки на човешки тела.

Смайт стисна фенерчето здраво с двете си ръце. Долната му устна трепереше като развяван от вятъра плат. Коленете му се блъскаха едно в друго.

Не бяха хора! Бяха големи колкото хора, имаха фигури на хора, движеха се като хора. Но лицата им…

Не бяха хора. Или все пак? Омацано облекло от груба материя висеше до коленете на мършавите им тела. И тези лица…

— Изчезвайте обратно в ада — мънкаше Смайт. — Махайте се обратно в кошмара…

Погледнаха нагоре към него. Лицата им бяха като на праисторическия човек, чието мумифицирано тяло беше намерено преди почти двайсет години в ледника на Йоцталския дял на Алпите: жилави, намачкани, съсухрени. И бяха с цвета на нечист восък за свещи.

Погледнаха към Смайт само за части от секундата. Тогава със секири с дълги дръжки започнаха да нанасят удари по зверовете в гнездото. Трима от тях имаха копия с лъскави метални върхове. Мушкаха в гнездото при краката си.

Смайт се свлече в седалката. В ретината му пламтеше картината на мумиеподобните лица. В мозъка му се взриви на хиляди и хиляди искри всичко, което досега беше смятал за действителност. Чуваше под себе си съскането, писукането и ръмженето на черните животни. Чуваше тъпите удари на секирите, чуваше как се разкъсва месото, в което влизаха остриетата на копията, и задъханото дишане на лицата мумии. И тогава… Тишина.

Останал без дъх, Смайт се ослушваше, без да посмее отново да погледне под себе си. Отдолу шумеше и пращеше. Изглежда, лицата мумии се настаниха в гнездото. Шумът от дъвчене и силно мляскане се усили. Мляскане и жадно гълтане.

Смайт стисна фенерчето по-здраво, като същевременно намираше опора в него. Чувстваше как краката му трептят, сякаш нервите му се бяха превърнали в мравешки пътеки. Под него — шумно мляскане и преглъщане…

И ръцете му трептяха и го сърбяха, както лицето и кожата на главата му. Той се изкиска.

— Какво правите там долу…? — Кискаше се все по-силно. Сигурно няма да… — Избухна в умопомрачителен смях.

Жадното преглъщане и мляскане под него секна.

Някак си успя да вдигне фенерчето. Светлината се насочи към гнездото. Седемте лица мумии тъкмо се изправяха. Сега между костите и перата лежаха много безжизнени тела. Някои все още потрепваха. Други изглеждаха така, сякаш бяха попаднали между зъбните колела на старинна мелница.

Лицата мумии погледнаха нагоре към него. Тихо и любопитно. Като зверовете преди това. Смайт видя окървавените им секири и копия, подпрени на скалната стена. И видя, че ръцете на фигурите вече не бяха с цвета на мръсен восък. Бяха окървавени до лактите.

Един посочи нагоре. В седемте човешки фигури настъпи раздвижване. Започнаха да се катерят по ледената шахта. Нагоре към Смайт.

— Стойте… стойте си долу! — изграчи професорът. — Не искам вие да… да…

Без припряност се изкачиха срещу него. Седмината.

— Аз съм професор д-р Джейкъб Смайт… — Дишаше запъхтяно. Тялото му се тресеше, сякаш всяко вдишване му струваше безкрайно напрежение. — Аз съм астрофизик…

Той се изкиска и вдигна лявата си ръка в отбранителна поза. С дясната си ръка осветяваше катерещите се към него мумии. Първата беше само на едно тяло разстояние. Смайт видя, че устата й беше оцапана с кръв. От нея святкаха кървави, остри зъби.

— …и специалист по комети. Сигурно сте чували за „Кристъфър-Флойд“ — Нададе дрезгаво хихикане. Фенерчето се изплъзна от влажните му ръце. Стана тъмно като в рог.

— Сигурно в последно време често сте ме виждали по телевизията! — извика той с гърголещ смях. — Професор д-р Смайт съветник на президента…

Седалката му се олюля. Чу как някаква ръка опипа тапицерията. И тогава някой докосна крака му…

2.

Йо Цибел

Градът на прокълнатите

Бурята фучеше през заледените скални пукнатини. Понякога воят наподобяваше стотици едновременно свистящи във въздуха мечове. После отново се чуваше като жален вик на умиращо елуу.

Ниско и сиво, небето се беше надвесило над върховете на насечената от пропасти ледена планина. Сякаш беше от нечист калай.

Малкият вход на пещерата в планинския склон над ледника почти не се забелязваше от отсрещния хребет. Тесен и по-нисък от човешки бой, той се открояваше на височина половин хвърлей камък в заледената скала.

На две-три крачки от входа на пещерата беше приклекнала една загърната в опърпана кафява кожа фигура. Балоор, Говорещият с боговете.

Като в транс извиваше горната част на тялото си. Наушниците на кожената му качулка се потриваха от раменете му. Напрегнатата съсредоточеност придаваше на кокалестото му, набраздено от хиляди бръчки лице вид на маска. Очите му бяха полузатворени. Тесните, безкръвни устни се движеха почти безмълвно. Само понякога от гърлото му излизаше пресипнало мърморене.

— Чуй ме, господарю на мрака. Чуй ме, о ужасни Оргуудоо…

На около крачка пред кръстосаните му и загърнати в кожи крака лежеше човешка глава, заобиколена от вързопи с тор. Малки снежни бучки висяха в сплъстената дълга брада на отсечения череп. Изглеждаше, сякаш по разкривените му сини устни все още трептеше предсмъртният вик на убития, а в бялото на невиждащите му очи се отразяваше оскъдната светлина, която се процеждаше отвън.

— Балоор, твоят роб те зове — мърмореше облеченият в кожи мъж. — Чуй ме, Оргуудоо… — Полюляванията му се забавиха. Отвори очи и впери поглед в отрязаната глава. Ирисите на Балоор хвърляха червеникави отблясъци. — Чуй ме, господарю на мрачната бездна!

Малко зад него, до стената на пещерата, бяха подпрени бойната секира с дълга дръжка на Говорещия с боговете и неговият лък. До тях — завит вързоп кожени чергила, дървени прътове, стрели и суха тор. Освен тор тук в ледовитите райони далеч над снежната граница почти нямаше друг горивен материал.

Отдясно на себе си Балоор беше поставил една голяма и една много малка кожена торба. В голямата имаше нож, железни върхове на стрели, парчета кремък и няколко кълба животински жили и разни торбички и пакетчета с листа, корени, екстракти от цветове и прахове от изсушени животински органи. Все неща, които му бяха нужни при заклинателните ритуали или за лекуване на болести.

Секирата, лъкът, чергилото и коженият чувал — повече неща не можеше да вземе със себе си, когато преди седмица беше принуден да напусне ордата.

Костеливата ръка на Балоор се вмъкна в малката кожена торба.

— Излез от ужасяващия си мрак. — Извивките на горната половина от тялото му станаха по-бързи, гласът му — по-настойчив. — Удостой ме с честта на величественото си присъствие…

Отново извади ръката си от малката торбичка с три-четири трохи от някаква изсушена маса между пръстите и я поднесе към устата си.

Изсушената червена мухоморка беше горчива и сладникава на вкус. Балоор използваше отровната субстанция само за облекчаване болките на тежко ранените. Или при особено трудни заклинания за осъществяване на контакт със света на духовете.

След като вождът Зорбан го прогони от ордата, Балоор в продължение на три дни премина през покрити със сняг планински възвишения, глетчери и заледени пространства. Обратно към лагера, в който преди почти два месеца ордата беше нападната от тараците. И където видяха да се носи по небето синята огнена птица.

Балоор извади един от загиналите воини от снежния му гроб и отдели главата от трупа. Внимателно разряза тялото на парчета и постепенно ги размрази. Зорбан му беше дал храна само за три дни. Месото на загиналите щеше да поддържа живота на Говорещия с боговете още седмици наред. Но той нямаше намерение да остава толкова дълго в тази дива пустош. Този ден, още преди слънцето да хвърли червените си отблясъци върху нощното небе, Балоор се спусна долу в снежното поле пред ледника и изрови главата на падналия воин.

За да се призоват толкова близо демоните на мрачната бездна, както Балоор планираше, имаше нужда поне от главата на мъртвец. По-добре щеше да е живо животно. А най-доброто, естествено, жив човек.

Горната половина от тялото на Балоор се изпъна. Отвори уста, сякаш изпитваше болка. Показаха се дълги, пожълтели зъби. Завъртя очните си ябълки и издаде гъгрещо хъркане. Червената мухоморка действаше.

Съвсем бавно горната част от тялото му започна отново да се поклаща. Ръцете му се впиха в твърдата кожа на наметката. Отново замърмори със задъхване:

— Ела, Оргуудоо. Покажи се, о страшни…

От изгрев слънце седеше пред отрязаната глава. Само още два или три часа и избелялото петно на слънцето отново щеше да изчезне в мъгливото небе.

Изведнъж Говорещият с боговете млъкна. Отвори очи, долната му челюст увисна и започна да трепери. Впери втренчен поглед в замръзналия под.

Вместо сняг, сега между космите на брадата висяха водни капки, фини вадички вода се стичаха от брадата, намираха си път по синкавобялата кожа на бузите и пропълзяваха в почти виолетовите уши на отсечената глава.

Внезапно пещерата се изпълни с воня на гнило. Натрупаната около черепа тор започна да дими. От нея излизаха малки пламъчета. И изведнъж лишеният от труп мъртвец раздвижи устни.

— Какво искаш от мен, че ме призоваваш толкова близо до себе си, Балоор?

Не беше човешки глас — беше грачене и пращене, сякаш се късаше плат или дърво се разпадаше на трески. Балоор се просна на пода на пещерата. Задъхваше се като човек, който се задушава. Гръбната му мускулатура се сгърчи, а ръцете му започнаха да треперят. Искаше да говори, но не можеше да издаде нито звук. Случваше се едва за втори път през живота му да призовава демона толкова близо до себе си.

— Говори, Балоор, защо ме повика? — Гласът на мъртвия отекна стократно в мрака на пещерата.

Балоор вдигна глава. Насили се да си поеме дълбоко въздух. Вонеше на тор и сяра и на омазана коса. Пушекът, който се издигаше от главата и горящите купчини тор, пареше в носа и гърлото му.

Опита се да потисне паниката си и се осмели да хвърли поглед към лицето на отрязаната глава. Посинелите й устни трепнаха. Брадата и косата се топяха в увеличаващите се пламъци. От ноздрите излизаше пушек. Очните ябълки се варяха, а ирисът изпускаше мехури.

Балоор изведнъж започна да зъзне и въпреки това по безжизненото му лице се стичаше пот.

— Слава на тебе, възвишени Оргуудоо — задъхваше се той. Искам да унищожиш един фалшив бог.

Спускането като че ли нямаше край. Матю Дракс прецени, че междувременно ги делят поне хиляда и петстотин метра разлика във височините от малката ледникова долина, от която потеглиха преди три дни. И въпреки това продължаваха да се спускат.

Мат имаше верен поглед и въпреки това не беше съгласен с нещо в преценката си. През по-топлите месеци снежната граница започваше на около километър, не на километър и половина. А беше март. Вероятно средата на март. Дори и да се беше приземил във френските Алпи — отдавна би трябвало да стигнат до първите долини на реките. Или поне до едно или друго планински село.

Вместо това: стръмни скални стени, сипеи, серпентини на пътеки и непрекъснати руини от струпани един върху друг скални блокове, някои с големината на осеметажни къщи. Сякаш в този район цели планински масиви са били вдигнати във въздуха. Или пък като че ли го е споходило земетресение с небивала сила.

Мат се върна мислено назад към около двестата летателни часа, които беше направил през последните две години над Алпите. Никога не му е правел впечатление точно такъв ландшафт.

Вечерта на третия ден слизаха по един сипей към високо плато. Мат вървеше начело на колоната. Заедно с Аруула и Зорбан, масивният вожд на ордата.

Все още смятаха Мат за пратеник на Вудан, главния си бог. Поне Зорбан и ордата го смятаха за такъв. Аруула отдавна беше разбрала, че той не е нищо повече от един човек.

За твърде объркан човек даже. Защото не можеше да проумее нищо от онова, което виждаше. Нито загърнатите в кожи варвари с техните оръжия и инструменти от ледниковия период, нито езика им, нито чуждия ландшафт и непрекъснато забуленото небе, а да не говорим за странните същества, които беше срещал през седмиците след принудителното си кацане. Тараците, например, ходещи изправени плъхове с човешки ръст. Или гигантските скакалци. Ордата наричаше тези огромни насекоми фреккойшери. Бяха големи като камили и зелена като мъх козина покриваше издължените им тела под двата чифта крила.

Зад четиримата копиеносци, които формираха втората група след Мат, Аруула и вожда, надолу по каменистия склон пълзяха седем гигантски скакалеца. На три от тях хората на Зорбан бяха натоварили пръти за палатки, кожени чергила, оръжия и хранителните припаси на ордата. Три други носеха две бременни жени и две майки с малки деца. На последния фреккойшер яздеше Радаан, най-големият син на Зорбан. В двубой с мечове Аруула беше счупила бедрото му с плоската страна на оръжието.

Мат знаеше, че младият момък го мрази. Дебнещите му погледи бяха красноречиви. Не му се нравеха близките отношения на Мат с Аруула. И Мат беше твърде сигурен, че наред с Аруула той е вторият от ордата, който отдавна не вярва в неговата божественост.

Но това не биваше да безпокои Мат. Откакто Радаан заедно с шамана Балоор се беше опитал да предаде на тараците него, въображаемия бог, повечето членове на ордата го отбягваха. Единствената, която все още говореше с него, беше старата Цурпа, майка на Радаан и главна жена на Зорбан.

Вождът прогони Балоор от ордата. Четири дни преди да напуснат лагера. Но да отхвърли собствения си син, не можа да намери сили.

По осем мъже и жени воини вървяха по фланговете на колоната. Повечето носеха мечове. Няколко поотраснали деца тичаха около фреккойшерите. Три момчета и две момичета. Четирима стрелци с лък образуваха ариергарда.

Точно трийсет и пет души наброяваше ордата на Зорбан. Заедно с Мат бяха трийсет и шест.

Жълтокафява трева покриваше високопланинското плато, между нея — кафеникави мъхове и лишеи. Мат видя няколко разкривени дървета, а в края на широкото около триста метра плато пътеката се губеше в чернозеленикав гъсталак. Напомняше на Мат на жълтуга. Но никога не беше чувал за жълтуга, по-висока от човешки ръст.

Вождът исполин прескочи последните метри на сипея бързо като пъргаво момче. От три дни Мат се чудеше с каква лекота се движеше по труднопроходимия терен гигантът с неговите приблизително сто и петдесетина килограма. Зорбан излезе малко извън платото и се огледа. После се обърна назад и махна с двете си ръце.

— Ци батаа вее ну камбоо — изръмжа той.

Мат се обърна към Аруула.

— Какво казва?

— Лагер строи — тук. — Посочи надолу.

Аруула беше завързала с кожени връзки синьочерната си коса в дълга почти до хълбоците си плитка. Както повечето членове на ордата, и тя носеше кожа с тъмнокафяв, дълъг косъм. Мат не можеше да си представи от какво животно е. Било от кожа на вакуда, беше му обяснила Аруула преди няколко дни. Може би имаше предвид подобното на говедо животно, което Мат видя в пещерата склад на краля на тараците. И кожата на това животно беше тъмнокафява и сплъстена.

Неколцина мъже носеха като Зорбан черносива кожа от тараци. Ако Мат правилно беше разбрал Аруула, тази кожа се смяташе за вид трофей. Само онзи, който убиеше тарак, можеше да носи кожата му и по този начин да наметне видимия знак на особено храбър воин.

От ден на ден се разбираше все по-добре с Аруула. Често имаше чувството, че тя може да прочете по очите му какво иска да каже.

Докато ордата вдигаше бивака, Мат прекоси платото с Аруула и Зорбан. От края му един покрит с мъхове, лишеи и кафеникава трева склон се спускаше към тясна долина. Почти незабележима пътека с безброй серпентини водеше надолу. В дъното на долината Мат видя течението на планинска река. Толкова ниско, че тук горе не се чуваше шумоленето й. Откъм другия бряг теренът отново се извисяваше. Следващите планински възвишения.

И Зорбан погледна надолу към реката. Кимна, сякаш познаваше местността.

— Модеяа реезо вее ду флувее наа.

— Утре покрай реката — преведе Аруула в отговор на въпросителния поглед на Мат. Той смръщи чело. Не си спомняше да й е казвал думата „река“. Непрекъснато го изненадваше с нови понятия, които никога не беше чувала.

— А доо деяана атвеено да ланда де мидаа. — Отново тремолиращият бас на чернобрадия гигант.

— Два дни и пристигаме в Южната земя — преведе Аруула.

Тези варвари смятаха „Южната земя“ за нещо като обетована. Дотолкова беше успял да разбере. Очакваха от Мат да ги заведе безопасно до нея. Във всеки случай го смятаха за бог.

— Откъде знае това? — поинтересува се Мат. — Познава ли тази река? Познава ли пътя?

Аруула и Зорбан разискваха нещо заедно. Мат не разбираше всичко, което жената най-после му преведе. Но поне успя да схване, че някакви предци на Зорбан се опитали да навлязат в така наречената Южна земя. Неговият баща или дядо. Може би дори прадядо.

На Мат му се замая главата. Тези варвари отново се държаха така, сякаш хора като тях от прастари времена са кръстосвали тази област. Хора с мечове и копия, хора, които са яздили гигантски скакалци, загръщали са се в кожи и са се сражавали с плъхове чудовища. В това годишно време беше обичайно из Алпите да се разкарват натам-насам милиони ски-туристи. Мат не видя дори и един скрит ски-лифт да стърчи от снега.

И какви, по дяволите, са били последиците от сблъсъка с кометата? Според всички изчисления трябваше да бъде засегната цяла Европа и небето трябваше да се затъмни от праха от сблъсъка. Сега изглеждаше като че ли „Кристъфър-Флойд“ е профучала покрай Земята, макар че Мат наблюдаваше сблъсъка от стратосферния си самолет!

За стотен път разумът му капитулираше пред въпросите. Като че ли имаше някакъв възел в мозъка си. Сякаш мислите му се сблъскваха със стоманена врата, която не поддаваше дори и на милиметър. Какво се беше случило с него?

Зорбан вървеше с тежки крачки през рядката трева. Връщаше се при хората си. Аруула спря при Мат. Откакто го беше освободила от пещерите на тараците, почти не се откъсваше от него. Беше добре да имаш до себе си някого, на когото да можеш да разчиташ.

Мат разтвори ципа на летателния си костюм. Беше мокър от пот поради мъчителния преход през изминалия ден. Лек ветрец духаше от юг към високото плато.

Мат извади компаса от нагръдния си джоб. Погледът му проследи течението на реката. На по-малко от километър на изток изчезваше в дълбокия пролом между двата склона. Във всеки случай компасът на Мат показваше, че реката тече в югоизточна посока.

Нямаше представа къде са се приземили другите два самолета и катапултиращата седалка на Смайт. Но поне един от тях се е отдалечил от „Кристъфър-Флойд“ в същата посока. На юг. Малко преди сблъсъка на кометата Мат видя машината да се носи в свредел из стратосферата. Вероятността да намери Ървин Честър, Джени Йенсен и другите беше смехотворно малка. Но не и равна на нула. Мат нямаше избор — трябваше да ги търси. Може би в „обетованата земя“.

Рамо до рамо отидоха с Аруула при другите.

— Годежен пръстен? — попита Аруула тихо. Мат вдигна рамене. — Мислиш си за другите огнени птици ли? — Мат кимна. Вече не се изненадваше, че тази удивителна жена се досещаше за мислите му. — Ще ти помогна — каза му.

Мат се обърна, за да скрие от нея горчивата си усмивка. Как би могла тази полудива жена да му помогне отново да намери приятелите си.

Шумни гласове се смесиха с монотонното барабанене на дъжда. Шумни гласове и писък за помощ, който се стори познат на Друлца. Надигна се от постелята си от кожи и натъпкани със суха трева чували и закуцука през залата към един от четирите огромни арковидни прозорци.

Късите й космати пръсти се протегнаха към бръшляновия гъсталак и го разгърнаха. Между прогнилите опорни греди се взря към широк квадратен площад. Долу растяха трънаци и малки дървета.

От три страни площадът беше ограден със зелен вал от бръшлян, лози и други пълзящи растения. Обрасли фасади на къщите. Срещу прозорците на Друлца, на разстояние около хвърлей копие, издължен плосък хълм представляваше границата с площада. Куп развалини. Върху него растяха храсти и висока до хълбок жълтеникава трева.

Друлца видя осем от хората си да се поклащат два етажа под нея. Блъскаха пред себе си пленници. Трима голокожи. А дърпаха през площада и един пленник с две яки вериги. Необикновено едър пленник — тарак!

Издутите устни на Друлцината паст се присвиха в безброй бръчки. Нададе дрезгав крясък. В последно време нямаше много причини за смях. Откакто черният враг завземаше къща след къща. Но видът на плячката долу я накара да се засмее.

— Вкусно — изграчи тя.

Наблюдаваше внимателно към кулата. Напуканият, криво-ляво подпрян от стволовете на повече от десетина дървета каменен паралелепипед все още се издигаше на двадесетина крачки над покрива. Короната на някакво широколистно дърво стърчеше над остатъците от керемиди, обрасли почти напълно със зелен гъсталак. От скелето за камбаните се извиваха разкривени стволове на брези.

А над тях, най-отгоре, между остатъците от зъбците на кулата Друлца видя сенките на стражите. Копията им стърчаха над порутените била на зъбците.

Отпусна клонките на бръшляна. Сега само мигащата светлина на факлите осветяваше залата. Друлца се затътри покрай оформената от каменни блокове маса към трона си. Намираше се на лицевата страна на залата. Представляваше стол от завързани груби дънери. Беше покрит с кожи и се опираше на четири пирамидално наредени пласта дърво.

Естествено, че войниците щяха да доведат пленниците първо при нея. При нея, върховната майка и херцогиня. За разлика от херцога никога не приемаше хората си, легнала в постелята си. През дългия си, почти четирийсетгодишен живот старата вулфанка си бе изградила нещо като стил. Чисто и просто беше по-добре, когато хората с по-нисък ранг бяха принудени да те гледат отдолу нагоре.

Изкачи трите стъпала до трона си. Хълбокът я болеше. Бойна рана. Преди пет години черният враг я беше улучил. Имаше и още по-лоши неща. Други умряха и от по-незначителни наранявания. Но Друлца напълня, откакто не можеше да върви както трябва. Четирите стъпала до трона я напрегнаха. Дишаше със свистене, когато се отпусна на трона. Грижливо оправи жълтата си кожена тога.

Отдясно и отляво на трона бяха забити факли в стената. Също както и по протежение на цялата зала до куполообразния коридор, водещ към стълбищния свод.

Виковете на нейните войници и крясъците на тарака вече отекваха във вътрешността на сградата. Друлца чуваше дрънченето на веригите и стърженето на ноктите по каменния под. Между това непрекъснато се долавяше някакво протяжно ридание. Някой от голокожите.

Най-сетне първите нейни войници влязоха от коридора в залата. Трима набити момци в чернокафяви, напоени със смола дрехи от зебло, които покриваха телата им от раменете до бедрата. Върху големите им космати черепи имаше черни хитинови шлемове. Източваха се към гърба им подобно на свръхголеми капки и по краищата бяха с обшита черна кожена ивица.

Войниците удариха краищата на копията си в пода, изпънаха дясна ръка нагоре и изреваха:

— Да живее дълго върховната майка! На светлината на факлите дългата козина по тялото на средния от тримата войници хвърляше червени отблясъци. Точно като козината на Друлца. Един от синовете й от по-ниско детеродство. Юрцек, ако добре беше видяла. Повечето вулфани имаха черна или тъмнокафява козина.

Тримата голокожи залитнаха в залата. Двама войници ги блъскаха в гърбовете с дръжките на копията си, докато не се проснаха по очи върху изтъркания от ходене каменен под пред трона на Друлца. Мъж, жена и малко дете. И тримата твърде измършавели. Друлца долови вонята от изпражненията им. Отвратително.

Най-накрая довлякоха в залата тарака. Той се опъна със задните си крака на каменния праг. Но един от войниците заби тока на ботуша си в опашката му и той с крясък направи скок почти до трона. Войниците бяха сложили на предните му лапи вериги и бяха завързали дългата муцуна с кожени ремъци. Таракът жаловито скимтеше. На Друлца й потекоха лигите. От дни не беше яла нищо свястно.

Капитанът на отряда пристъпи към трона й и вдигна високо ръка със стиснат юмрук.

— Да живее дълго върховната майка!

Козината му беше къдрава и още по-дълга, отколкото на другите. По цялото тяло, дори по кокалчетата и коленете. И беше огненочервена. Брелцек, също син на Друлца. Син от по-благородно детеродство. Син на самия херцог.

През дългия си живот Друлца беше родила около тринайсет синове и девет или десет дъщери. И тя самата вече не знаеше точно колко са. Тъй или иначе, повече от половината й деца бяха мъртви. От избухването на войната преди осем години смъртта събираше богат урожай в Боллуна.

Тя кимна на Брелцек и разтегна вълчите си уста в усмивка.

Повечето вулфани имаха криви крака и гърбица. Не и Брелцек. Яките му нозе бяха дълги и прави, а гърбът му ако не се смятат кокалестите плешки — гладък и прав. Над напоената с катран риза носеше кожена наметка, която стигаше до раменете му. Черна кожена наметка — отличителният знак на капитан. Никой в Боллуна не беше убил повече врагове от него.

Погледът на Друлца се плъзна върху четиримата пленници.

— Чудесно, Брелцек — изграчи тя. — Добра плячка си докарал. — Вълчите устни на Брелцек се разтеглиха. Цепката на устните му стигаше почти до очите. Показаха се жълтите кучешки зъби на мощната му челюст. Сияеше — похвалата на върховната майка му беше приятна.

Друлца посочи масата от каменни блокове. Там до чаша за вода имаше малко сандъче от черна кожа. Брелцек отиде до масата, вдигна капака на коженото сандъче и извади тъмнокафява, дълга колкото пръст пръчица. С нея отиде до изхода и взе лявата факла от стената. Пъхна пръчицата между устните на вълчите си уста и я запали от пламъка. Облаци дим се вдигнаха към тавана на залата. Върна се обратно към трона на Друлца, изкачи две стъпала и подаде пурата на върховната майка.

— Вземи си и ти една — изграчи Друлца. Докато Брелцек последва указанието й, тя заразглежда пленниците. Тримата голокожи трепереха. Бяха увити в стари, пълни с дупки по тях кожи. Между кожените парцали, които някога са били техни ботуши, Друлца видя посинели от студ крака. Детето и жената тихичко скимтяха. Мъжът беше вперил очаквателен поглед в нея. И тримата нямаха кой знае колко месо върху кокалите си. Бяха негодни за угощение.

Таракът, напротив, беше як и имаше красива черна козина. Херцогът щеше да му се израдва.

— Къде ги спипахте? — поинтересува се Друлца и издуха облак дим. За момент косматото й лице заприлича на кратер на димящ вулкан.

— Оттатък реката — каза Брелцек. — В подножието на планината, недалеч от Вирруна. Таракът беше по следите на голокожите.

— Тъй, тъй — изръмжа Друлца. — Откъде идвате? — Говореше на мъжа и използваше диалекта на странстващите народи.

— От ледената планина. — Мъжът говореше тихо. Гласът му трепереше. — Зверовете нападнаха ордата ни… почти всички са мъртви… само ние тримата успяхме да избягаме… — Гласът му секна.

Друлца го изгледа недоверчиво.

— Да сте избягали? От пещерите на тараците? Как се казваше предводителят им?

— Рраар… да, наричаха го Рраар… — говореше със запъване мъжът.

Друлца смукна дълбоко от пурата си и издуха пушека срещу мъжа.

— Лъжеш. Никой пленник не може да избяга от орда тараци.

— Казват, че се появил някакъв чужденец — намеси се Брелцек. — Мъж с жълта коса, с много малко коса. Носел дрехи от зелен плат.

— Рраар се отнасял с него като с гост — прошепна мъжът на пода пред трона на Друлца.

— Какъв беше мъжът? — застана нащрек Друлца.

— Не знам… наистина не знам. — В трескавия поглед на пленника припламваше страхът. — Имаше мощни оръжия… Оръжия, които извикваха от небето гръм и мълнии… Разкъсаха Рраар и мнозина негови ловци… И чужденецът се осмели да освободи едно елуу, което извърши кървава баня над тараците. Така успяхме да избягаме…

Друлца долови очаквателния поглед на сина си. Вероятно и той вярваше на думите на пленника толкова малко, колкото и самата тя. Никой не би освободил някое елуу от веригите му. Не и по своя воля. Гигантската птица с люспеста броня беше най-опасният враг на тараците. И вулфаните се страхуваха от нея.

— Лъжеш — каза Друлца.

— Не, не… — Мъжът вдигна умолително ръце. — Което казвам, е вярно.

— Разпитахте ли тарака? — Друлца се обърна към Брелцек.

— Никой от нас не владее езика им.

— Тогава да го заведем при херцога.

Херцог Кралцек беше един от малцината вулфани, които бяха видели земята отвъд ледената планина. Даже беше прекосил едно от трите морета. Беше пътувал много, беше видял много племена и народи. Друлца знаеше, че той можеше да се разбере и с тараци.

Стенейки, слезе от трона си. С пурата си посочи пленения мъж.

— Печете го, докато каже всичко, каквото знае. — Нарочно използва неговия език.

— Не! — Пленникът се просна пред нея. — Моля те, пощади ме! Казах всичко…! — Друлца го ритна в лицето. Жена му нададе хистеричен писък.

— Детето и жената затворете. — Равнодушно изгледа полумъртвите от глад фигури. — Дайте им да ядат. Да не ни умрат, преди да сме им се насладили.

Четирима войници отмъкнаха оттам тримата вайкащи се голокожи. Трима други войници издърпаха тарака от залата. Зад тях вървяха Друлца и Брелцек, минаха по мрачен коридор към покоите на херцога.

Още отдалеч чуха силни викове, стенания и въздишки. Войниците с тарака спряха и несигурно се огледаха за Друлца.

— Изчакайте за момент! — Закуцука покрай тях. Малко пред отвора в стената към залата на херцога спря. Оттам се дочуваха писъците и стоновете.

— Друлца е! — извика силно. — Нужен си ни, Кралцек! Крясъците мигновено престанаха.

— По дяволите! — от залата отекна ниският глас на херцога. Колко пъти да ти казвам, че не искам да ме безпокоят?

— Затваряй си устата, Кралцек! — ядоса се Друлца. — Трябваш ни, важно е!

Откъм помещението се чуха проклятия. Приближаваха се ситнещи стъпки. Три млади вулфанки изприпкаха през входа. Изчезнаха в отвора на отсрещната стена.

Друлца погледна с меланхолия след тях. Отдавна бяха минали дните, когато тя влизаше и излизаше в залата на Кралцек, за да се съвкупява. Беше вече твърде стара, за да ражда деца. Но разполагаше с нещо по-добро — с власт. Беше майка на Брелцек, майка на бъдещия херцог. И като такава определяше в голяма степен съдбата на своя народ. Също и във връзка с войната херцогът не вземаше никое решение, без предварително да си е осигурил нейната благословия. Работата на Кралцек беше да опложда младите вулфанки. И да осигурява войници за борбата срещу черния враг. Тя, върховната майка, беше втората по власт жена в Боллуна. Само престарялата й майка беше още по-силна…

Довлякоха тарака пред трона на Кралцек. Брелцек обясни какво се беше случило.

— Може би звярът знае що за чужденец е това, който уж убил един крал на тараци — каза Друлца. — Нали знаеш някоя и друга дума на този животински език.

— Какви са тези приказки? — изръмжа Кралцек. — Никога не съм чувал някакво създание отново да излезе живо от пещерите на тараците. Дори и като тор. — Избухна в грачещ смях.

Херцогът беше висок колкото Брелцек, първородния си син, но почти двойно по-широк. Също като Друлца, и той носеше наметка от жълтеникава кожа. Сиви кичури изпъстряха тъмнокафявата му инак козина. Но дясната половина на лицето му беше без косми и с белези, а част от устната му липсваше. Бойна рана. Оръжието на черния враг оставяше ужасни следи.

Херцогът се курдиса пред по-високия с една глава от него тарак, засили се и го удари с опакото на ръката си по ухото. Той изскимтя жално. Никое място по тялото на тараците не беше по-чувствително от ушите. Кралцек опря едрите си юмруци на хълбоците си и нададе мляскащи и писукащи звуци.

Таракът отговоряше неохотно, но отговаряше.

— Тъп е като мотика — каза херцогът. — Не знае много. Твърди, че в лапите на крал Рраар попаднал някакъв бог. Искал този да му помогне в борбата срещу елуу. Но тогава така нареченият бог пуснал срещу него и сбирщината му едно елуу.

— Значи пленникът е казал истината — изграчи Друлца.

— Този бог уж се казвал Маддракс — продължи Кралцек — и с орда голокожи бил на път към Южната земя. Дошъл с някаква огнена птица.

— Пак огнена птица — промърмори замислено Друлца.

— Какво общо имам с боговете? — изръмжа херцогът. — Това е работа на вещиците. — Посочи тарака. — Смъкнете му кожата. Довечера искам да изям задните му крака. И ми пратете жените обратно в залата.

Тримата войници отмъкнаха скимтящия тарак. Друлца се затътри до сина си из коридора.

— Орда голокожи на път за Южната земя — това ми харесва — изграчи тя. — Но този чужденец, този мъж с огнена птица и с име Маддракс — никак не ми харесва. — Смукна шумно от пурата си. — Придружи ме до баба си, сине.

Бабата на Брелцек и майка на Друлца беше вещица на Боллуна. Най-могъщата вулфанка на града…

Хората на Зорбан издигнаха кожените си палатки. Няколко поотраснали деца и няколко жени се бяха пръснали във верига, за да търсят дърва за огъня.

Мат срещна враждебния поглед на Радаан, когато сваляше аварийния пакет от животното водач. През първите дни сам беше мъкнал тежкото снаряжение. Докато болящият го гръб го убеди да качи тежкия контейнер на някой фреккойшер.

Никой от членовете на ордата не би се докоснал до плоския зелен контейнер. С изключение на Радаан. Но младият воин все още не можеше да се придвижва със собствени сили. След седмица-две нещата щяха да се променят. Тогава Мат трябваше да бъде нащрек.

Той помогна на една жена в напреднала бременност да слезе от гърба на фреккойшера. Тя боязливо му се усмихна. Беше седяла на катапултиращата седалка, която Мат беше свалил от авариралия самолет и я бе закрепил на гърба на гигантското насекомо вместо седло. Поне още две седмици вграденият в седалката пеленгиращ предавател щеше да излъчва сигнал. Мат не искаше да се раздели с надеждата, че го търсят.

От съдържанието на аварийния пакет Мат носеше винаги със себе си компаса, запалката, армейския пистолет и ножа. Кой знае какво ли още го очакваше в този кошмарен свят?

Бяха напалени огньове, беше раздадена храна — разтопен лед и „шмалдан“. Така хората на Зорбан наричаха една жълтеникава паста, която носеха със себе си като неприкосновен запас.

Мат знаеше от Аруула, че тази паста се приготвя от животинска мазнина и растителен сироп, който варварите получавали от някакво дърво. Доста твърдата паста беше примесена със счукани семена от треви, сушени ягодовидни зърна и смляно сушено месо. Имаше гранив и тръпчив вкус. Но Мат си го запази. А и нищо друго не му оставаше, защото запасите му от суха храна бяха свършили. Това нещо все пак до известна степен засищаше.

Седяха около един огън с приковани в пламъците погледи.

— Защо твоите предци не са останали в Южната земя? — попита Матю, обърнат към Зорбан. Аруула преведе, а вождът започна с порой от думи, от които Мат едва ли разбра и пет. От мимиката на лицето му обаче схвана, че говори за страховити неща.

— Врагове прогонили ордата обратно в планините — преведе Аруула. Тя вдигна три пъти двете си ръце и разпери пръсти, после — разперяйте пръсти на една ръка.

— Толкова са били убити. Враговете са ги изяли.

Мат смръщи чело.

— Какви врагове?

— Силни врагове от прокълнатия град. Зирагипи и вулфани.

Зирагипи и вулфани — Мат никога не беше чувал за народи, които се наричат така. Аруула се опита да обясни. Изглежда, под зирагипи имаше предвид някакви насекоми. Вулфаните пък сигурно са хора, които живеят в градовете, южно от ледената планина.

— А защо смятате, че тези врагове сега са по-малко опасни?

— Батафии ареег да нак виллагоона — изръмжа Зорбан.

— Сега воюват едни срещу други — преведе Аруула. — В мъртвите градове.

Всичко у Мат се противеше да повярва и дума от онова, което чуваше. Същевременно знаеше, че варварите бяха също толкова реални, колкото и недоверчивият мозък под черепа му. И знаеше, че Аруула не би го излъгала.

Зорбан разтегли дебелите си устни в изпълнено с упование ухилване.

— Вудан те Маддракс ну саави те лееди наа ланда де мидаа.

— Какво казва? — Мат разбра само „ланда де мидаа“. Това навярно означаваше „Южната земя“.

— Казва, че Вудан и Маддракс ще ни закрилят и водят до Южната земя — преведе Аруула.

Зорбан бръкна под наметката си и извади амулета си. Благоговейно го притисна към челото си и после го целуна.

Стъкленият, голям почти колкото яйце амулет също представляваше загадка. Мат беше разбрал, че поколения наред е предаван от вожд на вожд. И знаеше, че е нещо като тотем, който трябва да предава на носителя си силата на Вудан.

Но как един аналогов „Суоч“ от двайсет и първи век е успял да попадне в амулета на човек от ледниковия период — това беше един от Гордиевите възли, които духът на Мат трябваше да развърже. А да не говорим за това, как хора от ледниковата епоха са попаднали в двайсет и първи век.

Часовникът във вътрешността на буцата разтопено стъкло беше спрял — точно на датата, когато Мат и ятото му бяха излетели от Берлин в стратосферата, за да наблюдават ракетния обстрел срещу кометата. И точно в часа, в който „Кристъфър-Флойд“ улучи земята: на 8 февруари 2012 г. в 16:44 ч.

Мат лежеше под коженото чергило и не можеше да заспи. Картини и мисли бушуваха във възбудения му мозък. Вулфани, зирагипи, тази чужда висока планина — нима беше само сън? Хора с мечове, гигантски скакалци и мислещи гигантски плъхове. Нима проклетата комета е съсипала не само света, но и мозъка му? Наистина ли се беше побъркал и си фантазираше всичко това в безопасна, тапицирана с гума клетка?

А може би беше мъртъв. И е попаднал в ада. И още една мисъл му мина през главата, фантастична, абсолютно побъркана мисъл: възможно ли беше енергията от сблъсъка с кометата да го е пренесла в миналото? Да речем, в последния ледников период?

Но Мат отхвърли и тази мисъл. Първо, като човек на логиката съвсем не вярваше в пътешествия във времето. И второ, никога не беше чел нещо, където да се споменава в човешката история, че хората от последния ледников период са пътували с гигантски скакалци.

Аруула разказваше за градове, които се намират южно от планината. Там трябваше да отиде. Може би имаше нормални, цивилизовани хора, които могат да му обяснят всичко.

Мат се измъкна от кожите и застана пред палатката си. Беше кучешки студ и над платото духаше силен вятър от юг. На нощното небе имаше избеляло петно — Луната. „Лоона“ я наричаха хората на Зорбан. Побъркана работа.

От кожените палатки наоколо до него достигна хъркането на десетки хора. Както всяка нощ, спяха със спокоен и дълбок сън. В негово присъствие се чувстваха дотолкова сигурни, че вече не оставяха и стражи. Мат избухна в горчив смях.

— По дяволите! Иска ми се наистина да бях някакъв бог, тогава и аз щях да мога спокойно да спя…

През две палатки по-нататък се отмести една кожа. Мат видя силуета на Радаан във входа на палатката му.

Един от двамата души в лагера, на които им оставаше да живеят само още няколко часа. Ако командирът от BBC Матю Дракс наистина беше такъв, за какъвто го смятаха варварите, щеше да го знае. И може би щеше да предотврати най-страшното…

Балоор зъзнеше ужасно. Пред него тлееше пепелта от черепа. Беше изгорял напълно, чак до зъбите. Балоор гледаше с полуотворени очи към входа на пещерата. До зазоряване му бе говорил Оргуудоо. А сега отново пред пещерата беше светло. Трябва да е бил в безсъзнание часове наред.

Коленете му го пронизаха, когато се опита да стане. Гърбът го болеше, в главата му сякаш тремолираше барабан. Въпреки това се насили да стане. Заклатушка се към входа, издраска замръзнал сняг от скалата и го разтопи в устата си.

След това замъкна нещата си в съседната пещера. Тук не можеше да остане. Непоносимото присъствие на демона тегнеше като невидим облак в замръзналите сталагмити.

Преди да напусне окончателно пещерата, Балоор още веднъж коленичи пред пепелта. Наведе се и измърмори някакво заклинание. После затвори пещерата със сняг.

Почти не му бяха останали сили. Заклинанието на Оргуудоо го беше изтощило повече от прехода до ледената пустош тук. Бяха му нужни часове, докато изрови един от убитите от ледения му гроб. Жена. Балоор грабна бойната си секира и отсече дясната ръка на мъртвата.

Горе в пещерата разпали изсушена тор. Размрази ръката, разряза месото и криво-ляво го опече на пламъка.

Нахрани се. Усети да се вливат нови сили в крайниците му. След като се подкрепи, седна с кръстосани крака пред входа на пещерата. Молеше се с отправен към мрачното небе поглед. Призоваваше Вудан, върховния бог. Часове наред, до вечерта. Учителят му строго го беше предупредил никога да не предприема голямо заклинание на демони, без след това в продължение на един ден да се моли на най-висшия от боговете. Онзи, който призоваваше Оргуудоо за помощ срещу враговете си, трябваше да бъде силен и не биваше да допуска дори и най-малка грешка. Инак щеше да бъде завлечен във водовъртежа на унищожението.

Балоор се моли до смрачаване. Тогава затвори пещерата отвътре със сняг, проби дупка в снежната стена, за да влиза въздух, и се зави в кожите.

Следващата сутрин потегли на юг. Както му беше заповядал Оргуудоо, повелителят на мрачната бездна. Със собствените си очи трябваше да види гибелта на Маддракс. И да вземе участие с магическите си сили…

Малко преди изгрев слънце разтуриха лагера и натовариха фреккойшерите. В утринния здрач заслизаха надолу към реката по извитата на серпентини пътека.

Реката беше по-широка, отколкото Мат беше предполагал, гледайки я от високото плато. Буйните й води си проправяха път през насеченото скално корито. Водата изглеждаше червеникава. Отсрещният бряг беше стръмен и отвесен.

Пътеката водеше през повечето време покрай брега. Само тук-там трябваше да се изкачват по склона, за да заобикалят водопади и пропасти. Ниско над планинските хребети се бяха надвесили плътни сиви облаци и отчасти ги забулваха.

Мат се питаше за стотен път защо слънцето се вижда на небето само като избеляло матово петно. Като че ли нещо в атмосферата прекарваше светлината през филтър.

Часове наред вървяха мълчаливо, почти не правеха почивки. Планинският хребет на другия бряг на реката ставаше все по-нисък. Растителността ставаше все повече и повече. Храстите и гъсталаците ставаха все по-буйни. Тук-там Мат откриваше иглолистни дървета. Борове с очебийно изпъкнали клони и дълги, кичести игли.

Хронометърът на Мат беше счупен при принудителното кацане. Но вътрешният му часовник функционираше. Прецени, че бяха на път от девет часа, когато планинският хребет откъм другия бряг рязко се сниши и се откри поглед към едно езеро, толкова голямо, че Мат не различаваше западния му бряг.

Реката течеше все по-широка и по-спокойна. Сега водата й имаше зеленикав оттенък. Привечер следваха течението на реката през силно обрасла планинска просека и тогава изведнъж пред тях се разкри обширна долина.

Мат спря, сякаш се беше блъснал в стена. Гори — докъдето поглед стига!

Зорбан вдигна високо ръце и нададе ликуващ вик. Хората му запляскаха с ръце. Някои се прегръщаха, други започнаха да пеят и да танцуват. Аруула сияеше.

— Южната страна — каза. — Пристигнахме.

Мат се отпусна в тревата. „Значи все пак не е във френските Алпи! Оттам на юг няма равнина.“ Извади от джоба на летателния си костюм картата на Европа и я разгъна. Както често го правеше през последните дни.

Нямаше много големи езера в южните покрайнини на Алпите. Лаго Маджоре, Комо и Гарда. И само на едно от трите, паралелно на източния му бряг, течеше река на юг. Река Адидже. Отделена от него с планински масив, протичаше в южна посока, паралелно на езерото Гарда.

Мат извади компаса си. Той, изглежда, му се подиграваше. Според компаса реката течеше в югоизточна посока. „Значи не са Адидже и езерото Гарда… значи не са и Алпите?“

Докато хората на Зорбан ликуваха и възбудено разговаряха един с друг, погледът на Мат се плъзна по горите. Реката завиваше на изток и изчезваше в мъглата над безлистните дървета. Никога не беше ходил в Северна Италия. Но беше прелитал над страната със самолета си. Споменът за това му показваше същото, както и картата. Южно от Алпите трябваше да има обширна равнина, изпълнена със села, градове, овощни и маслинени плантации, пътни магистрали, пасища. Но не и безкрайни гори.

„Значи не са Алпите. Тогава къде съм се приземил…?!“ Зорбан се разпореди лагерът да се построи между гъсталаците по брега на реката. Почвата беше мека и влажна, сякаш преди малко беше валяло. Вождът изпрати по-големите деца, придружавани от двама воини, до каменистия хълм да събират дърва. Самият той започна да вдига палатки заедно с другите воини. Пуснаха освободените от товара им фреккойшери да пасат оскъдната трева по брега.

Мат седеше до един каменен блок на равния склон, който от брега на реката неусетно навлизаше в гората. Чуваше зад себе си юношите да крещят и да се шегуват. Бяха палави както никога през време на спускането от планината. Също и жените се смееха, бъбреха помежду си и си тананикаха, докато с върховете на копията и остриетата на мечовете ровеха в земята. Аруула беше между тях. Тя махна с ръка на Мат, когато погледите им се срещнаха. Мат си помисли, че жените търсят ядливи корени.

Завиждаше на варварите. Въобразяваха си, че са стигнали до целта на многомесечните си мечти. Самият той, напротив, имаше чувството, че се загубва все по-навътре в някакъв мрачен лабиринт. Умърлушено отвори още веднъж картата и замислено се надвеси над нея. Аруула се появи до него.

— За Маддракс — каза. Той повдигна очи и видя нещо жълтеникаво и сърповидно, което тя му поднесе на двете си длани. Приличаше на какавидата на пеперуда, само че пет или шест пъти по-голяма.

— Какво е това? — поинтересува се Мат.

— Лишете. — Аруула постави нещото на скалата до него и започна да гребе с ръце, сякаш лети. — Лишете. — Мат разбра. — фактически беше изровила за него какавида на пеперуда. — Вкусно е — каза Аруула. — Но да се изпече на огън улови се за корема и направи физиономия, сякаш има болки. — Инак болен.

Мат кимна. Очевидно тези какавиди бяха отровни и трябваше да се опекат, за да станат годни за ядене.

— Благодаря, Аруула. — Тя се засмя и се върна при жените. Мат разгледа жълтеникавата какавида. — Лишете… промърмори той. Никога не беше срещал тази дума в някой лексикон.

Не беше зоолог. Но не беше необходимо да е видиотен специалист, за да прецени някаква какавида на пеперуда, която беше почти половин метър дълга. Ако това е така, подобни гигантски пеперуди имаше само в тропическите джунгли на Южна Америка.

Викове го накараха да се ослуша. Откъм речния бряг се втурнаха нагоре Зорбан и ловците. Зорбан носеше едно малко дете. Двама други теглеха със себе си бременна жена. Смехът и бъбренето около Мат секваше след всяка секунда.

Фреккойшерите с големи скокове избягаха в гората. Два се вдигнаха и префучаха нагоре по реката. Един-единствен фреккойшер остана между гъсталаците и моравата. Цвърчеше, пляскаше с крила и правеше резки движения напред. Но вместо да скочи или излети, изглеждаше, че животното неудържимо потъва назад. Поклащаше дългата си глава, предните му крила дрънчаха едно в друго като пластмасови дискове, задната му част се закриваше от някакъв храст.

— Геягудоо! — избоботи Зорбан. — Геягудоо! Завею! Завею! По-големите деца зад Мат крещяха високо, жените отляво и отдясно запищяха, обърнаха се и побягнаха нагоре по склона.

— Бягай, Маддракс! Бързо! — чу той Аруула да вика. Мъжете скачаха покрай него и той виждаше паниката в брадясалите им лица.

Мат извади армейския си пистолет, „Берета 98 Г“ с двайсет деветмилиметрови патрона в пълнителя и свали предпазителя. В долния край на скалистия склон тръгна бавно покрай брега. Едрото тяло на фреккойшера се виждаше само наполовина зад храста. Животното цвърчеше и пляскаше с предните си крила. Един мъж силно извика за помощ.

Мат се вгледа в издължената морава. На около хвърлей камък от фреккойшера жълтата трева полегна настрана. Появи се ръка. Черна къдрава глава.

— Савииту! Савииту! — крещеше гласът.

Радаан! Без съмнение, беше Радаан! В паниката си бяха изоставили ранения. Той пълзеше като морж по тревата край брега и мъкнеше зад себе си шинирания си крак.

— Радаан! — изкрещя женски глас откъм покрайнините на гората. — Радаан! — Цурпа беше зърнала сина си в моравата.

Мат стисна с две ръце дръжката на големия пистолет. Изтича още няколко метра покрай склона. Докато фреккойшерът се откри изцяло за погледа му. После слисано присви очи. Предната част от тялото на гигантския скакалец беше затънала почти наполовина в земята! Задните крила бяха разперени, сякаш животното искаше да попречи на по-нататъшното потъване в почвата. Предните крила немощно пляскаха, главата тъжно се поклащаше насам-натам, дебелите колкото ръка пипала трепереха, а от потръпващите челюсти капеше пенлива течност в гъсталака. Около затъващото тяло на фреккойшера се беше натрупал земен насип на височина метър и половина. „Трябва да разбера какво е това…“

Мат скочи долу в храсталака. Заобиколи фреккойшера. На три крачки се изкачи на билото на насипа. Влажната, студена земя поддаде под ботушите му. Мат потъна почти до прасците. Тогава най-после успя да хвърли поглед в кратера, в който къс по къс изчезваше гигантският скакалец.

Земята под трепкащите му крила беше като жива. Надигаше се на вълни като вода. На всички страни пръскаха мръсни фонтани. Буци кал шибаха върху земния насип около Мат. „Какво е това…?“

Мат се наведе надолу и се опита да разбере какво се движи под крилата на ездитното животно. Зърна черна кадифена кожа, нещо закръглено с остри ръбове, които, изглежда, се въртяха. Видя и някакво сиво лопатковидно образувание, което му напомняше за патешки крака и беше дълго колкото ръката над лакътя.

„Иисусе, какво е това…?!“

Косата му настръхна. Вдигна „Беретата“ и се прицели в движещата се под крилата на фреккойшера земя. Зад себе си чуваше рева на Радаан. Пред него на склона стоеше старата Цурпа, пищеше и кършеше ръце. Канеше се да се спусне по речния насип. Зорбан я задържа.

Изведнъж блъвна не само земя, но и нещо течно. Зелената кожа на фреккойшера се покри с червени петна. Почти едновременно с това замряха крилата на животното, а дългият му череп се заби немощно в пясъка.

„Нещо го уби… Пести си куршумите и се опитай да се махнеш оттук…“

Мат се обърна към Радаан. Трябваше да помогне на ранения! Затича се между гъсталака и голите храсти. Усещаше как меката почва под краката му пружинира, усещаше пулса на мускулатурата по краката си, чуваше бесния ритъм на дишането си. Тогава видя Радаан на петдесет крачки пред себе си да се изправя във високата трева и да размахва ръце. Беше успял да допълзи на по-малко от осемдесет крачки от речния склон. Там, на сигурния скален терен, стояха Зорбан и крещящата Цурпа.

Онова, което последва, трая само секунди, но Мат го изживя като безкраен кошмар. На по-малко от два и половина метра от него сякаш почвата експлодира. Фонтан от земя излетя във въздуха. Подобно на гейзер при издишването на кит и на височина колкото дърво. Мат се опита да го избегне, побягна, прецапа през влажната трева и се просна в нея. Около него буци земя шибаха в храстите, в тревата и върху тялото му. Вдигна ръце над главата си, за да се предпази.

Усещаше как земята под него вибрира, светкавично се претърколи настрани и скочи. Хвърли поглед в посока към Радаан, но там нямаше нищо друго освен кръгъл насип от влажна земя. Но чуваше ужасяващите викове на младия момък. Виковете на един умиращ!

Отново град от буци земя се стовари върху него. Мат се обърна уплашено. С крайчеца на очите си видя Цурпа. Само с кожена препаска върху себе си тичаше към земния насип, зад който крещеше синът й. Отпуснатите й гърди се мятаха насам-натам при всяка крачка и тя протегна ръце, сякаш можеше да улови Радаан. Горе на брега, на сигурния скален терен Мат видя ужасените лица на другите. Зорбан държеше в ръцете си наметката на Цурпа.

Тогава Мат усети някакво движение зад себе си!

Обърна се уплашено. Черни фацети на огромни очи! Лопатковидни лапи, които се протягаха към него! Черни, влажни челюсти!

Мат падна назад и дръпна спусъка. Изстрелът отекна в планинските склонове. Влажни пръски плеснаха в лицето на Мат. Той се претърколи и скочи с насочено напред оръжие. Между повдигнатата нагоре земя видя подобна на насекомо глава, покрита сякаш с фино черно кадифе. Но тя не помръдваше.

Едва сега хрумна на Мат, че виковете на смъртен ужас на Радаан бяха секнали. Земният насип около мястото, където за последен път видя сина на вожда, беше се издигнал междувременно на височина човешки ръст. Полуголата Цурпа, крещейки, се препъна в билото на купчината земя, хвърли се вътре и изчезна от погледа на Мат.

Четирийсет, петдесет крачки — и самият той стигна до земния насип, покатери се на четири крака нагоре и погледна навътре. Под него — бушуваща земя, влажна и тъмна, по средата й — Цурпа. Горната част на тялото й — затънала почти до хълбоците в кратера. Краката й се мятаха.

Мат действаше инстинктивно. Спусна се в дупката, сграбчи бедрата на Цурпа, притисна ги към хълбоците си и затегли с все сила. Миришеше на гнилота, на влажна земя и кръв. Под пръстите си Мат усещаше движенията на здравата мускулатура на женските крака. Теглеше и теглеше, но тялото на Цурпа изчезваше все по-надълбоко във влажната кал.

И изведнъж мускулатурата на краката й омекна като земята, на която стоеше Мат. Противодействието от другата страна рязко спря и Мат се блъсна гърбом в стената на насипа, все още със здраво притиснати с ръце и хълбоци крака на жената. Изправи се и доби чувството, че някаква ледена висулка се надига от дробовете чак до мозъка му.

Там, където беше горната част от тялото на Цурпа, в някаква дупка се валяше лигава маса от кръв и плетеница от черва. Остатъците от разкъсан гръбначен стълб се белнаха между разпарцалените мускули и кръвта.

Картината се разми пред очите на Мат. Светкавично пусна мъртвите крака, метна се и запълзя нагоре по насипа. Стомахът му се сви.

„Не, не си се приземил в Алпите, Мат. Не и е отдавна миналите времена на някакъв проклет ледников период. Приземил си се в ада… Направо в ада…“

Сякаш железен юмрук стисна стомаха му. Отскочи настрани и повърна…

Три дни Друлца напразно се опитваше майка й да я приеме. Ургаца разговаряла с боговете, осведомиха я личните стражи на вещицата.

В продължение на три дни през стената от бръшлянови клонки пред арковидните прозорци на залата си почти на всеки час Друлца надничаше нагоре към кулата. Между разкривените брези от скелето за камбаните излизаше дим. Понякога зад дърветата и полукръглата арка виждаше да се движи нагоре-надолу сянката на майка й.

В това време бушуваше войната. Черният враг завземаше една след друга порутените сгради. Пръстенът му се свиваше все повече и повече около главната квартира на вулфаните. Херцогът разпрати куриери във всички части на Боллуна и събра войниците си. Сто и осемдесет вулфани заеха позиция в руините около главната квартира. Други четирийсет вдигнаха бивак на квадратния площад, два етажа под залата на Друлца. Кралцек остави само около шейсет войници в стратегически важните руини на града, та поне тях да задържат.

Още по-неотложен от военната ситуация изглеждаше за Друлца въпросът със снабдяването. Складовете за храни на вулфаните бяха практически празни. Още пет-шест пленници, между които жената и детето от унищожената от тараците орда номади. Мъжът и тараците отдавна бяха минали по пътя на пленниците, домъкнати в главната квартира на вулфаните.

Друлца изпрати три десетчленни ловни експедиции на север в горите. Може би поне една щеше да успее да се завърне в главната квартира с плячка.

Небето над Боллуна вече придобиваше някакъв оловен оттенък, когато вечерта на третия ден Друлца чу стъпки откъм стълбищния купол. Със стенание се надигна от чувалите с трева и кожите, закуцука към трона си и се отпусна на него. Нервно оправи кожената си тога.

Ботуши кънтяха по каменните стъпала. Три фигури минаха под извитата греда над вратата. Носеха дълги мечове и червенокафяви кожени наметки. Цветът на личната гвардия на Ургаца. С маршова стъпка минаха покрай каменната маса до трона на Друлца. И тримата вдигнаха юмруци над главите си.

— Да живее дълго върховната майка — изръмжа средният от гвардейците на вещицата, висок, кокалест вулфан. Друлца знаеше, че се казва Муррцек и че е доверен човек на майка й.

Войниците отляво и отдясно мълчаха. Не бяха вулфани. Почти никакви косми не покриваха бледите им тела. Продълговатите им лица изглеждаха ъгловати и изсушени. Очите им бяха хлътнали. За разлика от вулфаните при тях доминираща в лицето беше не муцуната, а дългият, остър нос. Устните им бяха сиви и тънки. Толкова тънки, че не можеха да скрият жълтите зъби на войниците. Зъбите им бяха заострени.

Не носеха хитинови шлемове като войника вулфан между тях, а червенокафяви кожени качулки. Краищата на ушите им стърчаха като изсъхнали гъби отстрани на тесните им черепи. Принадлежаха към немногоброен народ, който обитаваше скални пещери в подножието на ледената планина. Противни създания, с които прадядото на Друлца беше сключил съюз още преди войната.

— Какво искате? — изграчи тя.

— Майка ти ни изпрати. Желае да разговаря с тебе.

Най-сетне. Друлца с мъка се смъкна от трона и по четирите стъпала. Вулфанът вървеше пред нея. Двамата голокожи отстрани, но внимаваха винаги да са половин крачка зад нея.

С лявата си ръка Друлца се подпираше на стената, докато слизаше стъпало по стъпало. Някога стълбището е имало перила. Поне така разказвала бабата на Друлца.

На последното стъпало залитна. Бледият голокож отдясно зад нея я задържа. При кратковременното докосване козината на Друлца настръхна. Изръмжа недоволно и се освободи.

Понякога проклинаше екстравагантността на майка си. Не само за това, че държеше специална гвардия от двайсетина войника. Това й се полагаше като на вещица. Но беше включила в личната си гвардия и почти десетина чужденци. Тези двама голокожи например. В това число и бойци гиганти от най-далечната Южна земя, при чийто вид на Друлца редовно й потичаха лигите. Преди години вещицата беше приела в личната си гвардия дори един тарашки крал. За щастие той скоро стана жертва на атентат. И се озова тайно върху скарата на Кралцек.

Друлца се затътри през вътрешния двор. Пред кожените палатки и около огъня седяха вулфански войници. Скочиха, когато познаха върховната майка. Юмруци се вдигнаха във въздуха.

— Да живее дълго върховната майка — изреваха четирийсет гърла.

Друлца махна бегло с ръка и изръмжа някакъв поздрав. Придружителите й я преведоха през обраслия с жълтеникава трева и храсталаци площад. Счупените каменни плочи се разклащаха под стъпалата им. Както почти всички вулфани, Друлца ходеше боса.

Порутената фасада на руината, към която спадаше и кулата на Ургаца, в цялата си долна половина беше отделена с арки. По време на последното поколение четири от колоните бяха заменени с прави дъбови трупи. Инак порутеният балкон на височината на половината фасада не би устоял дълго.

На балкона, по брезите и другите дървета се бяха облегнали многобройни стражи. Колоните под балкона бяха напълно обрасли с бръшлян и калинови храсти.

Друлца и придружаващата я стража минаха под колоните и навлязоха в огромните зидове. Таванът към залата на втория етаж беше наполовина пробит. Мощен дъбов ствол стърчеше от пода, минаваше през втория етаж и стигаше чак извън покрива. Короната на дървото изпълваше почти цялата покривна ферма. На първия етаж беше настанена една част от войските на Кралцек. Заедно с оръжията и складовете с провизии. Последните — съвсем празни.

С кожено въже спуснаха от втория етаж кош от лико. Друлца и придружаващият я вулфан влязоха в него. Над тях заскърцаха колелата на желязна подемна макара, когато четирима войници от гвардията на вещицата ги заизтегляха нагоре.

Горе вулфанът й помогна да излезе от коша. Тя се огледа. Наоколо тичаха вулфански деца, играеха си с напълнени с пясък кожени топки или с дървени мечове. Друлца откри необикновено много жени вулфанки. Някои кърмеха бебета, други вършеха домакинска работа и разчесваха козината си.

Членовете от гвардията на вещицата имаха право да се съвкупяват с някоя жена колкото пъти поискаха. Също една екстравагантност на майка й. При войските на Кралцек и дума не можеше да става за такова нещо. Там войниците, които се допускаха до съвкупление, бяха подбирани според строги критерии.

Друлца откри и гвардейци чужденци. Един от апетитните жители на Южната земя, например. Кожата му беше почти черна, по главата и по раменете му имаше гъсти, черни къдри. Друлца се обърна с въздишка. Щом като свършеха и последните припаси, трябваше сериозно да се помисли как да се отнеме от Ургаца любимата й играчка. Най-късно до момента, когато ловните експедиции се върнеха с празни ръце. До квадратната стая под скелето за камбаните Друлца трябваше да се изкачи по обикновена стълба. Стенейки от болки в хълбоците, стигна до тясната платформа, върху която още преди двайсет години майка й установи лагера си. Откакто се издигна като вещица на вулфаните.

Друлца се уплаши, когато видя майка си: тя лежеше между разхвърляните кожи, белезникавосивата й козина беше мокра, а от черната й паст в ускорен ритъм излиташе парата от дишането й. Нямаше съмнение, Ургаца беше тежко болна.

— Мамо! Какво става с тебе?! — Друлца коленичи с охкане пред натъпканите с трева възглавници и кожи на старицата. — Та аз не знаех, че си болна! Защо не ме пусна по-рано при себе си?

Вещицата на вулфаните махна уморено с ръка. От нейната паст се чу хъркащо грачене. Друлца не разбра нито дума. Изглеждаше, че майка й е напълно изтощена. Наведе глава над устата на Ургаца.

— Могъщ враг… е на път… насам… — прошепна престарялата вулфанка. — Името му е… Маддракс… при него има орда голокожи…

Друлца се уплаши. Откъде майка й знаеше това име? Да не би херцогът да я е посетил? Изключено. Кралцек отбягваше вещицата като огън. Или пък още веднъж лично е разпитала тарака?

— Откъде знаеш това? — попита.

Вещицата вдигна глава и се подпря на костеливите си, покрити с бяла козина лакти.

— Оргуудоо… — изграчи тя. — Демонът… беше при мене… Тя тихо изстена. — Всичките ми сили… отнесе със себе си…

— Кой е този Маддракс? Откъде идва? Какво търси тук в Южната земя?

Старицата отново махна с ръка.

— Не би могла да го разбереш… Но не бива да се страхуваш от него…Той е… вече мъртвец… — Отново се отпусна в кожите и затвори очи. — Оргуудо ще му изпрати гибел… щом като стъпи в Южната земя… Ако все пак успее… да стигне до Боллуна… ще го унищожим ние… Тази е волята на Оргуудоо…

Друлца наблюдаваше старата си майка. Онова, което казваше, не й хареса. Беше затрупана до гуша с работа заедно с Кралцек да организира борбата с черния враг. Мнозина войници бяха загинали. Отговаряше за снабдяването с храна. А сега трябваше да се ядосва и с някакъв загадъчен чужденец!

Сякаш прочела мислите на дъщеря си, Ургаца поклати косматия си череп.

— Не ми е нужен нито един от твоите войници — прошепна. Но трябва да знаеш… и да ме подкрепиш…

Друлца разтегли въпросително устни.

— Маддракс е мой — каза вещицата. — Аз… ще му заложа капан. Вече… имам план…

Козината по гърба и тила на Друлца настръхна, когато Ургаца й разказа какво е намислила. Изведнъж устата й пресъхна.

— Ти си истинска вещица, мамо — прошепна тя.

Само Зорбан и Аруула помогнаха на Мат да изрови гадината. Всички останали мълчаливо наблюдаваха от скалистия горист склон. Никой не смееше да слезе долу в зеленото поречие.

Небходимо беше да разкопаят по-малко от метър, тогава извадиха от земята част от животното. Трупът му беше гладко отсечен. Не намериха никаква следа от остатъка. Вероятно някой от събратята му по вид го е изтеглил обратно в земята.

Мат приклекна и внимателно разгледа наличната част. Гадината изглеждаше като кръстоска между змия и насекомо, широка колкото мъжка ръка и наполовина толкова на височина. Беше покрита с фина, кадифена, черна като антрацит козина. Напомняше на Мат за кожата на къртица. Отдолу имаше лопатковидни крака, не по-големи от средноголяма човешка китка. Мат откри два чифта върху извадената част от трупа. Тялото имаше спирална форма, каквато Мат никога не беше виждал у някое живо същество. Подобно на резбата на винт, от козината стърчаха остри ръбове. Мат удари с камък по тях. Издрънча, сякаш беше ударил в метал.

Надвеси се над главата. И тя беше покрита с кадифена козина точно както тялото. Очите бяха разположени отстрани. Предпазваше ги тънка, упорита четина. В края си главата изтъняваше като вретено. Тук козината беше по-рядка и по-светла. Мат видя как набръчканата кожа проблясва. Той заби копието в устната цепнатина на звяра и повдигна горната челюст. Кожата на върха на главата се разтвори като ветрило. Пастта на звяра продължи да се разтваря, докато не стигна почти двойния диаметър на тялото. Мат си помисли за огромните змии, които могат да поглъщат жертви с десетократно по-голям диаметър от този на собственото си тяло.

— О, по дяволите! — Стана. — Как наричате гадината?

— Геягудоо — каза Аруула. Посочи мършата. — Младо.

— Младо…? — Мат преглътна. — Колко големи са възрастните?

Аруула го погледна сериозно. Беше пребледняла.

— Много големи — прошепна. — Много големи…

По-късно вдигнаха лагера далеч над речния гъсталак, между дърветата. Запалиха се огньове и се раздадоха шмалдан и сварени корени. Тази вечер никой не се смееше. Почти никой не продума.

На Мат му направи впечатление, че мъжете и жените се отдръпнаха от него. Единствена Аруула седеше до него. Сякаш изведнъж започнаха да отбягват да са близо до него. Само Зорбан от време на време го поглеждаше крадешком.

Естествено — имаше двама мъртви. Бе се оказал неспособен като бог. Както често през изминалите седмици, Мат внезапно се почувства безкрайно самотен. Към това се прибавяше и гаденето, което го мъчеше след смъртта на Цурпа. Пиеше само вода и не сложи нито залък в устата си. След събитията долу на реката се чувстваше сякаш в главата си има памук вместо мозък.

Постепенно хората на Зорбан влязоха в палатките си. Само Аруула остана да седи с него край огъня. Гледаха втренчено жаравата. Мат не искаше да измъчва тампона в главата си с някакви въпроси. Отказваше се да мисли повече за този ландшафт, за тези хора, за тези отвратителни геягудоо. Нямаше отговор на тези загадки. Поне засега нямаше.

„Нещата са такива, каквито са. Ако искам да оцелея, трябва да ги приема…“

— Балоор — прошепна Аруула внезапно. Мат я погледна въпросително. В големите й тъмнокафяви очи се отразяваше светлината на огъня. — Балоор е изпратил геягудоо.

— Как би могъл да направи такова нещо?

— Геягудоо идват от Оргуудоо. А Балоор може да разговаря с Оргуудоо…

— Оргуудоо? — Мат не разбираше нито дума. Може би и не искаше да разбере.

— Бог на мрака. — Аруула говореше много тихо. Като че ли темата я плашеше. — Демон, могъщ демон…

Мат мълчеше. Не знаеше какво да мисли за думите на Аруула. А и не искаше да слуша повече непонятни неща. Нуждата му от такива беше задоволена докрай.

Тази нощ почти не спа. И ако за малко се унасяше в сън, в сънищата му се явяваха призрачни създания: тараци, гигантски, черни, покрити с люспи птици, мухи и бръмбари с големината на гъски, каквито бе видял в пещерите на тараците, и тези всяващи ужас геягудоо.

На следващата сутрин се събуди изтощен и с главоболие. Входовете на палатките бяха открехнати. Мат се огледа и откри хората на Зорбан долу при реката. За кратко време си поигра с мисълта да си събере нещата и да тръгне сам. Но тогава между хората съгледа Аруула…

Цялата орда се беше събрала в моравата. Около кратера, в който беше изчезнал Радаан и в който лежаха тленните останки на старата Цурпа. Мат наблюдаваше как Зорбан и другите мъже носеха камъни и ги трупаха върху разровената земя.

Скоро до него достигна многогласно мърморене. Погребален ритуал, реши Мат. Молеха се.

Когато по-късно се изкачиха по наклона, усети погледите на трийсет и три чифта очи. Варварите спряха на няколко крачки от Мат и впериха поглед в него. Знаеше точно какво става. Смъртта на най-големия му син и на главната му жена бяха разтърсили вярата на Зорбан в божествеността на Маддракс.

Аруула се отдели от групата. Лицето й беше угрижено.

— Всички се питат — каза тя — защо Радаан и Цурпа мъртви. Питат се дали Маддракс наистина бог…

— Кажи им, че никога не съм бил бог и не искам да бъда рече — Матю примирено. — И им кажи, че съжалявам за Цурпа и Радаан…

Аруула приклекна пред него. Погледът й срещна неговия и Мат би предпочел да я прегърне. Имаше чувството, че тя прозира в мислите му.

По едно време се изправи и се обърна към своите хора. Зорбан каза няколко думи, които Мат не разбра. И тогава говори Аруула. Говори твърде дълго. Държа почти една кратка реч. Мат не разбра нито дума.

Когато Аруула млъкна, Зорбан отпусна глава и се отдалечи с тежка стъпка, а и другите се пръснаха. Лагерът се разтури. Вождът изпрати хората си отново да хванат фреккойшерите. Следобеда се върнаха с пет животни. Един фреккойшер беше завлечен в земята от геягудоо. Друг един не беше намерен.

Зорбан беше на мнение, че земните змии обитават предимно в меките почви на зелените поречия. Затова искаше да напусне пътеката покрай брега и да се движи на юг през гората. Смяташе, че сред плетеницата от корени в горската почва ордата му ще е предпазена от по-нататъшни нападения. Аруула преведе словоизлиянията на Зорбан и на Мат му се изясниха разсъжденията на вожда.

Използваха фреккойшерите като салове. Първо прелетяха през реката петима мъже с багажа. На около петстотин метра разтовариха животните и се върнаха обратно, за да прекарат постепенно цялата орда през реката.

Привечер навлязоха в гората и потърсиха подходящо място за лагер. Мат имаше впечатлението, че хората на Зорбан изведнъж започнаха да се отнасят към него с по-голям респект, отколкото в предишните седмици.

— Защо отново ме приемат? — поиска да разбере от Аруула. Заедно обхождаха една полянка, която смятаха да използват за лагер. — Мислех си, че като неистински бог ще ме убият с камъни.

— Аз казала, Вудан наказал Радаан за предателство. А Цурпа не трябваше опитва спасява. Сама виновна.

Мат се спря.

— Казала си това? — Тя кимна. Пак тази жена го накара да занемее. Тя знаеше добре, че е всичко друго, но не и бог и въпреки това го защити пред Зорбан и пред хората му.

Мълчаливо огледаха поляната. Аруула я сметна за неподходяща за лагер. Почвата беше твърде мека и влажна. Заедно се върнаха при другите.

— Миналата нощ спомена едно име — каза Мат мимоходом. — Оркус, Оруло или нещо подобно.

— Оргуудоо.

— Точно. Защо вярвате, че той е в съюз с тези геягудоо?

— Ет фа кому фа. — Аруула повдигна рамене. Мат често беше чувал тази фраза през последните седмици. И междувременно беше разбрал какво горе-долу означава: „Така е, както е.“

Очевидно това беше една от най-важните мъдрости на тези постоянно изложени на опасности хора от ледниковата епоха. Мъдрост, до която вчера достигна и Мат.

— Ет фа кому фа — промърмори той и горчиво се ухили вътрешно.

Балоор напредваше бързо. След срещата с демона го обзе почти опияняваща възбуда. Тя го окриляше до такава степен, че почти не страдаше от студа и вървеше до среднощ. След три дни стигна до долината на реката. Навсякъде откриваше следите от ордата. В снега, в сипеите, на високото плато и по пътеката долу при реката. Трескаво очакваше мига, когато щеше да срещне разровена земя и бягащи хора.

Най-напред обаче срещна един безстопанствен фреккойшер. Това му беше достатъчно, за да изпадне в еуфория. Никога орда от странстващите народи не би изоставила доброволно в пустоша някое от ценните си ездитни животни.

Улови животното и внимателно го огледа. По седлото разбра, че е от ордата на Зорбан.

Костеливото, набраздено от хиляди бръчки лице на Балоор се изкриви в злорадо ухилване. Хвърли се на земята, за да благодари на Оргуудоо.

— Слава на тебе, господарю на мрачната бездна. Слава на тебе, защото чу молитвата на своя слуга…

Завърза оръжията, кожения вързоп и кожената торба на фреккойшера и се качи на седлото. С дълги скокове животното го понесе из долината на реката. След един ден стигна до подножието на планината. И мястото, където реката завиваше на изток, а на юг се простираха безкрайните гори.

Балоор намери гроба в зеленото поречие. Забеляза следите от борбата и от лагера горе в гората. И откри дирите на ордата и нейните фреккойшери от другата страна на реката. Разочарованието му беше голямо.

Проклинайки, претърси брега на реката, горския склон и околността. Не ще да са много членовете на ордата, станали жертва при нападението на геягудоо. Балоор не си въобразяваше много — вероятността да е загинал тъкмо Маддракс му изглеждаше незначителна.

Вечерта напали огън. Изрови ларва на пеперуда, опече я на пламъка и се подкрепи. След това извади от вързопа си кожената торбичка с изсушената червена мухоморка. Сдъвка няколко парченца от дрогата. Когато опиянението се разнесе по жилите му, нощната гора потъна в очите на Балоор в някаква червена мъгла. Мозъкът му си отвори врата към някакъв друг свят. Просна се по корем до огъня. С мърморене заклинаваше Оргуудо и неговите зверове.

Когато около обед се събуди от краткия сън, Балоор не се чувстваше изсмукан като друг път след изтощителни заклинателни ритуали. Мършавото му тяло преливаше от неподозирани сили и той бе изпълнен с упование.

Говорещият с боговете завърза нещата си на фреккойшера и се качи на седлото. От отсрещния горист склон политна към обширната, обрасла с гора равнина. Стремеше се да прелита покрай предполагаемия път на ордата.

Привечер Балоор съзря тъмнозелената лента на Великата южна река. Неговото животно профучаваше плътно над върховете на голите дървета. Недалеч отпред гората се разкриваше и се виждаха страничните ръкави на реката.

Самият Балоор никога не беше виждал Великата южна река със собствените си очи. Както всички от ордата на Зорбан, знаеше за нея само от легендите на старите и от разказите на други говорещи с боговете, които бяха достатъчно стари, за да са преминали поне веднъж в живота си ледената планина.

Гората свършваше и под нея се простираше блатист ландшафт. Обширни площи тръстика и кафеникава трева, между тях непрекъснато — речни ръкави. И тогава най-сетне — главното течение. Изхвръкнаха водни птици, когато неговият фреккойшер се плъзна над брега и мудно извиващите се вълни. Балоор видя под водната повърхност сребърните контури на големи риби и на разстояние хвърлей копие откри нагоре по реката стадо диви вакудо в плитките води край брега. Внимателно наблюдаваха неговия фреккойшер, размятаха мощните си, космати тела и избягаха в галоп към тръстиките.

Балоор насочи животното над обраслата с тръстики блатиста ивица на отсрещния бряг и се приземи до покрайнините на гората. Скри фреккойшера в гората и вдигна добре замаскиран бивак за самия себе си в храсталаците. Оттук имаше добра видимост към реката и широкия крайбрежен район. И тогава зачака…

Вечерта на първия ден стигнаха до брега на малко езеро. Ордата ликуваше. Десетина мъже и жени грабнаха копия, лъкове и стрели и плъзнаха по езерния бряг. Мат узна от Аруула, че отвъд ледената планина се препитавали най-вече с риба. Разбра още, че и тя произхождала от народ, който почти изключително преживявал от риболов. Наричаше своите хора „народът на тринайсетте острова“.

Другата част от ордата построи лагера на място, избрано от Зорбан. Отначало Мат не можеше да си обясни защо вождът поиска да отседнат на лагер тъкмо в тази очебийно рядка горичка. Разбра го, когато се опита да забие в земята колчетата на палатката си.

Без усилие заби първото колче в рохкавата горска земя. Второто се натъкна на съпротива още след няколко сантиметра. Скалиста почва! Но защо първото колче се заби така лесно?

Мат разрови с голи ръце почвата. Появи се каменна плоча. Мястото, където се беше разцепила, стърчеше косо нагоре. Широка един-два пръста пукнатина зееше между двете части на плочата. В такава пукнатина беше успял да забие в земята първото колче.

Мат разкри едно квадратно пространство от гладката, но изпъстрена с многобройни пукнатини скала. Замислено я заразглежда. Беше сива. Гладката й чак до пукнатините повърхност му се видя неестествена.

— Какво е това, по дяволите…?

Мат трескаво грабна една дъска и изрина земята от повърхността на скалата. Нямаше край. Стана и се огледа. На широчина от три до пет метра имаше букови, яворови дървета и брези, почти изключително в средата на инак рядко обраслата горска ивица, която минаваше права като стрела от север на юг. А зад дърветата му направи впечатление един странен гъсталак…

Невероятно подозрение се плъзна по гънките на мозъка му. Навлезе в храсталака, за да прекоси обраслата с дървета ивица. Някъде в средата се натъкна на високо до коляното упорито препятствие. Мат се спъна и се просна на земята.

— Да го вземат мътните! — Разгъна клоните на папратта. Пред очите му, на около половин метър от земята се издигаше покрита с мъх повърхност. Мат удари с дъската по нея. Звук на метал прогони от главата му и последното съмнение.

Скочи и изчисти мъха и пълзящите растения от образуванието. Появи се ръждив метал. Мат заработи като бесен. Шумът привлече неколцина членове на ордата. Също и Аруула. Накрая Мат освободи около два метра от мъховете и храсталака.

Беше водеща плоскост от каросерия.

— О, Боже, знам къде съм…

Мат дрезгаво се изсмя. За секунди по лицто му премина израз на лудост.

— Това… е аутобан! Проклет аутобан!

Аруула го погледна угрижено. Мат поклати глава. Тогава седна върху ръждясалата плоскост. Сълзи се стичаха по лицето му. Погледна Аруула.

— Как наричате тези неща?

— Отовайи — каза тя и посочи рядката горска ивица надолу. Мат разбра веднага познатите думи. В понятието се съдържаха както немската и френската дума за „автомобил“, така и английската за „път“.

— Отовайи… — Отново поклати глава. Изглежда, „Кристъфър-Флойд“ е разбила действителността на милиони трески и отново я е събрала в изкривена картина. Все пак той откри още следи от добре познатия му свят.

„Все пак… още няколко следи…“

Избърса сълзите от лицето си. После протегна ръка към плоскостта. Усещаше ставите на коленете си сякаш бяха запълнени с каучук, когато се приближаваше към открояващия се гъсталак по отсрещната страна на обраслата с дървета ивица.

Издърпа настрана пълзящите растения и се зае с едно покрито с мъхове образувание, което имаше точно формата, която преди това Мат си мислеше, че е разпознал. Отново застъргаха метал в метал, когато отстрани мъха. Показа се ръждива ламарина, пробита и на места разнищена. После — някаква мръснокафява повърхност, твърда, гладка и леко заоблена, сетне — страничен прозорец, дръжка на врата…

Вратата с трясък падна от каросерията, когато Мат се опита да я повдигне. Големи колкото мишки животинки избягаха светкавично през дупките в пода. Вонеше на влага и гнилост. Влажна, мрачна дупка.

Черен, полуразпаднал се скелет на шофьорската седалка. Под него ръждивите пружини на някогашната седалка. Покрита с патина верижка висеше върху шуплеста гръдна кост, заклинена между два счупени прешлена на врата…

Мозъкът му сякаш изведнъж беше изметен. Отказваше да мисли каквото и да било. Мат се обърна и се затътри обратно към мястото, където беше оставил нещата си.

Вечерта имаше угощение. Миризмата на печена риба се разнесе из лагера. Ордата здраво натъпка стомасите си. Също и Мат. Откриването на аутобана и на останките от колата го бяха довели до душевно състояние между опияняващо спокойствие и депресия. Нещо у него все още се съпротивяваше да приеме фактите. И понякога, когато си помислеше за изводите, неволно се изсмиваше, докато същевременно сълзи се стичаха по лицето му. И тази нощ спа зле.

Рано сутринта потеглиха и вървяха около половин ден на юг по някогашния аутобан. Мат виждаше по пътното платно само единични останки от коли. Нищо чудно — в момента на сблъсъка с кометата голямата част от населението е било в скривалищата…

В късния следобед горската почва отляво и отдясно на светлата ивица взе да става все по-мочурлива. Мат съгледа тръстики и големи вирове. Накрая гората проредя. Като ударен от гръм, Мат спря и се загледа в широк около километър речен пейзаж. Покатери се на една от голите буки в покрайнините на гората. От короната на дървото видя широка река в средата на ландшафта.

— Де магаа флувее де ланда де мидаа — каза Зорбан благоговейно.

Мат слезе от дървото.

— Какво каза?

— Великата река на Южната земя — преведе Аруула.

Мат извади картата си. Колкото и внимателно да проучваше Алпите и съседните им райони, все стигаше до един и същ извод — реката трябваше да е По. За друга и дума не можеше да става. Тогава езерото, чиито брегове видя преди три дни, е било Гарда, а речната долина, по която се бяха спуснали от планината Адидже. Независимо че според неговия компас течеше на югоизток и независимо че според компаса му тукашната река течеше в североизточна посока, а не в източна, както показваше картата. Мат проучи картата още веднъж. Ако това наистина беше По, тогава Верона се намираше на един ден път зад тях. Но югозападно се намираше Парма, а югоизточно Ферара. Съответно на един-два дни път.

— Трябва да отида в някой град! — Мат скочи и се обърна към Зорбан. — Град, виллага…!

Вождът направи отрицателен жест с ръка и измърмори нещо в брадата си, което Мат не разбра.

— Град означава смърт — преведе Аруула, — а Зорбан иска ордата да живее.

Мат се отказа да дискутира. Но тази мисъл здраво заседна в главата му. Ако искаше да разреши загадката на този кошмарен свят, това можеше да стане само в някой град.

Фреккойшерите отново послужиха за салове. Багажът и ордата прелетяха на части през речния ландшафт. Пейзажът, който се разкриваше пред Мат, беше като на някой субтропичен регион, далеч от всякаква цивилизация. Не и такъв като в умерената зона и във високо индустриализирана страна, каквато е Италия.

„…или поне каквато е била преди сблъсъка с кометата…“ коригира се Мат.

Нападението на земните змии започна напълно неочаквано. Мат и Аруула чакаха в тръстиката от другата страна на реката с още двайсетина членове на ордата. Фреккойшерът начело на летящата редица с останалата част от ордата тъкмо премина средата на реката, когато внезапно отляво и отдясно на Мат изкрякаха водни птици и много бързо изхвърчаха подплашени от тръстиките. Стеблата на тръстиките се разделиха и Мат видя черните глави на две геягудоо.

Чакащите хора нададоха вик. Скочиха и побягнаха. Мат извади пистолета от гащеризона си. Отляво и отдясно от него към небето изскочиха фонтани вода и тиня. Една бременна жена изчезна в тресавището. Млад воин изпищя смъртно уплашен и заби копието си в кипящата земя под краката си. Нищо не му помогна. Нещо неудържимо го дърпаше в тинестата почва.

— В гората! — изрева Мат. — Бягайте в гората! — Стиснал оръжието с две ръце, той се обърна по надлъжната си ос, наблюдаваше тревата, тръстиките, локвите. Вече петдесет крачки го деляха от бягащата орда. Видя, че Аруула се обърна да го види. — Бягай! — изрева той. — Бягай!

Земята около него сякаш експлодира. Бликнаха пет-шест фонтана. Всичките на по-малко от двайсет крачки от него.

„Заобикалят те… Всяка крачка, която правиш, издава мястото ти…“

До себе си мярна сянката на един фреккойшер. Погледна нагоре — два гигантски скакалеца прелитаха над него в посока към гората. Мляскащи, гъргорещи шумове върнаха погледа на Мат обратно към земята. Видя от всички страни да се въртят дебели издутини с черна кожа. Да, да се въртят! Подобни на нарези, се въртяха спираловидно подредените рогови плочки. Зверовете си проправяха път към него.

Мат вдигна „Беретата 98 Г“ и натисна спусъка. Веднъж, два пъти, три пъти. Една от земните змии трепна и се отпусна безжизнено, друга се изправи, повлече със себе си тиня и земя, завъртя се във въздуха и се стовари в тревата. Безброй крака лопати се подаваха от дългото й около шест метра тяло.

Срещу атакуващата вълна на геягудоо се стовари градушката стрели на хората на Зорбан. Три звяра умряха. Но все още четири или пет се приближаваха към Мат. Но сега в обръча имаше празнина. Мат направи последно усилие, прескочи два трупа, озова се в тресавището извън пръстена на нападението, събра сили и побягна към гората.

Тичешком се обърна. На десет крачки зад него — фонтан от тиня и сянката на фреккойшер. Беше се приземил гигантски скакалец с трима воини. Мат чуваше свистенето на стрелите и копията.

Дробовете му го бодяха, пулсът му беше бесен, усещаше в слепоочията си ударите на сърцето си. Давай! — крещеше някакъв глас в мозъка му. Тичаше през тръстики и треви, отново се огледа. Подобен на мощен мръснокафяв гейзер геягудоо тъкмо се изправи, сграбчи фреккойшера за задните му крила и го завлече в глъбините. Същевременно Мат стигна до покрайнините на гората и се хвърли в ниските дървета.

Последният фреккойшер кацна близо до гората и веднага го изтеглиха между дърветата. Никой не посмя да спасява от блатната трева прътите за палатките и вързопите с кожи. Всички мислеха само за едно — да избягат по-навътре в гората.

Беше безредно, паническо бягство. Едва след три часа се събраха на широка, светла горска ивица — отовайи. До свечеряване вървяха усилено на юг. Липсваха едно възголямо момче, един воин и една бременна жена. И тримата бойци заедно с фреккойшера, които бяха спасили своя бог Маддракс, а сами бяха намерили смъртта си…

Балоор беснееше от яд. Като луд заби бойната си секира в ниското дърво. Маддракс пак се измъкна!

Наблюдаваше нападението на геягудоо от едно дърво, само на пет хвърлея копие от мястото на сражението. Ала очите му отново не видяха онова, за което най-много копнееха — унищожаването на Маддракс и смъртта на Зорбан.

Балоор полека-лека се успокои. Все пак ордата загуби шестима други членове и един фреккойшер. Сега наброяваше само двайсет и седем глави. И притежаваше още четири ездитни животни. Но, изглежда, Зорбан не мислеше за връщане.

Е, добре — до следващата планинска верига имаха да преодолеят още два-три прехода. Достатъчно време, за да накара геягудоо още веднъж да ги нападнат. А ако се наложеше — и четвърти, и пети път.

— В името на Оргуудоо! — изфуча Балоор. — Никой от вас не бива да се отърве! Никой!

Прекара нощта в крайбрежната тръстика. На следващата сутрин се качи на фреккойшера си и тръгна по следите на ордата.

Часове наред вървяха през тъмната гора. Зорбан заповяда да се запалят две факли, факлоносците вървяха начело на колоната. Ордата с наличните четири фреккойшера се придържаше плътно до редиците дървета и до отчасти високия колкото човешки бой гъсталак в средната ивица на обраслия аутобан.

Краката на Мат натежаха. Както всички други, които не се ползваха от привилегията да яздят на фреккойшер, и той се мъкнеше със залитане. Прецени, че вървяха около дванайсет часа, когато първият се строполи. Беше един юноша.

Най-сетне Зорбан заповяда да се установят на лагер. Повече от половината пръти за палатките бяха загубени при нападението на зверовете. Хората на Зорбан се отказаха да вдигат останалите палатки. На светлината на факлите се скупчиха и се увиха в кожи. Зорбан постави по трима стражи отляво и отдясно на горската ивица.

Сменяха се на два часа. Утринната зора вече огряваше върховете на дърветата, когато Мат и Аруула отстъпиха топлите си постели на уморените стражи. Застанаха на пост пред черната стена на гъстата гора.

Мат приседна до спасителния си контейнер при едни обрасли останки от кола, на около двайсет крачки от Аруула. Понякога между храстите зърваше тъмните очертания на тялото й.

По едно време сянката й се отдели от мрака и тя се приближи до него.

— Балоор ни преследва — прошепна тя.

— Откъде знаеш това?

— Усещам — пришепна Аруула. — Иска убие Маддракс. Геягудоо тебе заградили — не забеляза ли?

О, да. Мат забеляза, че е основният обект на нападението на зверовете. Но не можеше да повярва, че животните са под влиянието на някакъв отмъстителен магьосник. Не отговори на Аруула. Мълчаливо седяха известно време един до друг. Чернотата на небето все повече и повече се превръщаше в тинесто сиво.

Аруула се изправи на колене. Сведе горната част на тялото си към бедрата си и пъхна глава между коленете. Мат виждаше, че тя леко полюшва тялото си натам-насам. Минутите течаха. Той нямаше обяснение за поведението на Аруула. Помисли, че е някакъв религиозен ритуал.

Най-после тя отново се изправи.

— Там в гората има някой — прошепна тя.

— Нищо не съм чул. Откъде ти хрумна?

— Подслушвах духове — нашепна му жената. — Десет или повече. Гладни духове. Много гладни. — Тя стана. — Зорбан да се събуди… — Безшумно се измъкна оттам.

Мат не знаеше как да го разбира. Какво искаше да каже с тези „духове“… и с това „подслушвам“?

Изглежда, Зорбан и неговите мъже и жени воини знаеха как точно да разбират информацията на Аруула. Няма и две минути след това и двете факли угаснаха. Бойци с мечове, лъкове и копия се запромъкваха покрай Мат и се разположиха на една линия в края на старото пътно трасе. До Мат, зад останките на колата заеха позиция двама стрелци с лък.

Аруула отново се появи до него. Постави пръст на устата си и му даде да разбере, че трябва да пази тишина. Без да дишат, се ослушаха в мрака. Дълбоко в гората прошумолиха листа. Счупи се клон. Очите на Мат се опитваха да пробият мрачната стена. В тъмнината се открояваха само неясните очертания на стволовете на дърветата и храстите. Утринната зора все още не беше истински напреднала.

Изведнъж Аруула се приведе и посочи към гората. Между два ствола Мат различи сянка. Стрелецът с лък до него опъна тетивата. В следващия момент в тъмната гора изсвистя стрела. Чу се пресипнало хъркане и някакво тяло се строполи в шумата.

И отново гробна тишина.

Зорбан се запромъква отзад към Аруула. Прошепна нещо в ухото й. Тя пък нашепна на Мат превода.

— Зорбан моли за твоята божествена светлина.

Мат я погледна неразбиращ. Въпреки тъмнината, струваше му се, че вижда умолителния израз на лицето й. И най-после разбра.

„Божествената светлина“ — имаха предвид светлинните илюминации! Мат беше пожертвал една граната и един патрон, за да се легитимира пред тях като бог. И да се наложи над проклетия Балоор.

Размисли. Ако пуснеше осветителна ракета, тя щеше да има ефект високо над гората. А изстрелването й щеше да издаде позицията им. От друга страна, разполагаше само с три заслепяващи гранати.

Въпреки това избра последното. А в това беше и шансът след опустошителните загуби през изминалия ден да позаглади имиджа си като пратеник на Вудан.

Отвори спасителния пакет, потърси опипом разпределението за гранатите и измъкна една. Аруула отново посочи тъмнината.

— Един хвърлей копие и още половина, след това… Погледът на Мат проследи указаната от протегнатата й ръка посока, но и при най-добро желание не успя да различи нищо. Хвърлей копие и половина — беше твърде далече. Още повече, че трябваше да метне гранатата в стръмна парабола, за да не я запрати в короната на първото срещнато дърво.

Със стоманеното яйце в дясната ръка той се спотайваше на земята до Аруула.

— Кажи ми, когато се приближат на хвърлей копие. — Видя как жената кимна. И долавяше близо до себе си изпълнените с очакване погледи на вожда и бойците. За няколко секунди се заслушаха и взряха в тъмнината. Шумоленето в гората се усили.

— Твоята светлина, Маддракс! — изсъска внезапно Аруула.

Мат дръпна предпазния пръстен, изправи се и иззад дърветата запрати гранатата в гората.

Един ритник го улучи болезнено в хълбока и го запрати настрани. Нещо изсъска покрай него, удари се в дървото отзад и завибрира със скрибуцане.

Заслепяващата граната експлодира. Ярка светлина заискри над върховете на голите дървета. Зад себе си Мат видя в ствола на една бука да трепти копие, а на две крачки от себе си — Аруула, която с ритник го беше отклонила от пътя на копието, а пред себе си в гората, на около четирийсет метра различи очертанията на десет-петнайсет фигури. Космати, човекоподобни създания с нещо като шлемове върху големите им глави и въоръжени с мечове и копия. Стояха, без да помръднат, и втрещени гледаха небето, където гранатата изпускаше своята светлина.

От храсталака около Мат изсвистяха стрели. Някои от чужденците се строполиха заедно с угасващата светлина. С рев изскочиха Зорбан и хората му от прикритието си. С размахани копия и мечове се нахвърлиха върху нападателите. Мат извади пистолета си и се затича след тях.

Боят не продължи и пет минути. Шокирани от ослепителната светлина на гранатата, повечето нападатели избягаха. Четирима умряха от градушката стрели, трима в единоборство, воин срещу воин. Мъжете и жените бойци на Зорбан мъкнеха четирима тежкоранени противници към лагера. На горската редина просто пуснаха пленниците в мъха.

Мат се наведе над един от тях. Вонеше на куче и на горещ катран. Пламна една факла. Мат се отдръпн назад. Хората на Зорбан мърмореха ужасени. Всъщност създанието изглеждаше като голямо куче. Или като мечка. Но само на пръв поглед. Дългата, тъмнокафява козина по тялото създаваше това измамно впечатление. Като се вгледа по-внимателно, Мат разбра, че съществото пред него е човекоподобно. Ръцете, краката, пропорциите на крайниците — като при вървящ изправено примат.

И интелигентен при това. Металната ножница на меча му беше от гравирана мед. Мат различи върху метала фини растителни орнаменти. И подобната на яке дреха, която раненият носеше, беше изплетена от лико и напоена с някаква тъмна боя.

Изцяло нечовешко в съществото беше неговото лице формата на черепа, ушите, очният и челен дял напомняха слабо на човек. Ако не се има предвид дългата козина, естествено. Но две трети от лицевата част на черепа под очите изглеждаха като рибя уста. Тази част всъщност се състоеше само от месести устни, които се заобляха като било на вулканичен кратер. Черни, покрити с многобройни гънки устни. В горната си част, където при хората е разположен носът, бяха разцепени. Краищата на цепката стигаха до очите.

Умиращият отвори и затвори уродливите си устни, сякаш се мъчеше да си поеме въздух. На светлината на факлата лъснаха жълтеникави зъби на хищен звяр. Мат видя, че устната кухина и горната челюст стигаха до под очите. Не се виждаше и следа от закърняла носна кухина. Мат беше принуден да си помисли за уродствата, които в медицината се наричаха вълче небце.

Гръдният кош на ранения нападател вече почти не се движеше. Месестата дупка на лицето му се отвори още веднъж-дваж, после — край. Беше мъртъв.

— Вулфани — прошепна Зорбан.

Изведнъж всички заговориха един през друг. Струпаха се около тримата други пленници. Удар от меч беше разрязал отгоре додолу бедрото на един от тях. Кръвта изтичаше на тласъци от раната. Сигурно също щеше да умре.

Зорбан и неколцина от неговите мъже се занимаваха с последните двама пленници. Удряха ги с юмруци и с дръжките на копията, крещяха им и ги изтезаваха, докато единият от тях не започна да говори. Използваше език, който звучеше подобно като този на хората на Зорбан. Но в начина, по който говореше вулфанът, имаше нещо твърдо и квичащо. Мат се обърна ужасен и приседна в края на гората.

До изгрев слънце ордата разпитва двамата пленници. Мат чуваше виковете им и агонията им.

По едно време завързаха косматите фигури за дървета. Стрелци с лъкове пуснаха стрели в гърдите им.

Аруула донесе на Мат завита в листа останала от вчера риба. Не хапна нито залък.

— Откъде идват нападателите? — попита той.

— Ловци от Боллуна — каза тя. — Видели са сини огнени птици…

Мат подскочи, сякаш го беше ухапала змия.

— Кога? — извика той.

— Много дни — каза Аруула. Погледна го въпросително. Твоите приятели…?

Два дни след като Друлца говори с майка си, вещицата на вулфаните почина. Срещата с демона беше дошла твърде много за стария й организъм. На квадратния площад пред главната квартира беше наредена дървена клада. На нея положиха тленните останки на Ургаца. Двайсет войници от гвардията на вещицата стояха цяла нощ на почетна стража. На сутринта след смъртта на Ургаца херцогът заповяда да се строят шейсет от неговите войници. Заобиколиха в две редици кладата, на която беше положена мъртвата вещица. Кралцек запали факла и я подаде на Друлца. Тя пристъпи към кладата и запали дървата, които бяха наредени на тънки пластове между дебели дървени трупи. Скоро пламъците лумнаха.

Около кладата се разнесе ужасен вой. С широко раззината паст оплакваха най-могъщата вулфанка на малкия град-държава. Виенето престана едва когато овъгленото тяло върху кладата се изкриви, изправи се и се разпадна.

Кралцек нареди на войниците си да се оттеглят. Гвардията на вещицата остана, докато дървата догорят напълно. Когато пепелта изстине, щяха да я напълнят в кожени чували. Щом свършеше войната, трябваше да се изсипе над водите на Великата река.

Сега Друлца, като върховна майка, формално поемаше командването на гвардията на вещицата. Докато се намери наследница на Ургаца. Това можеше да продължи седмици, във военно време — дори месеци и повече. Друлца не познаваше никоя от вулфанките в Боллуна, надарена с магически сили. Трябваше да се изпратят куриери до другите градове руини, за да се намери вещица.

Смъртта на майка й не беше съвсем неприятна за Друлца. След разговора си с нея размишляваше как да впрегне този тайнствен Маддракс в изпълнение на плановете си, без да напада в гръб майка си и ужасяващия Оргуудоо. Сега, след като Ургаца беше мъртва, Друлца разполагаше с известна свобода на действие.

Но този ден пристигаха една след друга потресаващи вести. Около обяд стана известно, че една база в покрайнините на града руина е паднала в ръцете на черния враг. Двайсет войници бяха загинали. Малко след това Друлца узна, че една от ловните й експедиции дори не е напуснала града. Всичките десет ловци бяха попаднали в капана на черния враг. А привечер се върнаха двете други експедиции. Във всеки случай деветте ловци, които бяха останали живи. Бяха загубили единайсет души при нападението срещу орда голокожи и със себе си не донесоха нищо друго освен няколко пълни мрежи с водни птици. Друлца беснееше. Заповяда да накажат с камшик двамата капитани на експедициите пред очите на техните войници.

Когато поиска да й обяснят по-подробно обстоятелствата около нападението, се замисли. Войниците разказаха за някаква светкавица над върховете на дърветата, която мигновено ги лишила от прикритието на тъмнината. Съобщиха и за някакъв почти лишен от косми голокож в странно светло облекло.

Друлца нареди на ловците да се оттеглят и си запали пура. Замислена, седеше на трона си. Смрадливи облаци дим се вдигаха от нейната паст към тавана на залата.

Беше станало тъмно като в рог, когато повика при себе си Мурцек, капитанът на гвардията на вещицата. Снажният вулфан влезе в залата, пак придружаван от двамата голокожи.

— Да живее дълго върховната майка — извика той и вдигна юмрук над главата си. Двамата голокожи също вдигнаха юмруци за поздрав, но не казаха нищо.

— Чужденецът на име Маддракс, изглежда, е на път за Боллуна — изграчи Друлца.

— Знам — отговори вулфанът с червенокафявата наметка на гвардията на вещицата.

— Придружава го орда голокожи от отвъдната страна на ледената планина. Отбили са едно нападение на наши ловци — каза Друлца. — Загубихме единайсет мъже. Изглежда е силна и храбра орда. Но няма да посмеят да влязат в града. А ние не можем да отделим достатъчно войници, за да ги нападнем още веднъж. Но този чужденец не е обикновен голокож.

— Знам — изграчи Мурцек. — Оргуудоо ще се погрижи той да дойде в Боллуна. Вече сме му подготвили капана.

— Това е добре — промърмори Друлца. Издуха дима от пурата си надолу към гвардейците на вещицата. — Искам да видя този чужденец жив тук пред трона си.

Пастта на Мурцек се сбръчка. Желанието на Друлца го слиса.

— Обвързан съм със заповедта на вещицата, достопочтена върховна майко. Маддракс трябва да умре. Не можем да се противопоставяме на волята на Оргуудоо. Това би означавало нашата гибел.

— Имаш право, капитане. — Гласът на Друлца придоби гальовен призвук. — Маддракс трябва да умре, каквато е волята на Оргуудоо. Но преди това трябва да ни направи една малка услуга…

Мат дълбоко съжаляваше, че не успя да предотврати екзекуцията на двамата пленници. Може би щяха да му разкажат нещо по-подробно за „огнената птица“, която са видели над града си.

Но беше твърде късно. Вулфаните бяха мъртви. А мислите на Мат кръжаха все около двата други самолета от ятото му. Кой ли от тях е прелетял над Болоня, която Аруула наричаше „Боллуна“? Самолетът на Ървин Честър? Машината на Дженифър Йенсен? Според Мат не биха могли да стигнат по-далеч на юг.

„Боллуна“ — това можеше да бъде само Болоня. В това Мат не се съмняваше нито за миг. Също както и обраслият с гъста гора район, който трябваше да е равнината на река По. Въпреки че тук всъщност трябваше да има само ниви, пасища, маслинени и овощни плантации.

На сутринта на четвъртия ден видя за пръв път синьо небе. Силен, възтопъл вятър духаше от юг, сивата, мъглява облачна покривка се разкъса за няколко минути и утринното слънце се прокрадва през лазурносинята пролука.

Хората на Зорбан се измъкнаха от кожите, станаха, позакриха с длани очите си и впериха поглед в слънцето. Един подир друг запростираха ръце и преминаха в нескончаемо еднообразно пеене.

— Тенк фа туу, солунуу, хонуур фа туу солунуу… Мат разбра, че пеят някакъв химн за възхвала. Благодарствена молитва към слънцето. Нескончаемото монотонно пеене прерасна в многогласен хор. Дори и децата пееха.

След няколко минути оловната облачна покривка се затвори и слънцето отново се превърна в избеляло петно, което беше така познато на Мат от седмици наред.

Но краткото събитие остави дълбок отпечатък в цялата орда. Мат виждаше около себе си само сияещи лица. След закуска с шмалдан и сушена риба хората на Зорбан разтуриха лагера и с по-голяма от всеки друг път лекота закрачиха из непознатата гора. По короните на голите дървета Мат за пръв път забеляза червеникавозелен оттенък. Пъпките започваха да се разтварят. Пролетта вече чукаше на вратата. Изглежда, че поне това нещо все още съществуваше в този свят. Както най-често, Мат вървеше до Аруула.

— Слънцето рядко ли се вижда? — поиска да научи от нея.

Тя го погледна учудено. На Мат му стана ясно колко необичайно е прозвучал въпросът му. Можеше да го зададе само същество от друга планета. Онзи, който живееше на Земята, го знаеше от само себе си.

Аруула търсеше думи, измънка няколко фрази на своя език и вплете в тях няколко английски думи. Мат разбра, че в този кошмарен свят можеха да минат години, без човек да види късче синьо небе или лъчезарното кълбо на слънцето.

— Откога е така? — попита той потресен.

Отново учуденият израз върху красивото лице на Аруула.

— От звездата на Оргуудоо, от Кристофлуу…

Мат изведнъж доби чувството, че върху мозъка му се стовари леден пласт. „Иисусе, какво каза тя?“ Спря се и я погледна втренчено.

— Кристофлуу? Какво е това?

— Огън. — Аруула простря ръце към небето. — Буря, високи вълни, смърт… — Тя гребеше с ръце, защото не намираше понятията, за да опише картината. Изглежда, не беше красива картина, защото погледът й замръзна. — Оргуудоо искаше да унищожи света…

„Кристъфър-Флойд“! — Тя имаше предвид проклетата комета!

— Откъде знаеш това? — помоли я да му каже. — Кой казва така?

Разбра, че така разказвала някаква древна легенда. Легенда, която Аруула чула от майка си и Зорбан от баща си. Легенда, твърдеше Аруула, в която вярвали всички хора…

Мат запристъпва като замаян около нея. Ето още едно парченце от пъзела. Отново едно късче реалност, което неумолимо му се изплъзваше…

По едно време гората се разреди. Хората на Зорбан се събраха накуп и посочиха необрасло с дървета място, което се простираше вляво от подивялото трасе на аутобана. Висок почти колкото двоен човешки ръст гъсталак ограждаше огромния терен. Прав като стрела, се простираше на километри около просеката, на много места — с прекъсвания. На самата просека Мат видя жълтеникава трева и високи до коленете храсти, тук-там голи дървета. И многобройни, покрити с мъх и гъсталак скали. Поне за такива сметна отначало Мат по-високите и от къща образувания.

Напусна трасето и изтича в гората. Ордата колебливо го последва. През пролуката във високия трънак Мат влезе в просеката. До него Аруула извади меча си и започна да чопли в мъха наоколо. Успя да забие острието до трийсетина сантиметра в меката почва. Тогава се натъкна на камък.

Мат безмълвно кимна. Плъзна поглед върху обширния терен, видя причудливо оформените скали и зеленикавокафявите им обвивки от листа, видя тъмните възвишения на два-три километра в другия край на просеката, а малко по-настрана от тях — да се издига гигантската кафявозелена гъба от храсталаци и отделни дървета. Вече знаеше за какво става дума…

Изтича до един от блоковете и заработи с ножа си в гъсталака. Не беше скален блок. Нещо друго се криеше в този гигантски трънак. Мат сечеше задъхано храсти и изсъхнала папрат.

Накрая задра метал върху метал. Появи се лъскава сива повърхност. Мат работеше като подивял. Докато не разкри почти половината от горната страна на металния конус.

Двуконтурен реактивен двигател на „Джъмбо-Джет“ от предпоследното десетилетие на миналия век.

Мат подозираше това. Обраслият с кафявозелен килим от мъхове, треви и храсти терен беше летище, а възвишенията от другата страна не можеше да са нищо друго освен самолетни халета и пътнически терминали, доминирани от почти стометровата кула. Трябваше да са стигнали до аерогарата на Болоня. Или на онова, което беше останало от нея.

Заедно с Аруула забърза към гъбата в края на летището. Пробиваха си път през гъстите клони и храсталаци до входа на кулата. Вътре ги обгърна пълна тъмнина. Аруула запали факла. Лишеи и клонки от храсти покриваха входа на стълбището и вратите на асансьорите. Една от тях беше отворена. Космати животни се шмугнаха в тъмната асансьорна шахта. Мат и Аруула се изкачиха по стълбището, което се виеше около шахтата.

Стъкленият купол на контролната зала беше разбит на много места. И тук избуяваха клони и пълзящи растения. Червеникави пъпки хвърляха влажен отблясък на светлината на факлата. Тук-там Мат видя покрити с патина проводници — някогашните кабели на електронните уреди. Слой нечистотия покриваше командните и комуникационни конзоли. По оголените от кожената им тапицерия кресла бяха останали само възчерни тръби и ръждясала пружинна оплетка.

Мат извади картата и компаса, за да се ориентира. Отдавна се беше примирил с факта, че стрелката сочеше на югоизток там, където според картата беше юг. Дали при сблъсъка с кометата Земята не беше се изместила? Умопомрачителна мисъл.

Според картата Болоня се намираше югоизточно от аерогарата. Следователно Мат трябваше да разчисти от гъсталак южната според компаса страна на контролната зала, за да може да хвърли поглед към града.

С меча и ножа разшириха дупката в затрупаните прозоречни стъкла и разделиха дебелите колкото човешка ръка клонки на бръшляна и лианите, които напомняха на Мат за лози. Най-после пробиха отвор през гъсталака, през който можеше да се вижда далеч на юг. Гора — докъдето погледът стига. Сивозелена пелена, тук-там прекъсвана от просеки. Мат не можеше да види нищо повече.

Според картата Болоня беше отдалечена на почти десет километра от аерогарата. Мат огледа хоризонта. В южна посока се издигаше планинска верига. Това можеше да са само Апенините. Планините се губеха в мъглявата светлина. Пред тях на Мат му направиха впечатление неравномерни възвишения в сивозеления килим на гората, едни безформени и с голяма площ, други — тесни и твърде високи. Сякаш люспи паднаха от очите му. Естествено, че и гръдът ще е покрит с гъста растителност като тази аерогара…

Аруула протегна ръка и посочи възвишенията.

— Боллуна — прошепна тя.

Мат кимна.

— Да, Болоня.

Той се обърна към виещата се стълба, за да слезе отново долу.

— Утре сутринта тръгвам.

Аруула застана на пътя му. Направи уплашена физиономия. Ужасените й очи сякаш питаха: „Къде?“

— Отивам в Болоня — каза Мат.

— Тогава ти умира… — прошепна тя.

— Но аз трябва да отида в града.

— Не! — Тя го обгърна с ръце и здраво се притисна към него, сякаш не искаше да го пусне никога.

Някакъв чужд демон, за когото Балоор не знаеше, изглежда, беше на страната на Маддракс. Говорещият с боговете не можеше да си обясни другояче как фалшивият бог успя да оцелее след две нападения на геягудоо и едно на вулфаните.

Приземи се с фреккойшера си върху гигантско кълбо в покрайнините на Боллуна. Кълбото имаше диаметър, по-голям от хвърлей копие и цялото беше покрито от пълзящи храсти. Също така потънала в клонки и мъхове ограда заобикаляше заравнената най-висока точка на кълбото. Няколко ниски брези растяха върху него. Също така голи храсти и трънаци. Достатъчно гъсти, за да скрият фреккойшера от случайни погледи.

Балоор мина покрай частично порутената ограда и си подготви място за наблюдение. Можеше да вижда надалеч в обраслите с гора руини на града. Тук и там се вдигаха облаци дим. На хоризонта зад града се извисяваше някаква планина. Имаше добър обзор и от другата страна. Ясно виждаше подобната на гъба сграда. Беше разположена в края на просеката, по която Зорбан водеше ордата си.

Никога не би се осмелил някой член на ордата да влезе в града. Не и народ от отвъдната страна на ледената планина, който си разказваше страховити истории за ужасните жители на мъртвите градове в Южната земя.

Маддракс не знаеше тези истории. А дори и да ги знаеше, щеше да влезе в града. Балоор беше уверен в това. Защото знаеше, че Маддракс търси другарите си. Тук в Боллуна съдбата щеше да го изненада.

Балоор построи палатката си в центъра на най-високата точка на кълбото, между брези и храсти. Когато забиваше колчетата за опъващите ремъци, се натъкна на съпротива. Изглеждаше, като че ли кълбото вибрира. Балоор се заслуша в металическия звук. Питаше се за какво ли са използвали такива огромни кълба по времето на Кристофлуу.

Говорещият с боговете закрепи криво-ляво опъващите ремъци на кожените чергила за стволовете на брезите. После взе кожения си чувал и седна на края на равната, най-висока точка на кълбото пред една от празнините в изпопадалата, обгърната с клонки ограда. Оттук се виждаше добре просеката, която водеше от далечната горска редина към мъртвия град.

Говорещият с боговете знаеше какво очаква от него Оргуудоо. Никой не призовава господаря на мрачната бездна, без да се постави изцяло в негова услуга. Докато се осъществи онова, за което са го помолили. Едва след като Маддракс бъдеше унищожен, щеше да прекъсне отново контактът с Оргуудоо. До следващото заклинание.

Откакто Оргуудоо беше разговарял с него от отрязаната глава в ледената пещера, Балоор усещаше как се увеличават магическите му сили. Никога преди това не беше се чувствал така силен. Не беше нужно да се моли и половин ден, и геягудоо му се подчиняваха.

Балоор реши да ги призове със заклинания и за трети път. Може би тогава щеше да успее да извика дори някое животно майка. И щеше да отрови прокълнатите от този мъртъв град с омраза към фалшивия бог.

Говорещият с боговете се отдръпна на няколко крачки от оградата. Наведе се към кръстосаните си крака. С двете си ръце изрови дупка в меката земя от мъх, шума и кал. Тогава се протегна зад себе си към кожения чувал и извади кожен вързоп. Тежък вързоп, защото когато го постави до себе си, потъна леко в земята. Извади от него шепа бучки изсушена тор. Грижливо ги подреди в дупката в кръг. Устните му безмълвно се раздвижиха. Като от само себе си в мозъка му изплуваха молитвените възгласи и заклинанията.

Балоор отново се обърна към вързопа и отметна кожата докрай. По козината на кожата лепнеха черни съсиреци кръв и между пръстите му се стичаха слузести нишки. Балоор се намръщи и бледата пергаментова кожа на кокалестото му лице се нагъна на хиляди бръчки.

Бръкна в кожата. Устните му започнаха да мърморят. Сякаш в него говореше някой друг. Като че ли самият Оргуудоо се бе загнездил в главата му, за да му подсказва правилните думи.

По крайниците на Балоор се разля висше блаженство. Чувство за безгранична власт. Сърцето му сякаш щеше да изскочи от гърдите, когато вдигна от кожата черния космат череп и го положи в дупката между бучките тор. Само очният дял от черепа не беше окосмен. И голямата черна устна на хищната паст, която заемаше почти цялото лице под очите. Тялото на вулфана беше все още топло, когато тази сутрин Балоор го отвърза от дървото и отряза главата.

Говорещият с боговете бръкна още веднъж в кожения си чувал. Ръката му потърси опипом торбичката с изсушената червена мухоморка…

Малко след изгрев слънце Мат загърна на раменете си кожената наметка, която му беше подарила Аруула. Завърза на гърба си контейнера със спасителния пакет и една кожена торба с храна и се запъти към града. Половината нощ го бяха уговаряли, за да го отклонят от плана му. Аруула кършеше ръце, търсейки думи, за да превежда словоизлиянията на Зорбан. Никой, който се беше осмелил да влезе в някой мъртъв град в Южната земя, не бил виждан вече жив и така нататък.

Мат не се смути. Трябваше да отиде в този град. Трябваше по-подробно да проучи фактите около „огнената птица“, която вулфаните твърдяха, че са видели. А може би в града щеше да получи указания за въздействието на кометата.

Помоли Зорбан да му даде копие. С меч не можеше да си служи, а и не беше се научил да стреля с лък. С копието поне щеше да държи нападателя по-далеч от себе си, без да хаби напразно ценните си патрони.

С тежкото повече от четири килограма дълго оръжие на рамо тръгна по протежение на горската просека в посока югоизток. Или на изток, ако трябваше да вярва на компаса си. Броят на скритите под гъсталаците останки от коли се увеличаваше колкото повече се приближаваше към града. Накрая бяха цели колони в почти непрекъснатия трънак. Мат вървеше между останките от автомобилите като в бразда между безкрайни гробници. „Задръстване отпреди столетия“ — нашепваше нещо в главата му.

Завоюваният от природата аутобан минаваше югозападно покрай града. Мат се огледа за следи от някаква железопътна линия. Според картата тя трябваше да води директно към центъра на града.

Откри обрасъл с мъх остатък от стена в края на шосето. Руините от междинни подпори на мост. Оттам водеше насип към гората. Железопътно трасе, предположи Мат. През голите къпинови храсти и кафеникавата миналогодишна папрат си проби път нагоре по насипа. С копието разчопли земята. Натъкна се на релса, а още по-дълбоко под мъха и старата шума — на малко чакъл, и тръгна по леко издигнатото трасе.

През миналата нощ почти не беше спал. Въртележката в главата му не преставаше да се върти. Беше станал, та по-настрана от спящата орда да походи натам-насам по края на покрива на аерогарата. Там срещна Аруула. На колене и с приведена до бедрата горна част на тялото. Била подслушвала, казва. И… в града имало гладни духове. Студени и свирепи духове. И Балоор бил наблизо.

Най-после Мат разбра защо тя разбираше и използваше понятия от неговия език, без някога да ги е чувала от него и защо можеше да прави такива слисващи преводачески услуги. Аруула имаше телепатична дарба. Тази удивителна жена можеше да вижда образите, които неговият мозък създаваше!

В продължение на час или повече Мат вървя на югоизток. Показа се малка речна долина. Подобно на подставка за цветя, покрита с бръшлян и имел, над реката минаваше висящ мост. Релсите висяха отчасти във водата, също покрити с растителност. Мат забалансира по единия от двата стоманени трегера, като се захващаше здраво за гъсталака.

След моста гората постепенно оредя. Железопътното трасе стана по-широко, свързваше се с други насипи, по които Мат също откри релси. Тогава последва голяма просека с малко дървета и много голи храсти. Мат откри обрасли с трева сгради, отделни вагони и цели влакове, покрити с мъхове и пълзящи растения. Стара сточна гара, отсъди Мат. Спря и заразглежда призрачно струпаните руини от халета, сигнални стълбове и останки от влакове.

„Колко ли време е минало от последното ви пътуване?“ Вездесъщият гъсталак беше достатъчен отговор. Отговор, от който на Мат му се замайваше главата.

След сточната гара руините се увеличаваха. Отдясно и отляво на железопътното трасе се простираха дълги комплекси от халета. Мат видя изпочупени прозорци и срутени външни стени. Издигаха се стройни кули, отчасти срутени, причудливи образувания, които напомняха за свръхгигантски тромпети, комини, вентилационни шахти, огромни кълбовидни цистерни за газ. Вероятно някакъв химически завод. Всичко вплетено в храсти, трънаци и мъх. Мат беше стигнал до индустриалния район на Болоня.

Напусна железопътното трасе и стъпи на нещо, което някога е било улица. На много места асфалтът беше разпукан. Навсякъде разпаднали се останки от автомобили. Ръждиви образувания без гуми и отчасти — без врати, калници и капак на двигателя. Понякога в храстите лежаха само оси и карданни валове, понякога — само покрит с мъх блок на двигател.

Дробовете на Мат като че се превърнаха в камък, докато вървеше надолу по улицата. Нещо твърдо, тежко разпъваше гърдите му. Не мислеше нищо, не чувстваше нищо — само гледаше. И се опитваше да проумее.

Индустриалният район се простираше на четири-пет километра. След един час Мат съгледа пред себе си висок около четирийсет метра циментов силоз, на чийто връх беше кацнало тъмно, трънливо образувание, подобно на щъркелово гнездо. В него седеше животно, което не можеше да е по-малко от самия Мат. Птица? Той не изпускаше от очи животното, докато продължаваше да върви, но то, изглежда, не проявяваше интерес към него.

Постепенно потъналият в дива растителност индустриален комплекс премина в жилищен район. Някогашен жилищен район. Руини се издигаха отдясно и отляво на Мат, някои на четири-пет, други — до дванайсет етажа. Всичките покрити с клонки на бръшлян и лози.

Стигна до едно кръстовище. Шумолене над него накара Мат да погледне нагоре и да се обърне. Към него се носеше огромна сянка — птицата! Мат вдигна копието нагоре.

Птицата се стрелна покрай фасадите на сградите. Мат видя хищните й нокти, извития, жълт клюн, тъмносивите пера. Животното нападаше! Мат се приведе и насочи копието срещу него. Крилата й загребаха в тревата, птицата нададе креслив звук и избяга от Мат, размахвайки крила над покриви и корони на дървета.

Изглеждаше като ястреб кокошкар, само че три или четири пъти по-голям. Мат определи разпереността на крилата му на пет и половина-шест метра. Прелетя в широка дъга и започна следващата атака.

Мат се огледа за прикритие. Недалеч зад себе си откри витрина зад клонките на бръшляна. От рамките стърчаха само отделни парчета стъкла.

С две-три големи крачки Мат стигна до фасадата на къщата и се метна през прозореца. Здраво се блъсна между камъните и покритите с мъхове вехтории. За части от секундата сянката на птицата затъмни витрината. Тогава кондорът изчезна от погледа му.

Без да помръдне, Мат се ослуша, прекара минута в гъсталака между камъните и неподлежащите на идентификация сандъци с различна големина, които бяха натрупани тук.

Птицата не се върна повече.

Най-после Мат се съвзе и се огледа. С ножа си отстрани растителната покривка от капака на един от сандъците. Появи се зеленикавосива повърхност. Изчегърта предната страна. Беше гладка, черна и твърда. Монитор!

Мат горчиво се изсмя. Под килима от мъх и мръсотия бяха скрити цели купища компютри. Но той сериозно се съмняваше, че поне един от тях работи. Още повече, че щеше да има проблеми с електрозахранването…

Стана и навлезе навътре в магазина. Плътен, дебел, влажен пласт мръсотия покриваше щандовете и касата. Мат използва ножа си за лост. Лицевият капак на касата се счупи, чекмеджето за парите изскочи.

Между праха и мъха намери покрити с патина монети. Извади една и изтърка налепите. Двуеврова монета. Мат остави спасителния си пакет на пода и извади от него фенерчето. На светлината му разчете годината на сеченето: 2007.

Изпадна в трескава задъханост. Вадеше от чекмеджето на касата монетите една след друга. Всичките бяха сечени между 2002 и 2011 година. Нито една — по-късно.

Облегна се на стената и заразглежда купчината монети.

— 2011 година — промърмори той. — След „Кристъфър-Флойд“ вече не са имали нужда от пари, както изглежда…

Изтощението — повече душевно, отколкото физическо стегна като тежка верига крайниците му. По съединителната греда на един рафт се отпусна на пода.

Основите на съпротивата на Мат срещу истината се подрониха още когато видя верижката с амулета върху шията на Зорбан. Часовникът с датата и часа на сблъсъка с кометата. Часовникът, който както се говори, е предаван поколения наред от вожд на вожд.

Когато с помощта на картата идентифицира гигантския горист район под планината като равнината на река По, аргументите му окончателно свършиха. Може би за пръв път в трийсет и петгодишния му живот разумът му трябваше да капитулира и да се откаже от всякаква логика. Оттогава се вкопчи в смехотворната представа за така наречената действителност малкият свят, който случайно му беше познат. И се опъна срещу истината като инатливо дете срещу ръката на майка си. Сега Мат просто беше твърде изтощен, за да продължи да поддържа съпротивата си.

„Ет фа кому фа, командире…“

Облегна глава на рафта.

„Знаеш за какво става дума, Матю Дракс — преди четири или пет седмици си приземил самолета си в снежното поле. А може би преди шест седмици? Все едно… и за шест седмици никой автомобилист не може да се превърне в скелет по пътя между Парма и Болоня. За шест седмици никоя гора не може да завладее и километър аутобан. За шест седмици не могат да мутират птици и да се превърнат в летящи зверове и за шест седмици централноевропейците не се превръщат в хора от бронзовата епоха.

И така, престани да си въобразяваш. Не си се приземил в ада. Не сънуваш. Не се намираш, и в прастари времена. Проклетата комета те е запратила в бъдещето.“

Припряността му отдавна беше изчезнала. В гърдите му се настани невероятно спокойствие.

„Дявол знае как го е направила проклетата комета… и дявол знае колко далеч в бъдещето. Трябва да се справиш с това. Нещата са, каквито са…“

Насекомите направиха впечатление на Мат едва когато стана от пода. Седяха плътно едно до друго върху обраслите с мъх сандъци, по покритите с мръсотия рафтове и по отсрещната стена. Дълги колкото човешки пръст и дебели колкото палеца на Мат, черни като хлебарки. Не си даде време да ги брои, но бяха десетки.

Когато завърза контейнера на гърба си и сложи на рамо торбичката с провизиите, насекомите се раздвижиха. Рязко и със светкавична бързина се нахвърлиха върху него. Мат ги изпотъпка около себе си и си проби път през гъсталака пред входа на руината. Преследваха го почти петдесет метра надолу по улицата.

Мат мина на бегом покрай останки от коли, храсти и купища развалини. Постоянно поглеждаше нагоре и зад себе си. Чудовищният ястреб вече не се виждаше никъде. И бръмбарите останаха назад. Забави темпото.

Нямаше карта на града. Опита се да се придържа към югоизточна посока. Според картата така железопътното трасе навлизаше в града. Все някога трябваше да стигне до руините на централната гара. А гарите по правило се намираха в центъра на града.

Но все още беше в покрайнините на Болоня. Центърът на града сигурно беше отдалечен на повече от четири или пет километра. Ако тук имаше хора, тогава в центъра…

По едно време Мат стигна до руина, от която беше останала само фасадата. А и тя, с безброй дебели колкото човешка ръка пукнатини в стените, се беше облегнала косо към голите корони на огромни платани, чиято жълтозелена кора висеше на широки парцали от ствола.

До руината имаше ръждясала желязна ограда, висока почти три метра. Пълзящи растения провираха клонките си около нейните извити навън остри върхове. Портата й беше полуотворена. Останките от големи автомобили под платаните, до оградата и на широкия площад направиха впечатление на Мат. Разгледа по-внимателно един от тях. Камион. В изпотрошената каросерия до въздълги сандъци с муниции намери покрити с мъх войнишки каски.

Знаеше къде е попаднал — в казарма. Не се изненада, когато под един гъсталак откри ръждясал танк.

Предаванията на новините от месеците преди сблъсъка с „Кристъфър-Флойд“ изведнъж изплуваха пред него, сякаш едва вчера ги беше видял по телевизията. От цяла Германия се бяха събрали човешки маси в района на Бодензее и в Шварцвалд, за да преминат Рейн и да избягат в Швейцария. От юг пък масите се бяха опитали през долината на река По да стигнат до Алпите. А от франция — по долините на Рона и Саона. Някакъв предавател беше отворил дума за системата от бункери, огромни скривалища и подземни комплекси, които швейцарците изградили в Алпите. След това вече нямаше спиране. Войски на НАТО се бяха съсредоточили, за да задържат бежанските маси…

Дали този обрасъл с мъхове колос все още функционираше? Мат се обърна към бараките. Плоски бетонни халета — вероятно гаражи и работилници. Плъзгащите се врати пред входовете им не можеха да се помръднат. Мат разби с дръжката на копието един от тесните прозорци. Извади фенерчето от спасителния куфар и освети вътрешността. Светлината попадна на друг танк.

През отвора Мат влезе в бараката. Краката му едва докоснаха пода и той се подхлъзна и се пльосна по очи. Подът беше кален. Миришеше на масло. Потърси опипом фенерчето, което беше изпуснал. Светлината му проряза мрака, попадна последователно на два танка, на счупен камион, на многобройни метални части покрай стените, на маслен резервоар и на каросерията на джип „Хамър“. Колата беше в контролен канал.

На Мат му направи впечатление, че по калния под нямаше почти никакви растения. Внимателно и с къси крачки се промъкна до контролния канал. На светлината на фенерчето си видя, че Хамърът бше потънал до радиатора в някаква течност. Очевидно изпуснатото масло беше заляло пода и се беше стекло в канала.

Мат приклекна и освети вътрешността на колата. Вероятно от някакъв устойчив изкуствен материал. Маслото стигаше почти до кормилната стойка. От облегалките на седалките се виждаха само металните части. Нещо под кормилото стърчеше от маслото. Нещо малко и черно. Имаше форма на неправилен триъгълник. На върха си имаше черно капаче.

Очите на Мат се присвиха. Гледаше нещото като наелектризиран. И тогава беше в ръцете му. Беше прицелът в края на цевта на пушка!

Пушката в моторното масло може би е устояла на времето! Мат реши набързо да свали наметката и летателния костюм и да слезе гол в пълния с масло контролен канал. Нямаше желание после да върви в напоени с масло парцали, но тогава откри изпускателен кран. Колелото на крана беше ръждясало, но с една намираща се наблизо метална тръба, използвайки я като лост, успя да го раздвижи.

Пет минути по-късно труднотечливата субстанция се източи, с изключение на един малък упорит остатък и Мат се осмели да слезе по косо спускащата се рампа в канала. Беше поставил фенерчето на края така, че светлината да попада във вътрешността на колата. Вдигна вратата на джипа и се наведе навътре. На светлината видя цев на пушка, пълнител, спусък, ръкохватка и приклад. Автоматична пушка.

С плячката в ръце Мат излезе от дупката. С кожата избърса пушката от маслото. Беше М 20 на „Хеклер и Кох“ от нов вид въглеродно-магнезиева сплав. Модел, който беше влязъл на въоръжение в армията на САЩ и войските на НАТО едва през 2005 г. Пълнителят беше зареден, но, естествено, вече неупотребяем. Маслото беше съсипало патроните.

Мат грабна нещата си и пушката, мина бързо през подивелия казармен двор и придърпа един метален сандък от каросерията на някакви останки от камион. Нададе победоносен вик, когато видя съдържанието на сандъка — пълнители за автоматични пушки. Пластмасовата обвивка, в която са били опаковани някога, беше полепнала на сиви парцали по банановидните дръжки от сив поликарбон. Мат почисти един от пълнителите от лепкавата обвивка и го пъхна в затвора. Освободи предпазителя и се прицели в един покрит с бръшлянови клонки фенер за улично осветление.

Натисна спусъка. Изстрелът раздра тишината над мъртвия град, разхвърча се стъкло.

„Функционира! Дявол да го вземе, наистина функционира!“

Докато пъхаше няколко пълнителя в торбичката с провизиите и в джобовете на летателния си костюм, в главата му се зароди идея. Какво ли би станало, ако и джипът в контролния канал все още можеше да върви? Все пак двигателният му блок е лежал в маслото…

Но преди още да може да продължи мисълта си, Мат беше отклонен. Чу се вик! Остър, пронизителен вик, какъвто надава човек, когато е в смъртна опасност.

Мат се ослуша. Ето пак. Не звучеше като животински приличаше на човешки!

Метна спасителния пакет и торбата с провизиите на рамото си, грабна пушката и се затича обратно към улицата. Сега гласът крещеше почти без прекъсване. Приличаше на женски.

С големи крачки премина през разбитата улица и забърза между редиците на останките от коли и фасади на къщи. Клонки го шибаха по лицето. Гласът ставаше все по-силен.

Мат мина като фъртуна покрай ъгъла на една улица… и спря, сякаш се беше блъснал в стъклото на прозорец. На сто крачки пред него стоеше дете. Престана да крещи, когато го видя. Пред и зад едно около десетгодишното момиче дебнеха три космати животни. Не кой знае колко големи. Може би малко по-големи от фокстериер. Козината им висеше почти до земята. И от устата на плоските им муцуни капеха лиги.

Мат притисна приклада на пушката към рамото си. Крачка по крачка се приближаваше към сцената. С присвити очи фиксираше странните животни. И накрая ги разпозна. Бяха котки! Странно деформирани, хищни котки! Един от зверовете се приведе в дебнеща поза, когато Мат се приближи. Взе котката на прицел.

Момичето притисна ръце към устата си и гледаше Мат с ококорени от уплаха очи. Имаше червеникаворуса, направена на множество дълги плитки коса, беше загърнато в къса рокля и обуто в запретнати червени чорапи. Беше очебийно мършаво и бледо. Но изглеждаше значително по-цивилизовано от членовете на ордата на Зорбан!

Мат отстъпи бавно от средата на улицата към края й, за да си осигури позиция за стрелба, от която не би изложил момичето на опасност. Животните го дебнеха в превита стойка и с настръхнала по гърба и опашката козина.

На по-малко от петдесет крачки, почти на височината на момичето на покрива на една кола се появи четвърта котка. Имаше мръснобяла козина и се стори на Мат малко по-голяма от другите две. На един платан на отсрещната страна на улицата откри и пета котка, черна, а на върха на стената — шеста.

— Да го вземат мътните — изсъска Мат. Беше твърде сигурен, че шестте, които виждаше, не са единствените, които са на лов за момичето. Бавно вдигна оръжието, прицели се в котката на платана и натисна спусъка.

Изстрелът проехтя над руините. От страх момичето започна да крещи отново, котките на улицата прилепиха коремите си до асфалта и засъскаха. Гранки се счупиха, клонки изшумолиха — тялото на черната котка тупна в храсталка под платана.

Мат се придвижи по-близо до момичето. Стреля още веднъж — този път към върха на фасадната руина. Котката горе присви глава. Недалеч под нея се пръснаха камъни, надолу се спусна облак прах.

— Изчезвайте! — изрева Мат. Сега стоеше отстрани на момичето, на не повече от двайсетина крачки. — Да се омитате! — Тупна с крак и направи бърза крачка към най-близката котка. Тя засъска и се сниши още повече в тревата на попукания асфалт.

С ъгълчетата на очите си Мат видя да скача от покрива на останките от колата гадината с мръснобялата козина. Обърна внезапно оръжието и натисна спусъка. Бликна кръв, котката се преметна и остана да лежи неподвижно. Момичето все още скимтеше и от време на време пружинираше с коленете си.

Изглежда, това стигаше на останалите животни. С големи скокове избягаха в руината на къщата зад платана. Мат отпусна пушката и побърза към треперещото момиче. То се вкопчи като удавник в летателния му костюм и неспирно хълцаше. Мат притисна към себе си уплашеното до крайност създание и го помилва по гърба.

— Наред е, всичко е наред… не се страхувай, ще те браня… не знаеше дали въобще го разбира.

Нещо дръпна крачола му. Погледна към краката си. Бръмбарите го бяха догонили! Пъплеха от всички страни през тревата и храстите. Два-три вече висяха на крачолите му.

— Проклети гадини…! — Мат пусна момичето. С ложата на пушката махна дългите колкото пръст насекоми и ги стъпка. С пращене се мачкаха под ботуша му. Но там, където веднъж настъпеше, налитаха три нови. Изведнъж му се стори, че черните бръмбари са навсякъде.

— Хайде, ела! — Грабна ръката на момичето и го задърпа след себе си. Отново няколко бръмбара увиснаха по крачолите на Мат. И внезапно видя три-четири котки да скачат по покривите на останките от коли. Значи още не бяха се отказали от лова!

Ужасна болка премина от бедрото на Мат по цялото тяло. Той изкрещя и измете бръмбарите от панталона си. Насекомото го беше ухапало през плата на гащеризона!

Побягна вихрено с момичето за ръка. Тичаха към града, котките покрай тях, като че ли гонеха дивеч. Две от гадините с дълъг косъм ги изпревариха, скочиха на улицата и в жълтата трева се приведоха пред тях, готови за скок.

Мат спря и бързо се огледа. Бяха оставили бръмбарите далеч зад себе си, но ясно виждаше как пъплещият чер килим отново се приближава.

Мястото на ухапването на бедрото му гореше, пареше като огън. Пред лицето на котките пред себе си и насекомите зад себе си Мат нямаше време за размисъл. Пусна момичето и вдигна пушката. Изтрещяха изстрели, телата на котките се преметнаха в гъсталака на асфалта. Последната гадина, един огненочервен котарак, скочи върху него със съскане. Мат се наведе, заби дулото на пушката в слабините му и натисна спусъка.

Но опасността все още не беше премахната. Други пет-шест котки, които досега се бяха спотайвали, скочиха от укритията си. Мат се завъртя, стреля отново и същевременно почувства удар на тежко тяло в гърба си. Нокти проникнаха през плата в раменете на Мат.

Момичето крещеше със страшно писклив глас. Но беше грабнало някакъв ръждив прът от края на улицата и… се прицелваше в Мат! Той тъкмо щеше инстинктивно да блокира удара — което без съмнение щеше да му струва една счупена ръка, — когато в последния момент разбра, че ударът не беше предназначен за него, а за котката върху гърба му. Проехтя глух удар. Гадината избяга с пронизителен писък.

— Благодаря! — каза задъхано Мат, докато изстрелваше залп след залп върху нападащите котки. Постепенно останалите животни се оттеглиха. Поне две беше улучил. Една друга се извиваше, умирайки между останките от колите.

Грабна момичето и го затика пред себе си. Оцелелите котки повече не ги следваха, а също и черният фронт на насекомите остана назад.

Момичето се задъхваше и се бореше да си поеме дъх, но Мат го подканяше да върви.

— Давай, трябва да се махаме оттук!

Минаха бързо през едно кръстовище. Момичето свърна по една широка улица. Мат го последва. Непрекъснато се озърташе назад, но котките, изглежда, окончателно се бяха отказали от преследването.

Изведнъж момичето улови ръката му и го задърпа между руините на две къщи към някакъв двор. И тук навсякъде растяха храсти и кафеникава папрат. По метална стълба се изкачиха нагоре по фасадата на къщата. Мат видя, че ръждивата стълба почти не беше обрасла. През една дупка между клонките на бръшляна момичето се вмъкна в къщата. Мат го последва в някакво мрачно помещение. В полумрака различи кожи и нахвърляни на кълба парцали, глинени паници и чаши. И някакви оръжия: ножове, върхове на стрели, дори и лък. Навярно беше жилището на момичето.

Детето се отпусна на кожите и скри глава между коленете си. Плачеше. Мат приседна до него.

— Нали всичко мина добре. — Още усещаше пулсирането в слепоочията си. — Та ние се справихме…

Погали червеникаворусите плитки на десетгодишната. Бяха остри като тел и мазни на пипане. Момичето се облегна на Мат и от цялата си душа изплака преживения шок. Мат не знаеше как да реагира. Самият той никога не бе имал деца и се чувстваше някак си безпомощен. Само здраво го държеше и продължи да милва косата му.

Когато то отново донякъде се поуспокои, Мат нави крачола си и разгледа мястото на ухапването. Раната беше малка, но огненочервена. Дявол знаеше каква отрова му е вкарал бръмбарът под кожата.

Момичето внимателно огледа раната. Вероятно имаше опит с такива наранявания. Мълчливо грабна един нож, посочи към него и към мястото на ухапването. Мат кимна колебливо. Можеше само да се надява, че то знае какво върши.

Момичето направи плитък кръстовиден разрез над зачервеното място. По бедрото на Мат се затъркаляха капки кръв.

Той неволно се стресна, когато момичето допря устните си до кървящото място и започна да смуче. Изплюваше отровената кръв, отново се навеждаше и продължаваше да изсмуква. В това време Мат бръкна в спасителния си пакет и извади лейкопласт, който залепи върху раната.

После даде на детето вода от меха си. Раздели с него също така шмалдана и сушената риба от провизиите си. Момичето изгълта и двете неща, сякаш дни наред не беше хапвало нищо.

— Как се казваш? — поиска да разбере Мат. Детето го гледаше безпомощно. Посочи с пръст гърдите си. — Аз… Мат. Мат, разбра ли? — Постави показалеца си на гърдите на детето. — А ти? Как ти е името?

За пръв път пробяга нещо като усмивка по бледото, тясно лице.

— Яндра — каза момичето.

— Яндра, значи — въздъхна Мат. Е, тя можела да говори. Сега трябваше да потърси начин да се разбере с нея. Поне вече не беше съвсем сам в този мъртъв град.

На западния хоризонт мъгливото небе се обагри в червено. Слънцето залязваше. От юг духаше лек вятър над покрития с храсти и дървета плосък покрив. Аруула откъсна поглед от слънчевия залез и отново погледна на изток, където пред планинския хребет се очертаваха контурите на Боллуна.

През целия ден не беше вършила нищо друго. Макар и да знаеше, че Маддракс още дълго време не можеше да се завърне. Непрекъснато беше с положена между коленете си глава и подслушваше. Но градът беше твърде далеч. Почувства само неясен шепот. Между другото, от време на време — глухото мърморене на онези гладни духове. Аруула вярваше, че тези, които подслушва в далечината, са вулфани.

По-ясно почувства студения, недружелюбен дух на Балоор. Чувстваше го като още по-неподатлив и яростен отколкото друг път. Непоносимо напрежение късаше нервите на Аруула, докато се опитваше да го подслушва. Не успя. Твърде недружелюбен беше духът му. А може би и твърде далече.

Сивотата на небето над мъртвия град пред планината се смрачаваше минута след минута. Къде ли е сега Маддракс? Угрижеността за него не даваше покой на Аруула. Защо Балоор се навърташе в близост до града на мъртвите? Отговорът на този въпрос беше ужасяващо прост — искаше да си отмъсти. На Зорбан. На ордата. И преди всичко на Маддракс…

Стъмни се. Зорбан нареди да запалят огньове. Осемте ловци, които беше изпратил, се върнаха. Донесоха риба от една близка река. До един от огньовете пуснаха също така и проблясващите тела на четири беллита. Чуха се шумни викове на възхищение. Отдавна не бяха яли беллити. От месеци наред.

Месото на вкусните гигантски морски кончета повиши малко настроението на ордата. През целия ден беше no-скоро потиснато. Нападенията на геягудоо, загубите, близостта на мъртвия град — никой не намираше причина да се радва на живота. Също и Зорбан седя през целия ден завит в кожите си на края на покрива с вперен в планинския хребет на юг поглед.

А сега, значи, прясна риба и печено месо от беллити. Зорбан забрави за един час грижите си. Също и повечето членове на орадата. Не и Аруула. Мислите й бяха отправени непрекъснато към едрия рус ловец, който беше отишъл сам в мъртвия град.

Тази нощ Аруула спа зле. Мекият вятър свистеше над широката просека. Откъм гората прозвуча граченето на някаква птица. Стражите по края на покрива вървяха нагоре-надолу. А в главата й Маддракс се скиташе из руините на къщи и беше нападан от вулфани и геягудоо. Аруула успя да заспи едва призори.

Събудиха я силни викове. Скочи и грабна меча си. Огледа се замаяна. Избелялото слънчево петно вече беше високо на източния хоризонт. На края на покрива седяха двама ловци и сочеха към широката просека. Те именно викаха така възбудено.

Аруула мина оттатък и застана зад тях. До нея се появи исполинската фигура на Зорбан. Цялата орда се струпа.

На разстояние три хвърлея копие върху просеката изведнъж във въздуха бликна фонтан от кал и камъни. Нещо черно се извиваше из земята. Една жена изпищя до Аруула. Зорбан избълва някаква ругатня.

— Млади геягудоо — прошепна един юноша.

— Каменистата почва няма да ги спре — каза Зорбан дрезгаво.

— Твърде трошлива е — отвърна Аруула.

Едно след друго геягудоото пробиваха земята и излизаха отгоре. През храсти и трева земните змии пълзяха към големия комплекс руини.

— Стрелците с лъкове! — изрева Зорбан.

Аруула изтича към другия край на покрива. И видя тъкмо онова, от което се страхуваше — и откъм покрайнините на гората геягудоо ровеха земята насам. Изтича по края на покрива. Също и откъм подобната на гъба кула пълзяха насам през гъсталаците.

— Навсякъде геягудоо! — извика Аруула. — Идват от всички страни…!

В утринния сумрак Мат се събуди, когато Яндра се вмъкна в помещението през отвора между клонките на бръшляна. Посочи корема си и направи дъвчещи движения с устата си.

Мат потърка очите си и се протегна. Лейкопластът на крака му беше паднал през нощта, но не беше текла повече кръв, а и инак почти не личеше някаква подутина. Мат го свали напълно, преди да извади провизиите от кожената си торбичка. Сложи на кожата пред Яндра късче шмалдан и последното парче сушена риба. Тя ги изгълта с вълчи апетит.

Междувременно Мат огледа малкото жилище. И почувства леки тръпки да минават през тялото му. Стаята на Яндра не беше като за десетгодишно момиче. Всичко беше целесъобразно подредено, а имаше малко лични неща. Никакви кукли, никакви играчки. Като че ли Яндра не беше преживяла никакво детство.

Тогава Мат откри и още нещо на една от стените — картина, нарисувана от неопитна детска ръка. Тъкмо по лицето му да се плъзне усмивка… и Мат разбра какво е нарисувала Яндра на голия камък. Прониза го като гореща светкавица. Това без съмнение беше реактивен изстребител!

— Яндра! — Мат посочи възбудено скицата. — Виждала ли си такова нещо? — Той посочи нагоре към небето.

Тя кимна, също посочи нагоре и прокара дланта си косо във въздуха. При това издаваше съскащ шум. Като реактивен двигател! Жестът й сочеше на юг. Дали самолетът е летял в тази посока? Тогава стана и махна с ръка на Мат да я последва.

„Иска да ти покаже нещо… нещо, което е свързано със самолета!“

Мат взе контейнера, торбата за провизии и пушката и я последва. Тя слезе по ръждясалата стълба. Между стените на руините се промъкнаха до улицата.

Мат следваше Яндра в посока към града. Бдителният му поглед се плъзгаше по билата на порутените стени, пелената от гъсталак по фасадите на къщите, по покритите с мъх и папрат останки от коли отляво и отдясно на улицата. Във високата жълта трева до един ерозирал двигателен блок видя нещо червеникаво. Отиде и се наведе над него.

Беше червена котка. Лежеше в тревата отпусната и безжизнена. Дългата козина в областта на гърлото проблясваше влажна и тъмночервена. Кръв. Не беше възможно да е отдавна мъртва.

Мат се изправи. Огледа се недоверчиво. Яндра стоеше в средата на улицата и с енергични жестове го подканяше най-сетне да продължи да върви. Изведнъж се почувства неловко. Теоретически му беше ясно, че в тези руини може да има още по-опасни гадини от котките. Хората на Зорбан определено не без основание отказваха да влязат в града. Но толкова внезапно да попадне на следите на някакъв неизвестен звяр, го накара за момент да изтръпне.

Изведнъж Яндра се затича с все сили към него. Сграбчи ръката му, задърпа го настрана от улицата към една фасада, която беше напълно покрита с лозови ластари. Възбудено сочеше към мястото, откъдето бяха дошли.

На разстояние двеста крачки Мат видя очертанията на черни тела в трънака пред фасадите на къщите. Не можеше да идентифицира съществата, но бавното им придвижване на тласъци го караше да мисли за насекоми. Освен за вулфаните, Аруула не беше ли споменала и някакъв друг вид, който беше вгорчил живота на прадедите на Зорбан?

Яндра бръкна в лозовите ластари, грабна един по-дебел клон и се покатери. При това просъска на Мат нещо, което той естествено не разбра. Но мимиката на бледото й лице беше недвусмислена. Искаше той да я последва. Мат закрепи пушката на една кукичка на летателния си костюм. Тогава хвана един главен клон на лозата и се закатери след Яндра.

Стигнаха до първия по-горен етаж на руината и през голите лози си пробиха път към една прозоречна рамка. Яндра постави показалец върху бледите си устни и с движение на главата си посочи надолу.

Двайсет-трийсет животни минаваха в колона под тях — черни, космати тела, като сплескани полукълба и големи колкото гигантските костенурки от Галапагос, каквито Мат беше виждал като малко момче в зоологическата градина на Сан Франциско.

Но животните с черна козина долу на разпукания асфалт не бяха влечуги. Имаха по осем космати крака — стърчаха от телата им рязко нагоре, за да се прегънат след това под остър ъгъл надолу. На широките повече от метър и половина полусферични тела се очертаваше лъскава, черна глава, елиптична и голяма колкото водна топка. Черен гризещ устен апарат стърчеше от главата, отваряше се и се затваряше, сякаш опипваше въздуха за плячка.

„Паяци са… Иисусе, това са паяци…!“

Ръцете на Мат конвулсивно се вкопчиха в клона на лозата. Гадене разстройваше нервите на стомаха му, а главата му се съпротивяваше да възприеме картините, които ретината възпроизвеждаше в мозъка му.

Под тях паяците чудовища минаваха в редица по двама. Като маршируваща военна колона се изнизаха покрай ъгъла към следващата пресечна. Мат гледа вторачено след тях, докато и последните два паяка не изчезнаха от полезрението му.

Яндра прошепна няколко думи на своя език. Една дума му се стори позната — „зирагипи“. Естествено — Аруула беше споменала името, когато говореше за жителите на мъртвите градове.

Момичето слезе пъргаво по лозовите клонки, скочи на тревата по тротоара и се стрелна към ъгъла на къщата, зад която бяха изчезнали зирагипите. Мат избълва някакво проклятие и се заспуска във вие надолу по фасадата на руината. На бегом освободи пушката от униформата си.

Слабо скимтене го накара да се спре и ослуша. Някой тихо плачеше. Не можеше да е Яндра. Тя беше коленичила в гъсталака и внимателно наблюдаваше другата улица. Мат се надвеси над нея и между лозовите ластари също погледна в посоката, където бяха изчезнали зирагипите.

Беше тясна улица. Толкова тясна, че короната на една бреза изпълваше цялото пространство между фасадите на руините. По короната на дървото се простираха клоните на диви лози и бръшлян, от единия край на улицата до другия. Уличката изглеждаше като тунел. На по-малко от сто и петдесет крачки гигантските паяци бяха оформили кръг. Бяха заобиколили двама човека, които седяха сред куп развалини на улицата, недалеч от ствола на брезата. Жена и малко дете. По телата им висяха на парцали кожените им облекла и бяха завързани за обрасъл с мъх двигателен блок. Детето хленчеше, жената гледаше към гигантските паяци безмълвно и примирено.

Мат грабна пушката си, свали предпазителя и се приготви да аткува. Тогава Яндра се обърна към него и опря двете си ръце на гърдите му, за да го спре. В този момент Мат чу някакво свистене. От главата на един от зирагипите се отдели бял лъч и плесна в гърдите на жената. Тя изкрещя, изви се и се опита и в смъртта си да прикрие с тяло детето си.

Мат се отскубна от Яндра и се затича по улицата. В същия момент засвистяха стрели от фасадите на къщите отляво и отдясно. Забиха се в черните тела на паяците. Видя между клонките над себе си да се показват космати тела в тъмни ризи от зебло. Копия избръмчаха във въздуха и се забиха в зирагипите. Атакуващата им формация се разстрои. Повечето животни бяха протегнали осемте си крака пред себе си, някои се въртяха по надлъжната си ос като че ли бяха загубили ориентация. Само три гигантски паяка не бяха улучени от стрели или копия. Побягнаха. Светкавично се насочиха към Мат.

Оставаха му по-малко от три секунди. С бързината на мисълта се метна към стената на къщата и вдигна пушката. Не отпускаше спусъка. Изстрелите отекнаха в гъста последователност из уличката с руините. Два от гигантските паяци се преметнаха и останаха да лежат неподвижно по гръб. Третият направо се пръсна — сива слуз се разля по улицата.

Мат се спусна на колене и постави чело на хладния приклад на пушката. Дишаше учестено. Изглеждаше сякаш в гърлото му беше заседнала бодлива буца. По руините застъргаха стъпки. Детето плачеше. Дочуха се ниски, гърлени гласове.

Мат погледна нагоре. Улицата се изпълни с хора. Не, не бяха хора… Бяха онези същества с дълга козина, които преди три нощи бяха нападнали ордата. С мощната устна издутина под очите лицата им изглеждаха като странни тропически риби. Бяха въоръжени с копия и мечове. Някои носеха черни и червенокафяви кожени наметки.

Със стон Мат се привдигна на колене, за да стане. Ударът във врата му го улучи толкова неочаквано, че дори не почувства болка. От секунда на секунда съзнанието му се губеше в нищото…

Ето го пак! Съвсем леко потрепване на покрива под нейните ботуши. Хората на Зорбан се спогледаха мълчаливо. Страхът беше изписан по лицата и на най-загрубелите воини от ордата.

Часове наред бяха стреляли по нападащите ги геягудоо. Успяха да убият единайсет гадини. Две земни змии успяха да проникнат в голямата сграда.

Покривът, изглежда, отново потрепери.

— Въртят се под главните стени — каза тихо Аруула. — Могат ли да съборят сградата? — Зорбан избягваше питащия й поглед.

Никой не отвърна. Това беше достатъчен отговор.

Вождът се обърна и плъзна поглед по проточилия се комплекс от руини. Редяха се покрив след покрив. Редиците от обрасли с брези и имел сгради се простираха на разстояние седем-осем хвърлея копие.

— Ще преместим лагера си — реши Зорбан.

По един напукан отвор на покрива четирима ловци слязоха в сградата, за да доведат фреккойшерите. Другите опаковаха кожи, оръжия и провизии. След това се закатериха от покрив на покрив, докато стигнаха до едно куполообразно хале, почти в края на комплекса.

Короната на един стар дъб стърчеше от разрушения куполен покрив. Зорбан нареди да вдигнат бивак на малко по-високата съседна сграда. От края на покрива, през разрушения от бука купол Аруула погледна към едно просторно хале, където стояха други стоманени птици, които сигурно някога тук са живеели. Сега всичките бяха мъртви, а по тях растеше мъх.

Западният хоризонт почервеня. Когато мракът настъпи и на покрива пламна първият огън, ордата се събра за съвет.

— Въпрос само на време е, докато геягудоо ни открият каза един ловец. — Няма да мирясат, докато не ни подровят.

— Още колко стрели ни останаха? — изръмжа Зорбан.

— Няма и петдесетина — отговори един от стрелците с лък.

— А копия?

— Четиринайсет.

Стъписано мълчание. Огънят пращеше. Малките деца се бяха притиснали към майките си. Аруула погледна в посока към града. Очите й се опитваха да пробият мрака.

— За още известно време ще можем да отбиваме нападенията на младите животни — каза някой. — Но ако се появи животно майка, загубени сме.

— Това е отмъщението на проклетия Балоор — изръмжа Зорбан.

— Не биваше да го прогонваш — завайка се една жена.

— Мълчи! — заповяда й Зорбан.

— Можем само да се надяваме, че Маддракс скоро ще се върне — каза Аруула. — Инак сме загубени.

Зорбан бавно кимна.

Отвратителната картина не излизаше от главата на Мат горната половина от тялото на мъртвата жена. Все още беше полузашеметен, когато го вързаха и преведоха покрай него. Гръдният кош изглеждаше като парче разкапано месо — сива мехурчеста тъкан, между нея — разядени ребрени дъги, между които прозираха парченца от белите дробове.

Гигантските паяци убиваха жертвата си със струя киселина…

Сякаш някой млатеше отвътре с чук по черепа на Мат. Залиташе по призрачната улица като замаян между своите преследвачи. Косматите компаньони с издута черна паст на безносите си лица вървяха безмълвно между руини и гъсталаци.

Мат се огледа. Яндра вървеше между двама вулфани с червенокафяви наметки. Зад тях видя две човекоподобни фигури, също с червенокафяви наметки. Бяха бледи като восък, а кожата им изглеждаше изсушена като на мумиите. Вместо черните като лак яйцевидни шлемове носеха червенокафяви кожени качулки.

Двама от рибоглавите го дърпаха след себе си за дебело въже от лико. Въжето беше многократно увито около тялото му и притискаше ръцете към ребрата му. Пред него вървеше вулфан в черна наметка. Козината му хвърляше червеникави отблясъци. За разлика от събратята си по вид той не се поклащаше на всяка крачка, а имаше изправена и почти пружинираща походка. С въже теглеше до себе си плачещото дете, което беше загубило майка си. Момъкът беше притиснал пушката под мишницата си. Върху гърба на друг вулфан Мат позна своя контейнер. Мислено изстена.

„Е, чудесно! С това шансовете ми са окончателно равни на нула…“

Помисли си за Честър, Джени, Ханк и за двамата учени. Дори и някой от тях да е оцелял след катастрофата, изгледът някога отново да ги срещне беше смехотворно малък. В тези минути Мат не даваше пет пари за живота си. Макар и все още да не бяха открили ножа, който беше пъхнал в десния си ботуш, но с вързани ръце ползата от него щеше да е безкрайно малка.

Двойна верига от стрелци с лък формираше челото на колоната. Пред всеки ъгъл на улица спираха и се оглеждаха наляво и надясно. Вероятно бяха във вина с гигантските паяци.

Понякога стрелците с лъкове се обръщаха и просъскваха неразбираеми за Мат думи. После цялата команда изчезваше безшумно в руините отляво и отдясно на улицата. Някои се покатерваха по дървета или останки от камиони. Всеки път теглеха Мат със себе си. От прозорците на руините наблюдаваха преминаващите колони на зирагипите. Ако колоните бяха малки, убиваха гадините с копия и стрели. Не използваха пушката. Вероятно не знаеха как се борави с нея.

Мат отбеляза, че черните паяци отминаваха вулфаните и тогава, когато би трябвало да ги открият. Навярно разполагаха с някаква биологична система за откриване, подобна на прилепите.

Вече се беше почти стъмнило, когато стигнаха до квартал, който изглеждаше още по-порутен от покрайнините на мъртвия град. Обширни купища развалини се проточваха по протежение на улиците и отчасти напълно ги покриваха. Навсякъде избуяваше задължителният гъсталак — бръшлян, къпинови храсти, папрати, лози. Като жив саван.

В мрака Мат видя странните сенки на разпукани стени, много високи и дълги. Може би порутен кораб на църква. После в нощното небе се извисяваха и още тъмни руини като оцелели сталагмити в някаква взривена пещера. Но Мат откри контурите и на катедрали и на техните кули, които изглеждаха, като че ли зидовете им са устояли на зъбите на времето.

Най-сетне стигнаха до дълъг и широк площад, на който горяха много огньове. Трябва да беше нещо като армейски лагер на вулфаните. Навсякъде, където седяха косматите дангалаци, от земята стърчаха копия и мечове. Мат почувства стотиците погледи върху себе си. На площада беше ужасно тихо. Студени тръпки го полазиха по гърба.

Откъм лявата страна, над кулата с форма на паралелепипед се виждаше матовото петно на луната. От сградата надолу се разгръщаше гигантско дърво. На Мат се стори, че в подножието на фасадата различава арковидни колонади. Прецени, че са го завлекли в старата градска част на Болоня.

През порутени аркади се навлизаше в проядени от времето зидове и над широка, останала без перила стълба се стигаше в някаква зала. Порталът беше останал без врати. Мат видя в халето да мига светлина. Вмъкнаха го вътре.

Факли горяха отдясно и отляво на входа, а също така и на челната страна на залата, над един издигнат стол от грубо сглобени трупи от бреза. Столът беше отрупан с кожи. На него седеше свит вулфан с червеникава козина. Беше загърнат в тога от мръсножълта кожа. Под тогата се издуваха дебели гърди и на Мат му стана ясно, че муцуната на издигнатия стол трябва да беше женска.

Като по команда косматата компания вдигна десните си ръце във въздуха и изрева нещо, което Мат определи като военен поздрав. Вонеше на мокро куче, на катран и на… дим от пура?

Мат не повярва на очите си. Женският вулфан пушеше! Беше пъхнал пурата между черната си зурла. Дупката под очите му се отвори като кратер и издуха смрадливи облаци дим. За секунди на Мат му се прищя да се изсмее. Ако това трябваше да се смята за най-очевиден признак на цивилизованост, то наследниците на човечеството не бяха се поучили кой знае колко.

Направи му впечатление тишината в залата. От всички страни го оглеждаха покрити с козина същества. Вулфанката го огледа изпитателно отгоре додолу. Тогава вдигна косматата си ръка и присви пръст. Двете бледи като на мумии лица замъкнаха Яндра пред брезовия трон. Разговорът между нея и вулфанката продължи дълго, но Мат не разбра нито дума. Накрая пушачката на пури се изправи с охкане. Слезе по четирите стъпала на трона си и закуцука към Мат. Издутата й паст бълваше хъркащи тонове. Убеждаваше го в нещо, но той само я гледаше недоумяващо.

Накрая в един ъгъл на залата го завързаха за чугунен пръстен, който се подаваше от зида. Мат наблюдаваше как червеникавият вулфан с черната наметка и пушачката на пури с червеникавата козина се бяха навели над пушката му. Отправи кратка и гореща молитва към тавана на залата: „Господи… дано не натиснат спусъка!“ Смъртта им най-вероятно би означавала смърт и за самия него. Но двамата скоро загубиха интерес към оръжието, от което очевидно нищо не разбираха.

Четирима вулфани застанаха с копия около Мат. На прохода в стената към свода на стълбището заеха позиция четирима стрелци с лък. Така Мат прекара нощта. Една безсънна нощ…

Когато оловната светлина на новото утро се прокрадна в залата през клонките на бръшляна, го отведоха. Заедно с Яндра и детето, което беше загубило майка си, ги завлякоха в руините на стария град…

Брелцек и дванайсет от неговите войници влязоха в залата. Вдигнаха високо юмруци.

— Да живее дълго върховната майка!

Друлца пушеше пура. Махна с ръка на сина си да дойде при нея.

— Вземи си една. — Посочи коженото сандъче на масата. Брелцек се подчини. Със запалена пура застана най-после до трона на майка си.

— Заведохте ли ги? — изграчи Друлца. Брелцек кимна. — И голокожото дете ли? — Пак последва кимване. — А момичето?

— Придържахме се точно към твоите указания — измърка Брелцек. — Макар че носферите от гвардията на вещицата роптаеха. Момичето е от техния вид, макар и ненапълно развито.

Друлца тихо се изсмя.

— Носферите са глупаци. Оставаше още и да ги посветя в плановете си — изгъргори тя. — Докладвай по-нататък!

— Специален отряд тъкмо извършва отвличащо нападение срещу Замъка на бога. Скоро черният враг ще съсредоточи там главните си сили.

— Много добре — измънка Друлца. — Говорих с херцога. След час нашите войници ще се строят долу на площада. Ще останат само четирийсет за защита на главната квартира. Сто и осемдесет войници под командването на херцога ще излязат от града веднага щом основните сили на черния враг са заети с Маддракс. Ще пленим ордата като стадо вакуда. Складовете ни за храни ще се напълнят. И тогава ще унищожим черния враг докрай. Ако Маддракс остави нещо от тях…

— Планът ти е умен, майко — каза Брелцек. — Но… — той а поколеба, — говори се, че този Маддракс бил прокълнат от Оргуудоо. Ами ако излезе жив от Божия замък? Не бива да гневим Оргуудоо…

— И дори да излезе жив от Божия замък — прекъсна думите му Друлца, — ще умре. Въпреки чудодейните си оръжия ще умре. Смъртта вече го придружава…

Останките от фонтана стояха на площада. Зад група брези до малко езерце се издигаше тъмната фасада на безформена базилика. Храсти избуяваха по надупчените зидове и по кръглата рамка на един счупен прозорец над отворения портал.

Вулфаните ги бяха вързали за един стълб на фонтана. Яндра, детето и него. На няколко крачки от фонтана, и въпреки това непостижим, в папратта лежеше контейнерът му, а върху него — пушката. Рибешките муцуни не знаеха какво да правят с тези неща.

Бяха надали мощен рев и бяха започнали да обстрелват с копия и стрели сградата срещу базиликата.

На входовете се бяха появили гигантски паяци и бяха избълвали бялата си киселина. Вулфаните бяха избягали.

Мат не можеше да проумее какво става. Можеха да го направят много по-просто, ако искаха смъртта му…

Нишите между руините се изпълниха с гигантски черни паяци. Трябва да бяха стотици.

Детето плачеше. Не беше на повече от четири-пет години. Яндра изглеждаше невъзмутима. Каза нещо на Мат, което той не разбра. Тогава започна да движи мършавото си тяло под веригите.

Изведнъж черният фронт на зирагипите се раздвижи. Като черна, космата лава се юрнаха насам. Стократното стържене на краката им накара Мат да потрепери от ужас.

Погледна отново настрана… и почти не повярва на очите си, когато видя как Яндра подобно на змия се измъкваше сантиметър по сантиметър от въжетата. Сякаш костите й бяха гумени, толкова много извиваше тялото си, докато в края на краищата успя. Но това й струваше много усилия — беше още по-бледа от преди, а очите й горяха като в треска.

— Бързо! Ножа ми! — извика Мат и посочи с брада към десния си ботуш.

Яндра, изглежда, донякъде го разбра, защото дойде при него, откри ножа и го извади. Бързо разряза въжетата на Мат и тези на детето. Мат скочи, метна на рамо спасителния контейнер и посегна към пушката си.

— Вземи детето и бягай с всички сили! — Посочи базиликата.

Яндра и детето се затекоха през площада.

Мат откри огън по напредващите зирагипи. От редиците черни тела изскочиха фонтани пенлива киселина. Мат се оттегли назад, без да сваля пръста от спусъка. Бялата течност плясна в тревата и гъсталака на осем-девет крачки пред него, разяде ги и се впи в трошляка от някогашната калдъръмена настилка.

Погледна към децата. От отворения портал на базиликата се придвижваха с поривисти движения пет или шест зирагипи. Видя, че Яндра и детето избягаха, насочиха се към ниската балюстрада до базиликата и се покатериха нагоре. Мат стреля по гигантските паяци в портала. Едновременно побягна след децата.

Гърчещи се в конвулсия тела покриха входа на църквата. Следващата атакуваща вълна просто мина през тях. Фронтът на нападателите се приближаваше също и откъм площада. Мат трябваше да смени пълнителя. Видя децата да изчезват на другия край на балюстрадата между тъмните кипариси.

Стреляше като бесен около себе си, но задържа фронта на гигантските паяци само за кратко време. Когато стигна до балюстрадата, вече беше изпразнил следващия пълнител. Постепенно мунициите му привършваха. Метна се през порутената стена и се изтърколи в гъсталака между кипарисите. Трескаво смени пълнителя. Между колонките на балюстрадата отново откри огън по паяците. Но колкото и много да застрелваше, те непрекъснато се приближаваха. Нямаше смисъл — просто бяха твърде много.

Мат побягна през високите храсти и гъсталаците в посоката, в която бяха изчезнали двете деца. Пред него се откри необрасло квадратно пространство, всред него — корниз на фонтан. Широки арки обграждаха площада — порутен манастирски двор. В една аркада откри Яндра и малкото дете. Над съседната на базиликата манастирска руина, над короните на дърветата и църковния кораб стърчеше романска кула, не по-висока от двайсет метра. Вече без покрив, а върхът й изглеждаше като счупен зъб.

Мат предусети някакъв шанс.

— Там горе! — изръмжа той и посочи мястото. От кулата можеше да задържи за известно време атакуващите паяци.

Яндра разбра. Затича се покрай аркадата, като дърпаше след себе си детето. Мат я видя да изчезва във вътрешността на кулата. Той се изкачи на порутената стена към аркадата и претича до стълбището на кулата.

Нещо пльосна в стената до него. Пяна капеше от старата зидария върху витата стълба. Мат се обърна и без да се прицелва, откри огън към църковния кораб. Заизкачва се гърбом по витата стълба. Под него се чуваше дращенето на десетките крака на зирагипите.

За момент го занимаваше мисълта да използва малко от пластичния експлозив в контейнера си. Но отхвърли този план. Експлозията би видяла окончателно сметката на отслабената от времето статика на кулата.

Завой след завой, Мат се изкачваше нагоре. Над себе си чу внезапни писъци, толкова остри и пронизителни, че кръвта се смръзна в жилите му. Децата!

Вземаше по четири-пет стъпала наведнъж. Тесните извивки на стълбището бяха причина да му се завие свят. Кракът му се блъсна в нещо меко и той се просна на стъпалата. През една дълбока бойница в кулата проникваше мъждива светлина.

Тогава Мат видя детето. Беше мъртво. Главата му лежеше в локва кръв и от раната в гърлото му бликаше по протритите стъпала, мокра и червена. Недалеч над него се чуваше острият писък на Яндра.

— Яндра! — Мат скочи и трескаво изкачи последните стъпала. Беше се сгушила в ъгъла на покривната платформа между боклук и останки от керемиди. Сивата дневна светлина падаше върху разтрепераната й фигура. Момичето закриваше главата си с ръце и крещеше.

— Яндра! Какво се е случило?! — Мат приклекна и разтвори ръцете й. Ужас се отрази в ретината му. Яндра беше омацана в кръв — но, изглежда, не беше нейна. Тя се хвърли с хлипане на шията му. Тялото й пареше през роклята.

Над кулата се плъзна сянка. Мат погледна нагоре и… видя чудовищния ястреб да кръжи над сградата. Той трябва да беше нападнал и убил детето.

Шум откъм долната част на кулата накара Мат да се сепне. Освободи се от Яндра и пъхна нов пълнител в М 20. Последният!

Зирагипите идеха! Плътно един до друг се изкачваха по витата стълба!

Но тогава се чу друг, не по-малко заплашителен шум — пукане на камък!

Кулата се олюля!

Появиха се сякаш от нищото — сто-сто и петдесет вулфани, ако не и повече. С мощен рев изскочиха от гората и щурмуваха руините на халето.

Хората на Зорбан тъкмо използваха една пауза между боя, за да преместят лагера си на друг покрив. Бяха ги нападнали двайсетина геягудоо. Успяха да убият повече от половината. Сега в колчаните на Зорбановите стрелци с лък не беше останала нито една стрела. Имаше само още три копия. Покривът вибрираше. Беше само въпрос на време докато поддаде.

В тази безнадеждна ситуация нападнаха вулфаните. А те скоро забелязаха, че противниците им вече не можеха да се отбраняват.

Зорбан натовари жените и малките деца върху четирите оцелели фреккойшера и ги накара да бързат. Десет бойци с мечове, между които и Аруула, прикриваха оттеглянето към съседния покрив. Вулфаните вече се катереха по стените на халето, захващайки се за лозите и клонките на бръшляна.

Зидовете отново завибрираха — и се срутиха, сякаш бяха от прогнило дърво. Погребаха под себе си двайсетина вулфани но също така и четирима бойци с меч от ордата бяха завлечени в земята. Над руините се вдигна облак прах.

Зорбан и хората му наблюдаваха от съседния покрив как атакуващата вълна на вулфаните секна. Изведнъж геягудоо се измъкнаха от развалините. Черните им змийски тела запълзяха към вулфаните. Те бяха дотолкова слисани, че осъзнаха опасността едва след като четирима техни войници изчезнаха в земята. Оттеглиха се към гората в паническо бягство. В покрайнините на гората във въздуха изригнаха фонтани земя. Десет-дванайсет геягудоо се заизвиваха срещу вулфаните и им отрязаха пътя за бягство. Викове на смъртен ужас изпълниха широката просека между руините на халето и покрайнините на гората. Все повече геягудоо се появяваха между бягащите и ги завличаха в земята.

Зорбан и ордата му ликуваха. Мислеха си, че са се спасили. Аруула не се присъедини към ликуването. Тя непрекъснато повтаряше мислено единствената отчаяна фраза: „Маддракс, върни се от мъртвия град, не ни изоставяй!“

Черният порой от зирагипи си проправяше път нагоре през входа на кулата. Мат изстреля срещу тях един залп, който разкъса първата редица.

Старата камбанария все повече се олюляваше. Разпадащата се зидария не беше в състояние да издържи на атаката на стотиците гигантски паяци. По стените се появиха първите пукнатини.

Мат дърпаше Яндра след себе си, изстрелваше срещу зрагипите ред след ред и същевременно се оттегляше към билото на стената.

Хвърли един поглед надолу. Между върховете на иглолистните дървета видя тъмнозелената повърхност на малко езерце. Вероятно старо изкуствено езеро за в случай на пожар. Простираше се на гърба на манастирската руина. Твърде далече и твърде високо за лудешки скок.

Пращенето се усили, каменният под краката на Мат потрепери. Нямаше да мине много време, докато всичко рухне.

— Дръж се здраво за мен! — извика Мат и приклекна. Момичето обгърна врата му с ръце и хълбоците му с краката си. Кулата се наклони! Мат вече не можеше да се задържи и залитна към върха на стената. Огънят на пушката му замря. Сега зирагипите нахлуха безпрепятствено от стълбището на открито и по-скоро се плъзгаха, отколкото тичаха към двамата човеци. Вероятно в агресивния си бяс не забелязваха приближаващата се гибел.

Изведнъж листата докоснаха тила на Мат! Изпращя дърво. Той се сепна и видя, че кулата се блъсна в два намиращи се плътно един до друг платани. Падането й се забави, когато камъните се отриха в короните на дърветата.

Мат инстинктивно отблъсна два нападащи ги зирагипи, докато скачаше в една пукнатина на стената. Изпръсканата киселина за малко не улучи него и Яндра.

— Дръж се здраво! — изрева Мат. Отблъсна се, мина през клони и листак и успя да се залови за дебел клон. Когато се вкопчи в него, падна пушката му. На гърба му Яндра пронизително пищеше. Стволът под него се разцепи на трески. Поддаде окончателно под тежащата с тонове кула и също се наклони настрана. Камъни задумкаха по клоните и с глух удар се стоварваха в стария манастирски двор.

Стиснал здраво клона с двете си ръце, търсейки опора за краката си, Мат погледна надолу. Водната повърхност на езерото се приближаваше страшно бързо!

Видя отломки от кулата да падат в езерцето и да изскачат фонтани вода — тогава потъна и върхът на дървото. За секунди Мат и Яндра изчезнаха под водата, изплуваха отново, пак потънаха.

Все още замаян от падането, заплува към другия бряг. Теглото на Яндра върху гърба му непрекъснато го натискаше под водата. Мат плюеше и кашляше, когато стигна до плитчината и излезе на брега.

Огледа се. Езрото беше широко петдесет-шейсет метра. Между клоните на събореното дърво и развалините на кулата видя телата на черните гигантски паяци. Някои се движеха. Нямаше никакъв шанс да се открие пушката, в случай че изобщо беше издържала на удара при падането.

Матю грабна ръката на Яндра.

— Да се махаме оттук!

Вървяха почти два часа. Мат успя да обясни на момичето къде искаше да отиде — в руината на казармата. Мислите му кръжаха около джипа. Откакто го беше намерил в канала на ремонтната работилница, превозното средство не му излизаше от ума. Ако успееше да го изтегли, имаха добри шансове да избягат от този проклет град руина!

Промъкваха се по купища развалини и обрасли улици. От време на време между дърветата и покривите се мяркаше квадратната кула на главната квартира на вулфаните. По нея Мат се ориентираше. В момента зирагипи не се виждаха, но Мат не се съмняваше, че не са се отказали от преследването.

Колкото по-дълго размишляваше за всичко, толкова по-ясно прозираше рафинирания ход на предводителката на вулфаните. Народът й беше във война със зирагипите. Муцуните с дълга козина бяха използвали Яндра, детето и него като примамка. И като оръжие. Естествено че беше така! Затова му бяха оставили екипировката. Самите те не биха могли да направят нищо с нея. Само трябваше да се погрижат една от жертвите да се освободи навреме. Рискована игра, но в края на краищата рискът си беше за сметка на пленниците…

Мат и Яндра стигнаха невредими до казармения двор. Матю посочи платана до останките от камиона.

— Горе! Хайде, качи се горе! — Опита се да й обясни какво е задължението й, докато той се занимава с джипа — да наблюдава за зирагипи и да го предупреди, ако нападнат отново. Яндра сръчно се покатери на дървото.

Мат побърза през някогашния казармен двор. Усещаше пулса в слепоочията си. Събитията от последните двайсет часа бяха скъсали нервите му. Порой картини нахлуха в главата му.

„Използвали са ме… дали не са ми приготвили и още изненади?“

Мат стигна до работилницата и се промъкна през прозореца. Свали спасителния контейнер, извади джобното фенерче и го включи. Джипът „Хамър“ си беше там, все още лъскаво черен от маслото, но външно без повреди — до седалките, които бяха стърчали над маслената баня. Дали някога над откритата кола е имало гюрук, вече не можеше да се разбере.

Зад него се прошумоли. Мат се стресна. Яндра беше на прозореца. Лъчът на фенерчето му попадна на лицето й. Бледо, с хлътнали бузи. Устните й изглеждаха още по тънки от вчера. Очите й горяха.

„Всичко това е прекалено много за едно дете. Ще грохне…“ Помогна на Яндра да влезе през прозореца. Тогава откри в казармения двор двама зирагипи. Изглежда ги усетиха. — Да ги вземат мътните…

Мат скочи в канала и вдигна капака на двигателя. С фенерчето в уста откъсна лента от потника си и с него почисти от масло свещите и електрическите контакти. После се върна обратно до прозореца. Междувременно десет-дванайсет зирагипи си пробиваха път през гъсталака пред отворения портал на казармата.

Мат бутна Яндра на седалката до шофьора и метна спасителния контейнер при четирите туби на товарната платформа. Надяваше се, че в тях има гориво. Нямаше време да ги проверява. Седна зад волана. Ключът беше пъхнат.

Завъртя го.

Не последва нищо. Върна се обратно до вдигнатия капак на двигателя. Пръстите му пробягаха по кабели, цилиндри, кабелна мрежа.

Нещо се стовари срещу прогнилата дървена врата. Мат погледна нагоре — на едно място дървото се разтвори. Сива пяна прокапа навътре и потече от вътрешната страна на вратата. Обстрелват вратата с киселината си!

Мат удари кожуха на радиатора.

— Запали! — изрева силно. — Запали, проклета гадорийо!

И чудото стана. С гъргорене и пращене моторът заработи. Мат включи на задна скорост, натисна съединителя, заби крак в педала за газта и тогава отпусна съединителя. По назъбената рампа „Хамър“-ът излезе бързо от канала. Яндра изкрещя, когато се блъсна в челната конзола. Със задната си част „Хамър“-ът проби прогнилата врата. Телата на зирагипите зачегъртаха покрай каросерията. Виковете им стигаха до горната граница на чуваемост.

Мат изви рязко волана, включи на първа скорост и натисна педала на газта. Джипът се стрелна през казармения двор и заора през масата на прииждащите като на кокили гигантски паяци.

— Върви! — изкрещя Мат. — Не мога да повярвам! Спасени сме, Яндра! Спасени…! — Млъкна, когато видя трескавия й поглед.

Мат зави в централната изходна улица. Военният джип трополеше по дупките и коренищата. Мат непрекъснато поглеждаше угрижено настрани, където се беше сгушила Яндра върху останките от седалката до шофьора. Видя я как започна да трепери.

— Ургаца… — мърмореше тя. — Мума Ургаца…

— Какво казваш? — Мат се почувства тягостно. Нещо не беше наред.

— Ургаца, Ургаца, Ургаца… — все по-бързо и по-силно повтаряше Яндра.

— Коя, по дяволите, е Ургаца…?

— Ургаца! — изкрещя Яндра. — Ургаца! Оргуудоо!

Мат се вцепени. Това име му беше познато! Обърна се уплашено към Яндра и видя как тя се напрегна. Лицето й се изкриви в застрашителна гримаса — жълтеникаво, с хлътнали бузи, с пламнали, потънали дълбоко в ямките си очи.

Изглеждаше почти като онези мумиеподобни типове, които придружаваха вулфаните! Да не би и тя…?

Мат не успя да продължи докрай мисълта си. Яндра се нахвърли върху него като фурия. Той се принуди да отпусне волана, за да се предпази.

— Яндра, какво означава това? — Ужас прониза мозъка на Мат като хиляди ледени игли. Широко раззинатата уста на Яндра се беше насочила към шията му. Съскаше като дива котка. Тялото й пареше през роклята. Мат искаше да я отблъсне от себе си — и усети как ноктите й раздраха шията му. Видът на кръвта му, изглежда, я разяри още повече.

— Яндра! — С едната си ръка отново улови волана и овладя джипа, с другата я сграбчи за косата и отстрани от себе си лицето й — изкривена гримаса. Зъбеше се като куче. Мат почувства във врата си горещото й дихание.

Съвсем ненадейно в мислите му се мярна картината на мъртвата котка. Образът на мъртвото дете с прегризаното гърло в кулата. И той разбра.

— Ти си била! — Вдигна колене и я улучи в слънчевия сплит. — Ти си убила детето!

Яндра се сви от болка и падна обратно на седалката до шофьора. Но не се отказваше. С изпълнени с омраза очи наблюдаваше жертвата си.

— Ея обидире Ургаца! — изсъска тя. — Мордере, Маддракс!

— Значи си от тях! — разбра Мат. — Работиш заедно с онази вулфанка!

Яндра отново се нахвърли върху него със съскане.

Мат зави рязко с джипа и здраво стисна волана. Внезапните центробежни сили отхвърлиха Яндра. Главата й се удари в металните прътове на седалката и за момент остана зашеметена.

Мат използва шанса. Свали десния си крак от газта, вдигна го високо и ритна Яндра отстрани. С последен писък десетгодишната излетя от превозното средство, удари се здраво в един куп развалини, неколкократно се преобърна и остана да лежи.

Матю Дракс не погледна назад. Имаше си достатъчно грижи да оглежда пътя напред през сълзите, които бликаха от очите му…

Балоор накара фреккойшера си да кацне на опасаната като с паяжина от бръшлян и диви лози кула с формата на гъба. Слезе от гърба на ездитното животно и легна по корем на покрития с мъх покрив. На три-четири хвърлея копие видя да се вдига облак прах над руините на халето. Геягудоо все още нападаха. Добре!

Но тогава Говорещият с боговете разбра, че нападат не тези, които трябва. Тъпите вулфани се бяха намесили и бяха привлекли геягудоо върху себе си! Балоор стисна юмруци с фанатична ярост и ги притисна към потното си чело.

— Оргуудоо! — мънкаше той. — Господарю на мрачната бездна! Кога ще настъпи твоят час, ако не сега!? Прати гибел на поклонниците на неистинския бог!

Прогнилият покрив под него вибрираше. Кулата се олюляваше и в първия момент Балоор се уплаши, че заблудените геягудоо ще нападнат и него самия. Но това беше неговият фреккойшер, който плесна с крила зад него и се вдигна. Понесе се над покривите на халетата към гората. Балоор погледна побеснял след него. Безкръвните му устни трепнаха.

После му направи впечатление, че кулата все още се олюлява! Същевременно земята затрополи, забуча като тътнеж на гръмотевица. Нещо се приближаваше. Под земята. Неудържимо…

Ръцете на Мат стискаха конвулсивно оцапания с масло волан. Взираше се напред с пламнали очи. Почти не усещаше раната от одраскването на врата си. Шокът беше голям. Тъкмо Яндра искаше да го убие, да изпие кръвта му като вампир!

Тъкмо тя, която се беше появила като лъч светлина в този варварски, враждебен свят! Не можеше да го възприеме.

Джипът продължаваше да хвърчи с над осемдесет километра в час. Стабилната, непретрупана с много украшения конструкция преодоляваше като на шега неравностите на терена. Мат беше завързал спасителния контейнер на гърба си, за да компенсира липсващата част от седалката. Дано само гумите издържат! Без съмнение беше чудо, че, напомпани и в маслото, са устояли на времето.

Фактът, че не са омекнали, наведе Мат на предположението, че са направени от пластифлекс, нов вид устойчива плътна гума, която поддържа налягането посредством милиарди микроскопични мехурчета. И ако е попаднал точно на такива, никога нямаше да му се налага да ги помпа.

В далечината се показаха покритите с храсталаци покриви на аерогарата и хангарите. Мат се озадачи, когато видя над развалините да се вдига облак прах. Какво ли ставаше там?

Нападение?

Най-после зави към летищното поле. И видя хаоса, който геягудоо създаваха сред бягащите вулфани. Мат се опита да намери хора от ордата на Зорбан и откри неколцина върху един близък покрив. Стори му се, че през мъглявата пелена различава дори дългите до хълбоците коси на Аруула. Неволно го обзе чувство на облекчение.

Но мимолетното облекчение не трая дълго. На по-малко от двеста крачки от халето, върху което ордата беше намерила убежище, някогашното летателно поле изведнъж експлодира. Във въздуха полетяха каменни отломки, земя и храсти. Огромен черен колос се изви от земята. Високо над шест метра, червеевидното му тяло се вдигна на площада, запляска върху земята и се запридвижва към халето.

На Мат му секна дъхът. Това чудовище трябва да беше животно майка. Майка геягудоо…! Трябва да беше най-малко петнайсет метра дълго и с диаметър почти четири метра.

Макар и да знаеше, че отива право към гибелта си, Матю Дракс продължи да кара право към звяра. А може и да беше твърде шокиран, за да смени посоката.

Животното майка се изправи, докато главата му щръкна над края на покрива. Тогава се отпусна.

Земята потрепера. И халето се срути! Четири фреккойшера изхвръкнаха от покрива. Мат чуваше виковете на хората на Зорбан. Колко ли от тях успяха да се спасят с гигантските скакалци?

Накрая Мат натисна педала на спирачката до „ламарината“. Джипът спря с олюляване, само на десет метра от гадината. Мат скочи, извади „Беретата 98 Г“ и стреля в чудовището. Единственият резултат беше, че привлече вниманието му към себе си.

Животното майка обърна гигантското си тяло. Мат спринтира с всички сили. Но накъде? В някое от халетата? Безсмислено. Звярът щеше да доразруши руините и да го открие.

Кулата попадна в зрителното му поле. Насочи се натам. Дробовете му изгаряха, контейнерът на гърба му изглеждаше като пълен с олово.

Контейнерът…! Пластичният експлозив!

Земята под подметките на ботушите на Мат се олюля. Погледна назад през рамо. Чудовището го беше настигнало на хвърлей камък. Тялото му се сгъна, изви се във въздуха, протегна се и бухна в летателното поле.

Мат ускори темпото. Почти не усещаше как краката му опират на земята. „Бягай, ако ти се живее!“

С трийсет метра преднина стигна до входа на кулата. Смъкна контейнера от гърба си, с разтреперани ръце отчупи втората третина от пластичния експлозив и заби взривателя в него. Животното майка се приближаваше. Отделяха ги по-малко от двайсет метра.

Мат завъртя върха на взривателя, постави го на десет секунди. Чудовището се изправи пред него. Сянката му падна върху него. От нацепената на ресни паст блъвна воняща като чума смрад.

Мат се обърна и плесна подобната на пластициран каучук маса в стената на кулата. Нямаше време да подбере най-подходящото според законите на статиката място. Но с малко късмет…

Спринтира — право към животното майка и… покрай него. И докато звярът изненадано спря и се опита да обърне масивното си тяло, той се хвърли зад него като в прикритие.

Сякаш небето се превърна в една-единствена светкавица. Прозвуча остър трясък, после — свръхмощен грохот, когато кулата се прекърши и бавно се наклони. Мат се претърколи на земята. Отломки се забиваха отдясно и отляво. Прах нахлу в дробовете му.

Грохотът се смеси с някакъв писък — не, два писъка! Единият мучащ и влажен, и животински, вторият писклив и… човешки!

Все още полузашеметен, Мат скочи и се огледа. На мястото, където току-що се намираше кулата, върху куп развалини се спускаше облак прах. Различи напудреното в сиво от праха неподвижно тяло на чудовището. Беше мъртво.

Също като загърнатия в кожи мъж, който лежеше между развалините със счупени крайници и гледаше към Мат с невиждащите си очи. Балоор се беше преселил при своите богове… Дванайсет души от ордата се бяха спасили. Включително Зорбан и Аруула. След смъртта на животното майка геягудоо преустановиха нападението. Ако някои от вулфаните бяха оцелели, бяха избягали. Ордата вече не видя никой от фреккойшерите. Вечерта всички седяха около огъня. Цареше пълна тишина. Твърде пресен беше в главите на хората ужасът от нападението. Аруула седеше до Мат и беше поставила ръката си в неговата.

Накрая Зорбан наруши мълчанието. Аруула превеждаше пресипналото му ръмжене.

— Балоор е мъртъв. Животното майка на геягудоо е мъртво. Но вулфаните са живи. Тази земя е изоставена от боговете. Ще потеглим по друг път към южната река.

— Няма да дойда с вас — каза Мат. — Трябва да търся другарите си. Пътят ми води по-нататък на юг. — Аруула преведе.

Зорбан безмълвно кимна.

Тогава тя погледна Мат.

— Ще дойда с теб, Маддракс.

Половината нощ Зорбан уговаряше Аруула, но тя остана твърдо зад решението си.

— Направих своя избор — каза тя. И Мат знаеше, че тя не говори за избор на някакъв си път.

Малко след изгрев слънце натовариха нещата си в джипа. Раздялата беше мълчалива. Аруула отиваше от човек на човек и го прегръщаше. Сълзи се лееха. Зорбан се обърна, когато се качиха в колата. Аруула се вкопчи в кожите, с които бяха покрили предните седалки. „Колата на боговете“ не й се виждаше съвсем безопасна, но тя не допускаше това да се забележи.

Лек вятър подухваше откъм планината на юг, когато потеглиха.

3.

Тимоти Щал

Виж Рим и умри

Нощта беше студена като смъртта и пълна с призраци.

В края на деня гората наоколо сякаш беше потънала в някакво черно море, всред което гореше малък огън, изгубен като самотен остров. На брега му от бакърена светлина — две фигури, подобни на корабокрушенци, плътно една до друга и неподвижни като мъртъвци. Ала не бяха нито мъртви, нито спяха. Защото през тази нощ не можеха да мислят за сън. Вместо това дебнеха зорко, почти напрегнато в мрака и мълчаливо се ослушваха за шумовете, които изпълзяваха изпод мантията на нощта.

Ларн обхвана по-силно в обятията си тесните рамене на Ноона. Тя трепереше и той знаеше, че това не се дължи единствено на студа.

Притиснал момичето плътно до себе си, предпазливо се премести по-близо до огъня. Но пламъците, изглежда, почти не излъчваха топлина. Сякаш тази странна нощ щеше да погълне и горещината.

— Вятърът — прошепна младият мъж успокоително в косите на спътницата си, — това е само вятърът.

Топлото му дихание в нейното ухо накара Ноона да изтръпне. Искаше да кимне в знак на съгласие, искаше да каже, че му вярва. Че има право, съвсем определено! Искаше да внуши на самата себе си, че наистина няма никаква причина за страх. Но не го направи. От устата й не излезе нито звук.

Защото вятърът… не дишаше, не пъхтеше, не ръмжеше. А и вятърът нямаше очи.

А Ноона чувстваше, че я наблюдават! Откъм нощта. Някъде там иззад огромните дървета нещо дебнеше и я държеше в плен с погледа си. Ноона го долавяше съвсем ясно, сякаш беше сграбчена от някаква ръка, която не искаше да я пусне. Но колкото и да се напрягаше със собствените си очи да проникне в тъмнината, не откриваше нищо освен най-мрачната нощ.

Най-сетне Ноона затвори очи и чувството, че някой е втренчил поглед в нея, поотслабна. Притисна се още по-плътно до Ларн, сгуши се в мощните му обятия като малко животинче в майка си и пое тръпчивия дъх, смесица от собствената миризма на Ларн и на щавените кожи, които той — и тя самата — носеха като облекло. Ларн толкова много миришеше на мъж, толкова силно. Приятна, успокояваща миризма.

Устните на Ноона се свиха в лека усмивчица. Въпреки всичкия страх, който се беше промъкнал в сърцето й тази нощ, не съжаляваше за онова, което беше сторила. Правилно беше решението й да помогне на Ларн и да остане с него. Нищо че цената, която трябваше да плати, беше висока и кървава…

Ноона се унесе в неспокоен полусън и мислите й се върнаха назад в близкото минало. Назад на север при ордата номади, към която тя и Ларн принадлежаха допреди няколко дни и която осъмна като техен смъртен враг!

Ларн не искаше повече да следва предначертан път. Не се подчини на старите правила и не желаеше повече старците да му казват какво, кога и как да се прави. Не, Ларн имаше възражения, които се отнасяха до живота на ордата и бъдещето й. Имаше предвид сътрудничеството с други племена. Размяната на знания и стоки, храни, инструменти и оръжия.

И не скриваше мнението си. Още по-малко това, че хората не бива да отдават прекалено голямо значение на съветите на шаманите и техните богове. Съдбата на всеки човек е в собствените му ръце!

Това се оказа съдбоносна грешка. Защото, макар и да беше посял съмнение между младите хора в ордата, настрои против себе си преди всичко вярващите в боговете. А те бяха болшинство и думата им тежеше повече.

По заповед на старейшините младият бунтар беше арестуван, окован и устата му — запушена. Присъдата беше ясна още преди да е произнесена. Но Ноона не допусна да бъде изпълнена!

Беше израснала с Ларн. Харесваше го, може би дори го и обичаше — поне като брат, защото Ларн никога не беше показвал към нея нещо повече от този вид любов. Ноона беше слушала изказванията му и думите му бяха докоснали нещо у нея, макар и да не беше попаднала изцяло в техен плен. И тъй, тя взе решението си не заради идеите и идеалите му. Не, направи го единствено заради Ларн.

Ноона го беше освободила, преди да успеят да го убият с камъни или да го пребият до смърт. Нещо повече, тя подготви и съвместното им бягство.

До момента, когато тя и Ларн стигнаха до фреккойшерите, които Ноона беше укрила малко по-настрани от лагера, всичко мина добре. Тогава беше открито изчезването на затворника и още преди Ноона и Ларн да се качат на ездитните си животни, ето че се появиха двама членове на ордата!

Ларн излезе насреща им. Беше добър воин, един от най-добрите в ордата. Двамата преследвачи щяха да изпитат това на гърба си. След кратката, но ожесточена битка загинаха…

Как в крайна сметка успяха да се измъкнат безнаказано, Ноона не знаеше и до ден днешен. Преживя бягството като в транс, парализирана от най-дълбок потрес заради двете жертви. Спомняше си съвсем смътно хаотичното преследване с фреккойшери. Но й се струваше като че ли не е присъствала сама, ами е чула някой да го разказва.

А сега всичко беше минало.

Бягството им беше преди няколко дни, отдавна бяха оставили бедната северна земя зад себе си и изглеждаше, че може би вече няма да ги преследват.

Единствено страхът ги следваше по петите. Все още продължаваше да тегне поне върху Ноона. Като хищно животно, чието търпение е безкрайно, което не се отказва от плячката си и изчаква удобния момент. За да се нахвърли върху нея. Някога, неочаквано…

Не минаваше ден, който да не изкара на дневен ред нови въпроси. И не минаваше нощ, през която командир Матю Дракс да не размишлява над отговорите. Без да ги намери…

След събитията в Боллуна сънят се беше превърнал в рядкост за Мат. Щом легнеше, види се, мозъкът му приемаше като императив — да работи с пълни обороти. Не преставаше да мисли за своето положение. Стигаше дотам, да изпада в авантюристични размисли и да създава налудничави теории. Докато по правило му се стореше, че е изпаднал в плен на трескави сънища.

Затова Мат отлагаше съня задълго. Чакаше тялото му дотолкова да се изтощи, че почти не се подчиняваше на волята му. Едва тогава лягаше, изпадаше в състояние, което no-скоро приличаше на безсъзнание, отколкото на нормален (и здрав) сън.

И докато стигне до това състояние, Матю Дракс караше. Пръстите му стискаха волана на джипа „Хамър“, сякаш трябваше да се държи здраво за него, за да не падне. Над капака на двигателя се взираше с парещи очи в нощта, осветена единствено от бледата пълна луна. Фаровете отдавна вече не функционираха. Изглеждаше като че ли тъмнината не е нищо повече от едно чисто отсъствие на светлина. Сякаш между дърветата беше изсипана и се е разляла лепкава чернота.

Нещо, което дори не би учудило истински Матю Дракс. Защото едва ли имаше още нещо, на което да се учуди.

Гората например, до която стигнаха днес. Доста голяма част от нея се състоеше от огромни дървета. Нищо необичайно, а и Мат Дракс не за пръв път в живота си виждаше със собствените си очи гигантски секвои. Още когато беше малко момче, баща му го вземаше със себе си и посещаваха затънтени места, отчасти все още девствени ландшафти в американския Запад. Лагеруваха под звездния свод и татко му го беше научил на много неща, свързани с природата и нейните закони. И наред с безбройните други неща беше научил сина си, че секвоите израстват на височина до сто и двайсет метра и стволовете им могат да достигнат до десет метра в диаметър и че тези дървета ги има само в западната част на Северна Америка.

Сега обаче този син пътуваше из Италия… и между мощните стволове на гигантски секвои! Лудост. Невъзможно.

Но беше така. Съвпадаше абсолютно точно с картината, която Матю Дракс все по-ясно виждаше пред очите си. Онази картина, която му показваше какво се е случило там, където се е приземил, и че тя се състоеше от отделни части, които — всяка поотделно взета — просто не можеха да съществуват! Но в целостта си тези части имаха смисъл, макар и Матю Дракс да не го разбираше или по-скоро — все още не искаше да го разбере.

Всичките неща и детайли, с които се беше сблъскал през изминалите седмици, оформяха картината на един нов свят. На свят, произлязъл от развалините на стария. От останките на онзи свят, от който произхождаше Мат Дракс. Който, изглежда, беше отминал, не — загинал. Унищожен от „Кристъфър-Флойд“, колос от скали и лед с диаметър осем километра, дошъл от Вселената и сблъскал се със Земята…

Да, това беше най-големият въпрос, решаващият. Въпросът, на който Матю Дракс знаеше най-малко отговора: Колко време е минало от сблъсъка с кометата?

Във всеки случай много повече, отколкото беше предполагал. Това междувременно му стана ясно. Големият взрив далеч не е станал преди няколко седмици, не и преди няколко месеца. Ами преди години. Дракс преглътна с мъка.

Дори и това предположение представяше нещата в по-слаба светлина. О, направо си беше опашата лъжа! Един от жалките опити за самозалъгване! Сякаш в ухото му седеше някакво малко човече, което не се уморяваше да му втълпява и с всяка дума този въображаем нещастник се опитваше да представя нещата като безобидни.

Но за Мат Дракс беше достатъчно само да се огледа, за да види, че няма място за разкрасяване на нещата. Трябваше само да си припомни какво се беше случило, откакто излезе от останките на катастрофиралия си самолет…

Нямо поклати глава. Не, всичко беше така. Всичко съвпадаше. И той направи едно-единствено заключение: Той, командирът Матю Дракс, пилотът от американските BBC, беше кацнал в бъдещето! Макар и все още да се намираше на добрата стара Майка Земя, нейното лице се беше променило коренно, след като „Кристъфър-Флойд“ се стовари върху нея с всичка сила, като титаничен юмрук на някакъв разгневен бог. И оттогава… беше минало много, твърде много време.

На Мат му се искаше да мисли за десетилетия. Или пък това му нашепваше другият глас (може би този на разума, който искаше да го предпази да не полудее). Но той го знаеше по-добре, отдавна вече. И накрая изрече това си познание, макар и с половин глас и с горчивина: — Столетия…

Трябва да са минали векове след сблъсъка с кометата, без съмнение. Твърде много неща се бяха променили, за да е станало в кратък период от време! Географията вече не отговаряше на онази, която Мат познаваше, флората и фауната се бяха променили коренно. Гъмжеше от растения и животни, които не бяха отбелязани в никоя енциклопедия в света. Мат беше видял гигантски плъхове, чудовищни скакалци и… още много неща. Забрани на спомените си да изкарват повече наяве тези картини на ужасите. Инак щеше да стигне до лудост, от която, както се вижда, бягаше с този модерен военен джип, който вероятно беше на неколкостотин години…

Ноона се сепна в леката си дрямка. Клепачите й се отвориха изведнъж като ципа на презрели плодове. Всичката умора отлетя и тя отново зорко се заоглежда наоколо — и не откри нищо освен тъмнина.

Тъмнина, но, в която както и преди нещо продължаваше да шумоли, да скърца, да пука. В която се движеха неща, безименни и невидими.

Или пък в крайна сметка съвсем не бяха безименни? Не носеха ли онези мрачни имена, които бяха добре познати на шаманите? Там навън не се ли прокрадваха демони или изпратени от боговете слуги, изпълнители на всемогъщата им воля?

Ноона чувстваше как това подозрение се сгъстява у нея. Студено като лед, изведнъж заседна в гърдите й и я накара отново да изтръпне от ужас.

Може пък и в това да се криеше причината, че ордата не изпрати ловци по следите им. Навярно шаманът се беше заел с проблема. Вероятно беше призовал богове или — още по-зле — демони, които сами да се заемат с престъпника Ларн и помощничката му!

И сега бяха тук, бяха открили жертвите си. Играеха си с тях. Само с присъствието си подклаждаха страха им. Преди да ги нападнат, безмилостно и жестоко!

— Спокойно — чу Ноона гласа на Ларн и едва сега осъзна, че цялото й тяло трепери. — Спокойно — продължи да шепне той, не трябва да се страхуваш. Там няма нищо. Аз съм до тебе.

— Но — опря му се Ноона с треперещ глас, — не чуваш ли това? — Тя млъкна, дори задържа дишането си, за да не пропуснат дори и най-слабия шум в мрака.

Ларн също се ослуша, може би само заради Ноона, за да я успокои. После поклати глава. Ноона, която лежеше с пртиснат към него гръб, видя това в сянката на Ларн, която догарящият огън хвърляше върху нея.

— Там няма нищо — потвърди той и повтори: — Само вятърът. Тук, в зеления Юг вятърът говори с по-различен глас, отколкото в студените северни страни.

Ноона бавно кимна.

— Да, може и така да е. Но нещо се движи в мрака.

— Фреккойшерите — рече Ларн. — Тази нова страна е чужда и за животните. Навярно това ги прави неспокойни.

— Да, сигурно имаш право.

Бяха вързали двете ездитни животни на около половин хвърлей копие от лагера си. Фреккойшерите миришеха силно и привличаха комари и разни други гадини, поради което не беше желателно да са в непосредствена близост до тях.

Ноона си поотдъхна и си легна по-удобно.

— Не си ли уморена? — прошепна Ларн и се притисна още по-плътно до нея. Ноона забеляза, че той беше смъкнал кожения си набедреник. Нещо твърдо и горещо докосваше задните й части. Самият Ларн очевидно не беше уморен, напротив…

Ноона нямаше нищо против това му неуместно предложение. От една страна, защото това щеше да разсее страховете й и да отклони вниманието й от шумовете на нощта. И от друга страна, отдавна очакваше Ларн да прояви към нея подобен интерес, за да й се прище да пропусне удобния случай.

Откакто през втората нощ след бягството си го бяха направили за пръв път, Ноона знаеше, че обича Ларн повече и по по-различен начин, отколкото като брат и че винаги е имала тази любов у себе си;

Ларн беше първият мъж, на когото позволи да се приближи толкова близо и да стане едно цяло с нея. Той, напротив, беше натрупал опит, но Ноона не го упрекваше за това. Във всеки случай обиграността на Ларн в любовните работи й носеше лична изгода.

Ала през тази нощ съвместният им живот беше по-различен, отколкото в предшестващите. Защото имаше твърде скорошен, недовършен край…

Ноона се сгърчи в обятията на Ларн и той спря.

— Какво има? — изпъхтя той с лице, толкова плътно над нейното, че тя усети вкуса на диханието му.

Ноона гледаше настрани, в посоката, където знаеше, че се намират фреккойшерите.

— Там! Чуй де!

Ларн проследи погледа й, без да види нещо в мрака, но чу онова, което и Ноона беше чула!

Възбудено тупуркане, жужене и стържене на крила, а към всичко това — дрънчащи шумове. Грухтене и ръмжене като на някакво животно. Накрая сухо изтръгване и хрускане и някакъв странен влажен звук, който последва непосредствено…

…и тогава нещо полетя към Ларн и Ноона!

Нещо тъмно, което бухна глухо на земята пред тях. Нещо топло, лепкаво опръска лицата на двамата. Тъмното нещо се завъртя два пъти около собствената си ос и после спря.

Онемели от страх и ужас, но все още плътно притиснати в обятията си, Ноона и Ларн срещнаха погледа на едни очи от полиран чер камък.

Мъртвите очи на фреккойшер, чиято откъсната глава беше запокитена към тях!

Ноона не беше в състояние да се помръдне дори и най-малко. Гледаше като хипнотизирана черните очи върху черепа на фреккойшера, земята, под който се обагряше с тъмна влага. Струваше й се като че ли стомахът й се е превърнал в гнездо на червеи, които се извиват и вплитат като змии едни в други, като същевременно се опитват да изпълзят към гърлото й.

Но Ларн преодоля страха светкавично. Реагира. И го направи бързо и целенасочено. Изтърколи се от Ноона към огъня. Животното — а само животно можеше да е извършило ужасното дело, Ларн беше сигурен в това — би се страхувало от пламъците.

Скачайки на крака, Ларн посегна слепешката към оръжието си, намери го и го грабна. Сам си го беше измайсторил: дълга колкото половин човешки ръст тояга, обработена на огън и удобна за захващане, в чиито краища беше вградено и закрепено по едно острие, дълго един лакът, леко извито и двуостро.

Ларн държеше мечотоягата, както сам я наричаше, с две ръце косо пред себе си и се оглеждаше на всички страни. Беше невъзможно да се открие нещо. Като че ли нощта бе погълнала Земята. Но онова, което скиташе наоколо и беше убило поне единия им фреккойшер, беше още там. Можеше да се чуе. И не изглеждаше гладът му — или пък само желанието му за убиване — да са задоволени.

Откъм тъмнината нахлуха гърлен тътен и дрънчащо дишане, в добавка — звуци, които не можеха да се определят. Нито Ларн, нито Ноона бяха чували някога преди дори и слабо подобие на това.

И крачки. Провлачени, глухи стъпки. Които отиваха наляво, после отново надясно и при това се приближаваха все по-близо и по-близо, без особено бързане, но неотклонно.

— В името на боговете — прошепна Ноона. — Какво ли може да е това?

— Животно — отвърна Ларн кратко и без да се обръща към спътницата си. С присвити очи се взираше в мрака. Все още не виждаше нищо. Но щом забележеше нещо, някакво движение, щеше да реагира незабавно. Размаха оръжието си, все едно че вече е застанал пред някакъв противник. Остриетата в краищата на тоягата хвърляха червеникави отблясъци на светлината на пламъците, сякаш вече бяха опитали кръвта.

— Какво животно? — попита Ноона със затаен дъх.

— Скоро ще узнаем — рече Ларн. Смяташе, че е някаква раса, която не се среща на север.

— Може да е и някой демон, Ларн — продължи с треперещ глас Ноона. — От мрачното царство на Оргуудоо. Ордата може да го е призовала с магии, за да ни преследва и накаже.

Ларн кимна неопределено. Да, подобно нещо можеше да се очаква от шамана и старейшините… Въпреки това не го вярваше твърде много. От една страна, защото вярата му в богове и демони бездруго стоеше на глинени нозе, а, от друга страна, вече надушваше нещото в мрака! И онова, което се промъкваше покрай тях, категорично миришеше като животно, остро и парливо, на екскременти и урина, на кръв и мърша. Притаяваше се, търсеше слабото място на плячката си, изчакваше момента, когато жертвата му ще направи грешка или ще отслаби вниманието си.

Ларн отскочи назад, приземи се до огнището и пъхна едно от остриетата на тоягата си меч в жарта. После започна да бърка вътре като в казан. Горящите главни се разпръснаха наблизо. Нощта малко се поотдръпна, светлият остров порасна.

Погледът на Ларн проникваше на пет-шест лакти по-надалеч, отколкото досега. Достатъчно далеч. Защото видя… нещото. Онова, което допреди два-три удара на сърцето си смяташе за животно.

Стоеше точно там, където отблясъкът на огъня и мракът на нощта преминаваха едно в друго. И не беше животно, в това нямаше и най-малко съмнение.

Ларн не знаеше какво е това, но във всеки случай беше създание, каквото не би трябвало да съществува на света!

Юмруците на Мат стиснаха по-здраво волана на джипа и се опита да концентрира всичкото си внимание в управлението на колата. Не успя. Защото трябваше да мисли за хората.

Човечеството беше преживяло може би най-голямата промяна в историята си. При сблъсъка с кометата беше загубило ролята си на венец на творението. Вече не владееше Земята. Съществуването му се беше превърнало във всекидневна борба за оцеляване сред враждебно настроен свят. И водеше тази борба с най-примитивни средства.

Тъкмо това беше точката, върху която Матю Дракс най-много си блъскаше главата: Хората не бяха продължили да се развиват. Напротив, изглежда, еволюцията се беше обърнала наопаки. Хората, с които Мат Дракс се беше запознал, можеха направо да произлизат от ледниковия период! Бяха… варвари.

Но тъкмо това беше невъзможно! Не и ако всичко, което беше разбрал, не отговаряше на фактите.

Човечеството от тази епоха трябваше да води началото си от оцелелите след катастрофата с кометата. Все едно колко време е минало оттогава, техническите умения и знанията на тези оцелели не можеха да бъдат изцяло загубени. Ноу-хауто трябваше да се е предавало и занапред от поколение на поколение. Дори и в този свят би трябвало да има техническо развитие и достижения, базиращи се на онези, които човечеството е познавало в началото на XXI век.

Но не беше така. Днешните хора нямаха никаква представа за техниката, каквато я познаваше Мат. Напротив, всичко, което имаше дори и бегла връзка с нея, смятаха за магьосничество. Изглеждаше, като че ли всичкото знание, което човечеството беше натрупало в дългата си история, беше изтрито. Като че ли историята започваше отново.

И Мат Дракс се беше приземил в първите й нови глави или, казано по-точно — беше се приземил аварийно.

Когато на 8 февруари 2012 г. „Кристъфър — Флойд“, наречена с имената на откривателите си, двама шотландски любители астрономи, се беше устремила с бясна скорост към синята планета, командир Матю Дракс водеше ято реактивни изтребители в стратосферата над Европа. Заедно с екипажите на други два самолета трябваше да наблюдават какъв е ефектът от обстрела на кометата с балистични ракети.

Нищо. Абсолютно нищо не постигна отчаяната акция за спасяването на света. Без да й направи каквото и да било впечатление, „Кристъфър-Флойд“ продължи по своя унищожителен курс. И както беше изчислено, в 16:44 ч. средноевропейско време се сблъска със Земята.

Мат почти не помнеше сблъсъка. Нещо се беше случило. С него, със самолета му. Ударната вълна, вероятно. Но имаше и нещо друго. Само че какво ли е било?

Когато дойде на себе си от, както му се стори, състоянието на кратковременно безсъзнание, реактивният му самолет се намираше над Южните Алпи. И когато вторият му пилот, ученият проф. д-р Джейкъб Смайт, се спаси с катапултиране, Мат се приземи аварийно.

С това бяха започнали безкрайно дългите дни, определяни и изпълнени с кошмари и болки. Докато те го намериха и спасиха.

Хора.

Хора, но каквито Мат Дракс не бе виждал никога през живота си. Защото изглеждаше, че произхождат от някаква праисторическа епоха. Облечени в кожи, въоръжени с примитивни мечове и копия и говорещи някакъв съвсем свой си език, какъвто никога преди не беше чувал.

Варварите го бяха приели и се грижеха за него. Както Мат Дракс скоро установи, не от чиста любов към ближния и от отзивчивост, а защото го смятаха за някакъв бог. Или най-малкото — за пратеник на боговете им, изпроводен при тях с „огнена птица“.

„Маддракс“ го нарекоха в ордата, която се придвижваше от север на юг, защото очевидно се надяваха да намерят нещо като Обетована земя. Наричаха целта на мечтите си Южната земя. Мат Дракс вървя известно време с тези хора.

Преди два дни се отдели от тях, след като при Болоня племето беше нападнато от четириметрови земни змии. Беше ги стоварил на главите им бившият шаман на племето, разкъсван от завист към бог Маддракс. Ордата заплати висока цена с живота на мнозина. Но и самият Балоор загина.

Вождът Зорбан реши, че тази земя е прокълната от боговете и заповяда да се върнат на север. Но Мат Дракс искаше да намери колегите си и двамата учени. И неговият път сочеше на юг.

Мат беше открил джипа на територията на бивша казарма в Болоня. В запълнен с машинно масло контролен канал превозното средство по удивителен начин беше устояло на времето и той извади и приведе джипа в изправност. Въпреки че таратайката вонеше ужасно на старо масло, моторът работеше, макар и не безупречно. Мат покри временно седалките с кожи. А на багажника бяха здраво закрепени осем туби с бензин.

И така, сега пътуваше на юг. В посоката, в която уж летяла друга „огнена птица“! Тази информация Мат получи в Болоня и тя наля масло в огъня на онази надежда, която хранеше от седмици: че и двата други самолета от ятото също са прехвърлени в това измерение на времето.

Мат си признаваше, че всъщност тази надежда е егоистична. През седмиците след катастрофата много пъти си беше задавал въпроса дали смъртта нямаше да е по-добрата алтернатива. Беше пленник в свят, който вече не беше неговият.

А бъдещето му… е, бъдещето му беше неизвестно. Можеше ли да пожелае на някого да сподели участта си с неговата?

— Всеки живот е по-добър от смъртта — прошепна Мат Дракс в нощта. Но дори и в собствените му уши гласът му прозвуча като такъв, какъвто си беше: безинтересен и… след глупавия опит с всички сили да даде кураж на самия себе си.

Още едно признание трябваше да направи пред себе си. Търсеше другите не само от приятелски чувства. Естествено че приятелството и свързаното с него чувство за дълг бяха най-меродавната причина за търсенията му. Но имаше и друга: Ако намереше другите, нямаше да бъде единственият чужденец в този свят и в това измерение на времето. Нямаше вече да бъде сам.

И тази мисъл беше непочтена, сети се Мат. Защото не беше сам.

Обърна глава и погледна към седалката до себе си. Към Аруула.

Аруула, варварското момиче. Което заради Маддракс се беше разделило с ордата си, за да го придружава.

Аруула спеше, макар джипът непрекъснато да трополеше по неравностите на горския терен и Мат караше превозното средство на зиг заг между дърветата. Мъничко завиждаше на своята спътница заради този й сън. И същевременно съжаляваше, че не можеше да я наблюдава на лунната светлина, тъй като непрекъснато трябваше да насочва вниманието си напред.

Защото Аруула беше красива. Въпреки сплъстената си коса и препаската от кожа на тарак, която носеше. Беше красива, беше умна и храбра, и силна.

В друго време и друг свят Аруула щеше да бъде момиче за женене…

Мат Дракс се намръщи и отново се съсредоточи в шофирането. Имаше един несполучлив брак зад гърба си… От друга страна, от развода му бяха минали неколкостотин години. Може би междувременно беше узрял за нова връзка…

Ухили се по младежки и почти без да забележи, протегна дясната си ръка към Аруула и докосна голата й кожа. Беше кадифена и мека въпреки суровия живот, който водеше.

За съвсем кратък миг Мат имаше впечатлението, че тя примига. Но когато се вгледа по-внимателно, клепачите й не се движеха. Единствено дишането на Аруула, изглежда, се беше поускорило в сравнение с преди и на устните й се беше изписал намек за усмивка. Мисълта, че тя само се преструва, че спи и тайничко се наслаждава на докосването на ръката му върху откритата й кожа, предизвика у Мат нервност, каквато отдавна не беше чувствал. Твърде отдавна…

Аруула хранеше към него нещо повече от другарски чувства. Още когато го смяташе за бог, без да се колебае, беше готова да му се отдаде, за да зачене дете от него. Мат беше отхвърлил предложението.

Но и сега, когато Аруула знаеше, че мъжът, когото наричаше Маддракс, не е бог, а само човек (макар и не обикновен според разбиранията й), въпреки това чувстваше влечение към него. Във всеки случай заради него напусна ордата, която беше нейното семейство.

И Мат от своя страна не можеше да отрече, че отвръща на чувствата на младата варварка. Нещо повече, към нея изпитваше привързаност каквато не е имал към никого преди това. Което не на последно място се дължеше на факта, че Аруула до известна степен го познаваше отвътре и отвън. Макар че след първата им среща бяха минали едва няколко седмици.

Аруула притежаваше особен талант. Можеше да вижда зад нещата, да прозира през хората. Долавяше настроенията и мислите им. Тя наричаше тази дарба подслушване. Във времето, от което идваше Мат, това се казваше телепатия.

Благодарение на тази си способност Аруула имаше направо светкавичен напредък в изучаването на английски език. Още докато бяха в ордата, Аруула можеше да се обяснява на завален английски. А за краткото време, откакто двамата бяха на път, момичето беше научило още удивително много неща.

Мат не се съмняваше, че благодарение на дарбата си тя черпи езиковите си знания направо от него. Никога не се беше занимавал сериозно с пситалантите, във всеки случай не се е и съмнявал, че съществуват. И Аруула беше живото доказателство за това.

Самият той съвсем не беше бездарен по отношение на езиците. Наред с матерния си език можеше съвсем добре да се разбира с хората на немски, в края на краищата през последните години служеше във военна база близо до Берлин. Освен това говореше сносно френски.

Въпреки това — и макар че поне отчасти беше съставен тъкмо от тези три езика — досега не беше се научил да се обяснява свободно на езика на хората от това време. Макар и да знаеше редица понятия, все още разчиташе на жестовете, за да го разбират.

Но Аруула не се уморяваше да го учи. И докато не се натъкнаха на следите на втората „огнена птица“, почти нямаха друга работа, освен да си дават взаимно уроци по чужд език.

Мислите на Мат секнаха, когато косо отпред внезапно откри нежен проблясък на светлина между дърветата. Какво ли беше това? Лагерен огън ли?

А какво друго? Мат беше осъзнал, че неща от всекидневието като електрически крушки и джобни фенерчета вече не съществуваха в този свят. Но едно нещо си беше останало същото: Там, където нощта се осветяваше, най-често имаше хора!

Мат корегира посоката и същевременно потърси опипом Аруула, лекичко я разтърси. Младата варварка се сепна в дрямката си — и незабавно се събуди напълно. Отрано се беше научила, че всяко прекъсване на съня може да е свързано с някаква голяма опасност.

Матю задържа ръката си на рамото й.

— Всичко е наред — успокои я той. — Виждаш ли огъня? Посочи напред. — Да видим какво…

Не успя да довърши изречението. Защото в същия момент в далечината се разнесе вик, ясен и пронизителен, който заглуши дори ръмженето на мотора. Панически вик на жена!

Един вечен миг не се случи нищо. Всичко изглеждаше като вкаменено, дори и вятърът беше стихнал и всичките шумове бяха заглъхнали.

Тогава Ноона започна да крещи. Не силно и остро. Викът се надигаше на порции в гърлото й, за да излети след това от устните й. Приличаше на изстрел при старт.

Изведнъж на сцената настана оживление. Сякаш самият свят беше спрял да диша и сега отново си поемаше дъх и сърцето на всички неща биеше по-бързо и по-силно, отколкото преди.

Ларн се озова със скок между Ноона и чудовищното създание, за да прикрие спътницата си. Също и… нещото се раздвижи. Без обаче да се помръдне от мястото си. Приведе се, създаде впечатление като че ли се свива в себе си и все пак си остана огромно.

На пръв поглед човек можеше да си помисли, че някое от чепатите дървета, които ограждаха края на просеката, ненадейно се е събудило за живот. Кожата на вселяващото страх същество наподобяваше по структура и цвят тази на говедата. Под нея се изпъваха мускули като въжета, подобни на разкривени клони и коренища, толкова напращели, че нашарената с белези кожа изглеждаше сякаш ще се пукне под мощния им напън.

Самият Ларн не беше дребосък, напротив, беше един oi най-представителните младежи на своята орда. Но създанието, което сега стоеше насреща му, го превишаваше с почти две глави, макар че стоеше леко приведено напред и беше присвило глава към раменете си.

Тази глава…

Ларн трябваше да се овладее, за да не се ужаси. Защото главата на това същество беше онова, което предизвикваше най-силно неприятното чувство, макар и само бликащата от сила титанична фигура на другия да внушаваше страх. Защото тази глава, въпреки че чертите й бяха деформирани и обезобразени — без съмнение беше човешка!

До по-нататъшни наблюдения или дори до разсъждения Ларн не стигна. Защото съществото го нападна!

От място скочи върху Ларн. Дори и само силата, която имаше в краката му, трябваше да е огромна. Защото колосът долетя като почти безтегловен, светкавично бързо и с изпънати напред ръце и раззината паст, от която напираше някакво ръмжене, силно като че излизаше от сто гърла.

Но и Ларн беше бърз и в тази първа размяна на удари беше по-чевръст от противника си. Направи нещо като стъпки при танца степ, настрана, но с едно завъртане тикна оръжието си към противника и го накара да опита двете остриета. Едното мина през лицето на другия и остави дълга почти колкото пръст рана, другото улучи голото му рамо — и не направи почти нищо!

Сякаш Ларн беше ударил в скала. Мускулите и месото под кожата изглеждаха като от желязо.

За нищожен миг Ларн се подаде на тази изненада. Момент, който беше достатъчен за противника му. Изви се така бързо и гъвкаво, както човек не би очаквал от тромавата му фигура!

Макар Ларн да успя да вдигне оръжието и да замахне към нападателя с остриетата — наляво, надясно, наляво, — гигантът не обърна внимание на ударите, дори изглеждаше, че не ги усеща.

Юмрукът на другия беше голям колкото главата на Ларн. И когато полетя към него, видя му се още по-голям!

Когато го улучи точно в лицето, Ларн доби ужасяващото чувство, че главата му ще се откъсне от врата. Загуби почва под краката си, повдигна се и отхвръкна на два-три човешки ръста разстояние. Стовари се толкова силно, та си помисли, че ще се изпотрошат всичките му кокали. И нощта се спусна над него, подобно на течна чернота — макар и само колкото за времето на два удара на сърцето.

Но краткият миг беше достатъчен за чудовищното създание, за да се обърне към Ноона и да сграбчи момичето. Пронизителният й писък беше онова, което извади Ларн от вцепенение. Въпреки това се чувстваше като воден от чужда воля, когато скочи на крака и дори с вик се понесе към противника си.

Отвратителното нещо стискаше здраво Ноона с едната си предна лапа. Пръстите му бяха обгърнали шията на момичето и изглеждаше, че създанието иска направо да свие гигантската си ръка в юмрук, за да смачка гърлото и врата на Ноона. Тя вече висеше като мъртва в хватката на чудовището, неподвижна и безмълвна.

Ларн се оттласна. Полетя косо към създанието с насочено като копие оръжие. Острието трябваше да се забие в гърба му, сега…

Движението на чудовището почти не се забеляза. Без дори и да погледне в посока на Ларн, един от масивните му крака се вдигна в точния момент, улучи Ларн, събори го и със същото движение сложи стъпалото си напряко върху врата на младия мъж и усили натиска.

На Ларн му се стори, че чува как вратът му се чупи. Болката се усилваше. Нажежени стрели изскачаха от тила му и а забиваха в мозъка му. Искаше да крещи, но калта, която напираше да влезе в устата му, заглушаваше всеки звук.

Ритникът на чудовището беше избил тоягата меч от ръцете на Ларн. С протегнати пръсти се опитваше да го улови. Напразно. Не повече от половин лакът го разделяше от оръжието му, но все едно че се намираше на разстояние хвърлей копие.

Тогава усети как почвата под него започна да вибрира; Отначало съвсем леко, после — по-силно. В ушите му нахлуваше боботещ шум и все повече се усилваше. Някакво мучене, виене. Очевидно ужасният великан не беше единственият от вида си. Изглежда, и други прииждаха. Може би за да му помогнат. Може би, за да оспорят плячката му…

Само една мисъл все още носеше облекчение на Ларн — всичко щеше да свърши. Че вратът му щеше да се счупи от тежестта на чудовището. И се надяваше, че Ноона вече е мъртва. Че дангалакът няма да остави момичето живо, за да продължат страданията й…

Мислите му поеха в друга посока. В такава, която му бе станала чужда.

Ларн призова безмълвно онези, в които така открито се беше съмнявал. Горещо се молеше на боговете да му простят, да помогнат на него и на Ноона, па било то и с една бърза смърт!

Мат натисна педала на газта. Моторът започна да вие като тежко ранено животно и джипът подскочи напред.

Все още изглеждаше, че във въздуха трепти паническият писък. Недалеч от муцуната на колата мъждукаше златисточервената светлина на огъня между дърветата. Мат се насочи направо натам. Пред тях изникнаха два фреккойшера, големи колкото камили скакалци, които се използваха от ордите на варварите като ездитни и товарни животни. Лежаха мъртви в собствената си кръв, която напояваше горската почва. На едното от животните беше откъсната главата, но другото беше пострадало несравнимо по-зле.

Сега на трептящата светлина се открояваха тъмни силуети, като изрязани с ножици. Освен боботенето на мотора Мат и Аруула доловиха и друг, почти подобен шум. Звучеше застрашително, като гърлено ръмжене на гладен хищник.

Тогава джипът стигна до малката просека, стрелна се над брега на бакърената светлина.

И там…

Сцената под бледата лунна светлина, изглежда, замръзна за половин секунда. Нищо не се помръдваше. Мат Дракс я гледаше като неподвижна картина на монитор.

Някакво титанично създание държеше с една ръка врата на млада жена. Момичето висеше неподвижно в хватката на великана, почти на метър от земята. С крак дангалакът натискаше млад мъж и го обричаше на неподвижност.

От пръв поглед беше невъзможно да се каже дали двамата още са живи. Не се помръдваха и при това великанът прикова изцяло вниманието на Мат. Човекът от миналото гледаше като омагьосан грамадата мускули.

При това грамада мускули би било слабо казано. Спрямо този дангалак всеки културист щеше да изглежда като дете. Под кожата му буквално се трупаха мускули като планини. Придаваха му уродлив вид, чужд и гротескен, направо чудовищен.

Но когато другият обърна глава, Мат беше стопроцентово сигурен, че си има работа с човек. Лицето му, макар и обезобразено в гротескна мутра, несъмнено беше човешко.

Мат си помисли за Невероятния Хълк, чиито приключения беше изгълтал като дете в комиксите. На онзи тип отсреща му липсваше само зеленият цвят на кожата, тогава можеше да се конкурира с побеснелия гигант.

Мат по-скоро предугади, отколкото истински почувства странния поглед накриво, който Аруула му хвърли, когато това сравнение мина през ума му. Взираше се право напред, беше се концентрирал единствено в управлението на джипа.

Първата му мисъл беше без церемонии да блъсне страховития гигант, просто да го прегази. Но не биваше да прави това, щеше да изложи на опасност младия мъж и момичето.

И така той промени плановете си. Подгони джипа над разпръснатите горящи главни. Те се разлетяха под гумите и на гиганта вероятно му се е сторило, че му се явява като привидение желязно чудовище, което с бумтене връхлита върху него, с пушек и огън.

Малко преди да се заеме с дангалака, Мат натисна спирачката, без да пуска педала на газта, и изви волана. Джипът се полузавъртя около собствената си ос. Гумите загребаха земята и я запратиха срещу другия.

Гигантът инстинктивно вдигна ръка, за да предпази лицето си.

И Аруула скочи.

Беше наместила меча с кожената му ножница до седалката. Докато Мат караше срещу огромния дангалак, тя беше извадила оръжието. И сега, когато зави с джипа, тя се оттласна.

Оглушителният й боен вик разцепи въздуха. После се блъсна в колоса. Мат чу тъп удар.

Инерцията на Аруула беше достатъчна, за да накара другия да се олюлее. Но той не падна, само се препъна. Въпреки това не изпусна жертвата си, макар и само инстинктивно.

Аруула беше паднала на земята, но при падането си продължи в претъркаляне и отново застана на крака, когато гигантът се обърна към нея. Аруула насочи меча към другия, запрехвърля го от дясната ръка в лявата и отново обратно.

Тогава направи лъжлива атака, уж че иска директно да нападне противника си. Юмрукът му се стрелна напред. Аруула отстъпи настрани, изскочи напред и се намери пред противника си. На отблясъците на огъня острието на меча й се превърна в златисточервена светкавица, която сякаш трептеше от две-три посоки към гиганта, толкова бързо въртеше оръжието си варварката.

Два пъти го улучи с острието. Тогава се чуха странни тъпи шумове, сякаш стоварваше острието в твърдо изпечена земя. Третия удар Аруула нанесе с върха на меча. Тласна оръжието срещу колоса и…

— …в следващия момент оръжието беше изтръгнато от ръката й!

Върхът на острието беше влязъл почти цял пръст надълбоко в мощния бицепс на великана. Трябва да е почувствал болка — беше изревал, когато Аруула го улучи, но не изглеждаше да е пострадал.

Без да се засилва, стрелна юмрука си към нея. Аруула едва успя да дръпне главата си настрана. Ударът засегна само лицето й, но силата му обезвреди варварката. Аруула здравата се блъсна в ствола на едно дърво и по него се свлече на земята.

За секунда-две тъмна нощ беше на път да се излее над съзнанието й. Аруула прогони мрака с желязната си воля.

Когато отново започна да разбира ясно, гигантска лапа закриваше зрителното й поле. В следващите секунди възлести пръсти се вкопаха в дългата й коса и я вдигнаха във въздуха. Аруула изкрещя от болка.

Чудовището се засили, без да изпуска гривата й. Направо искаше да запокити момичето в най-близкото дърво, за да тури край на съпротивата й и да изпотроши всичките й кости. А Аруула не беше в състояние да направи каквото и да било. Не можеше да се противопостави на тази страховита сила. Вече си мислеше, че усеща убийствения удар…

— …когато внезапно изтрещя оглушителна гръмотевица! Повтори я двайсеткратното ехо в нощта.

И великанът се закова насред движението си. Но не беше мъртъв. Не падна. Дори не се олюля. Само стоеше като вкаменен.

Тогава от гърлото му се надигна тътнещ, усилващ се звук, излезе като ръмжене от месестите му устни и той се обърна като в забавен кадър.

Матю Дракс остана неподвижен. В нападателна стойка, леко разкрачен, с изпънати напред ръце, с армейския пистолет в дясната, подпрян с лявата. „Беретата 98 Г Дабъл Екшън“ се числеше към малкото неща, които Мат Дракс все още притежаваше от „своето“ време. Наред с другите полезни неща и тя се намираше в спасителния контейнер, който Аруула беше извадила от останките на самолета му.

Чудовищната грамада от сила се беше втренчила в дулото като че ли там имаше нещо изключително интересно за гледане. Борбата на Аруула с гиганта продължи само няколко секунди. Всичко стана светкавично бързо. Преди това Мат не можеше да си позволи да произведе изстрел. Твърде голяма беше опасността да улучи Аруула.

Куршумът беше пробил голяма колкото нокът дупка в тялото на гиганта, плътно под лявото му рамо. Мат се надяваше, че куршумът ще влезе в сърцето. Но тази му надежда не се оправда — колкото малко мечът на Аруула успя да нарани сериозно великана, толкова успя и неговият изстрел. Мускулите и месото на този тип, изглежда, бяха твърди като скала. Куршумът навярно просто е заседнал в тях, преди да проникне в сърцето.

Този дангалак беше нещо повече от машина. Неунищожим, неудържим. И очевидно единственият смисъл на съществуванието му беше в това да убива. В обезобразената му морда Мат виждаше само необуздана омраза, безсмислен гняв и чиста кръвожадност. Всичките тези неща заедно представляваха лудост в най-чиста форма.

Животинско ръмжене и грухтене се понесоха към Мат. Тогава уродът направи крачка към него и начена втора. Страхът или просто предпазливостта, види се, му бяха напълно чужди. Мат знаеше, че този тип не би го разбрал. Думите изскочиха от устата му от само себе си: — Нито крачка повече!

Естествено предупреждението не подейства. Другият се приближаваше с вкопчена в косите на Аруула ръка и влачейки момичето със себе си.

Мат коригира целта с няколко сантиметра нагоре. После натисна спусъка. „Берета“-та излая два пъти. Два дълги колкото ръка пламъка излетяха от дулото.

На челото на великана се появиха две дупки, всяка на пръст и половина над гъстите му вежди. Той спря, сякаш изправен пред прочутата стена. Чертите му замръзнаха. Обърна очи нагоре, сякаш искаше да види какво го беше ударило в челото. Тогава от мимиката му изчезна всякакъв бяс и се замени с израз на учудване.

И така най-сетне умря. Наклони се като повалено дърво напред и се стовари по очи.

Мат усети как земята под него потрепери.

Докато Аруула се изправяше, Матю се обърна към младата двойка. Очакваше да види в лицата им облекчение, но беше разочарован.

Бяха изпълзели до края на просеката, бяха се сгушили, притиснати един към друг, и го гледаха като втрещени. Треперещите им устни изговаряха едва чуто една дума, отново и отново, непрекъснато.

Една от онези думи, които Мат Дракс знаеше от езика на варварите. Стори му се, като че ли му я нашепваха откъм нощта и тъмната гора.

— Демондемондемон…

— ДЕМОН!

Аруула се зае да заглади нещата. Така да се каже — да прогони вярванията в зли духове. Убеждаваше младата двойка и каквото и да им говореше, това явно принасяше плодове. Младият мъж и спътницата му вече имаха значително по-спокоен вид. И от погледите, които хвърляха към Мат и джипа, полека-лека изчезнаха страхът и недоверието.

Матю не знаеше какво точно Аруула им е разказала. От една страна, не владееше достатъчно езика, за да разбира подробностите и, от друга страна, вслушваше се само с половин ухо.

Вниманието му беше насочено преди всичко към мъртвия.

Преди това, в здрачевината на догарящия огън почти не успя да види детайлите. На това отгоре всичко беше станало твърде бързо, за да може по-подробно да разгледа великана. Междувременно Мат беше разпалил нов огън, по-голям, чиято светлина стигаше отвъд края на просеката и навътре в гората.

Беше довлякъл трупа непосредствено до огнището. Доста тежка работа, защото колосът трябва да тежеше сто и петдесетина килограма. Като по тялото му едва ли имаше и десет грама тлъстини…

Мат не би се учудил, ако установеше, че си има работа с някаква машина. Едва ли на този свят имаше нещо, което да го изненада…

Но подозрението му не се потвърди. Нямаше съмнение, че става дума за същество от плът и кръв. За човек. Как е стигнал до странната си, уродлива фигура, Мат можеше само да предполага. Близка до ума беше хипотезата, че лъчението е причина за мутацията. В края на краищата след сблъсъка с „Кристъфър-Флойд“ цялото творение се беше разпаднало. Но Мат не продължи мисълта си. Поне в момента конкретната причина за външния вид и свръхестествената сила на мъжа вече нямаха никакво значение.

На пипане кожата на гиганта беше твърда като гьон и беше опъната над мускулите и месото, които изглеждаха твърди като камък. Че наистина не бяха от камък, Мат го видя по местата, където в кожата зееха пресни рани. Под нея очевидно имаше съвсем нормална тъкан, оросявана с кръв, макар и тя да изтичаше неестествено бързо.

Освен тези наранявания Мат откри и множество други. Белези изпълваха надлъж и нашир тялото на почти голия дангалак, ако не се смяташе препаската. И някои от тях очевидно бяха от рани, които сигурно са били почти смъртоносни. Мат се заинтересува най-много от веригите. Ставите както на ръцете, така и на краката на великана бяха в железни халки и на всяка от тях бяха закрепени къси вериги. Най-дългата беше с шест звена. Всяка част от веригата изглеждаше повредена. Някои от звената бяха изкривени.

От тези констатации от само себе си се оформи съвсем определено подозрение. Макар и да нямаше кой знае какъв смисъл…

Някаква сянка се спусна над Мат Дракс. Аруула седна на колене до него. Той срещна питащия й поглед. Мат посочи веригите върху ставите на трупа.

— Изглежда е бил затворник.

— Кой би освободил такова чудовище? — каза варварското момиче завалено и с учудване.

— Мисля, че по-скоро момъкът се е освободил сам — каза Мат. — Бих казал, че звярът буквално е разкъсал веригите си.

Аруула вероятно не разбираше дума по дума онова, което той казваше. Но сигурно виждаше картината в неговите мисли, защото кимна в знак на съгласие и промърмори:

— Да, много възможно. Сила достатъчно в този мъж.

Мат се изправи и потънал в мисли, отупа праха от крачолите на изцяло оцапания си летателен костюм. Погледът му се плъзна наоколо.

— Надявам се само, че там навън няма още типове от неговия сорт — каза полугласно.

Аруула също беше станала и поклати отрицателно глава.

— Не усещам нищо. Всичко тихо и… — За момент потърси правилната дума. После допълни с нежна усмивка: — Спокойно.

Мат отвърна на усмивката й. Това момиче беше наистина удивително.

— Да се молим така да си остане — рече след това.

— На твоите или на моите богове, Маддракс? — Мимиката на устните й придоби нещо дяволито.

— Ти си само човек да те схруска. — Мат се ухили и й намигна.

Аруула не каза нищо. Но в блясъка на тъмните й очи прочете съвсем ясно: „Ами направи го де!“

Мат се покашля и си даде вид, че не е разгадал погледа й. Което с оглед на специалната дарба на Аруула беше напразно усилие…

— Какво става с двамата? — попита той, малко по-бързичко. С брадата си посочи младия варварин и момичето, които бяха спасили от мускулестото чудовище.

— Бягат — отговори Аруула и после разказа на Мат каквото беше научила за тях. Че за богохулство Ларн бил осъден на смърт от старейшините на своята орда. Че Ноона го освободила и оттогава бягали на юг.

Докато Аруула говореше, Ларн и Ноона се приближиха. Все още разглеждаха летателния костюм на Мат и джипа изпитателно и с неприятно чувство, но поне безкрайният страх беше изчезнал от лицата им.

Аруула се зае да ги представи и Мат, с окуражаваща усмивка на уста, подаде ръка както на Ноона, така и на Ларн. Двамата се здрависаха с колебание. Ларн стисна ръката на Мат силно, сякаш трябваше да покаже на противника си, че не му отстъпва по сила. Мат се престори, че уж младият мъж наистина му е причинил болка и с пресилен жест разтърси ръката си. При това се и ухили, Ларн отвърна на ухилването и ледът между тях се разтопи.

От малкото запаси, които караха със себе си в джипа, Аруула извади четири какавиди на пеперуди, лишете, както Мат междувременно беше научил, че се казват, макар и тези пашкули на пеперуди да бяха несравнимо по-големи от онези, които познаваше от своето време. Варварите смятаха лишете за деликатес, след като ги печаха на открит огън.

Аруула набоде лишете на шишове от откършени клони и после ги раздаде на сътрапезниците. Накрая всички седнаха до огъня и Мат бегло си помисли за времето, когато като момче бе седял около лагерния огън с баща си или с приятели и бе тананикал маршови мелодии пред пламъците. Ако тогава беше пържил какавиди на пеперуди, стопроцентово щяха да го смятат за най-страхотния между момчетата…

Болезнена усмивка се плъзна по лицето му. Не можеше да повярва, че това време трябва да е било преди векове…

— Накъде? — попита той на езика на варварите, обърнат към Ларн и Ноона. — Ланда де мидаа? — Последното означаваше „Южната земя“. Ордата на Аруула беше на път за там. Имаше голяма вероятност онази легендарна страна да е целта и на тази двойка.

Но Ларн поклати глава.

— Виллага.

Доколкото Мат знаеше, това означава „град“. Ларн продължи, но на Мат му беше трудно да следи изложението му. Съдейки по жестовете му, Ларн разказваше за някакъв голям град, където идвало в изобилие ядене и пиене. И в който се търсели силни мъже — така поне го изтълкува Мат, когато Ларн сви ръка в лакътя и с другата потупа забележителния си бицепс.

Обърна се с питащ поглед към Аруула. Доколкото можа, тя повтори на английски думите на Ларн.

— Голям град на юг е целта им. Там няма мизерия. Няма глад и жажда. Няма опасни животни. Палатки от камък. Големи… — Тя спря, погледна дълбоко в очите на Мат, сякаш търсеше нещо в погледа му, после продължи: — Дворец?

— Големи дворци? — помогна й Мат, без наистина да се учуди, че Аруула очевидно беше извадила понятието „дворец“ непосредствено от неговия словесен запас.

— Да, големи дворци — кимна тя. — И силни мъже могат голям късмет намерят в града.

На Мат това му прозвуча доста странно. Макар че му напомняше старото клише за селския момък, който избира да тръгне или по широкия свят, или в големия град, за да търси щастието си. Някои неща май никога не се променят…

— Откъде двамата знаят за този град? — попита Мат и Аруула преведе въпроса. Ларн отговори, тогава Аруула отново се обърна към Мат.

— Странници са говорили за него. Мъже, които града видели с очите си.

Мат си спомни какво му разказваше Аруула едва преди няколко дни за градовете от това време. Че били опасни. А че беше така, в края на краищата можа да се убеди сам в някогашната Болоня.

Аруула знаеше много добре какви мисли му минаха през главата. Сложи ръка на рамото му.

— Градове различни. Далеч на юг може би по-различно, отколкото на север.

Мат кимна замислен.

— Ти не си ли чувала за този град? — С неопределено движение на главата посочи Ларн и Ноона.

— Може би да, може би не — отговори Аруула. — Странстващи народи разказват толкова много истории, че никой не може да ги преброи. Може би и за този град. Но аз никога не чула тази история… Може би само забравила. — Тя повдигна рамене и извади лишетето от края на шиша си. После обърна какавидата няколко пъти натам-насам в рохкавата земя, за да поизстине. И накрая разчупи обвивката, извади съдържанието и с върха на пръстите си започна да го слага в устата си. Мат се обърна към Ларн.

— Градът има ли име? — попита отново на езика на това време — и с надеждата, че е подбрал правилните думи.

Очевидно беше успял. Защото Ларн кимна, дъвчейки с пълна уста и каза:

— Роома.

Едва забележима усмивка се очерта по крайчеца на устните на Мат.

Роома — това беше вариант на дума, който нямаше нужда от скучна интерпретация. Беше ясно като бял ден за кой град става дума.

Хиленето на Мат се подсили с още един нюанс, когато си спомни какъв епитет към името имаше някога този град. Прилягаше му като на никой друг, с оглед на факта, че Рим все още съществуваше, след всичкото това време — Вечният град.

— Феии фегаашаа.

— Фегаашаа ли? — отвърна Мат немощно.

— Фегаашаа. — Аруула кимна и погледна към Ноона и Ларн. Младата двойка лежеше малко по-настрана от огъня и не си даваше труд да запази в тайна онова, което правеше. Но Мат дори и да не го виждаше, шумовете, които Ларн и спътницата му предизвикваха, щяха да са достатъчни.

Значи в днешно време наричаха „фегаашаа“…

„Ето, че пак научи нещо ново“ — помисли си Мат и се ухили. Долавяше и чуваше идеално пращенето, което се носеше във въздуха. И това не беше само от огъня… Забеляза как това друго пращене го обземаше, как предизвикваше някаква нервност у него и за да се разсее, насочи погледа си към тъмнината и направи преглед на изминалия ден.

Миналата нощ, след като бяха се нахранили с лишете, си легнаха. Сънят не споходи никого от тях. Въпреки това, когато станаха в ранното утро и се застягаха да потеглят, Мат се чувстваше отпочинал.

След като фреккойшерите им бяха станали жертва на уродливия нападател, Ларн и Ноона приеха предложението да пътуват с тях в джипа. Мат реши също да поеме курс към Рим. В момента му беше все едно накъде ще пътува. Към това се прибавяше и фактът, че му беше любопитно да узнае какво е станало с Вечния град.

Аруула беше обяснила на младата двойка, че Маддракс идва от далечна страна, в която хората не яздят фреккойшери, а пътуват с джипове. Тя изговаряше думата „джип“ другояче, така че по-скоро звучеше като английската дума за овца. Ларн и Ноона бездруго смятаха превозното средство за животно и когато Мат трябваше да допълни резервоара, предположението на двамата се затвърди още повече — мислеха си, че го пои.

— Твоят шийп е много жаден — рече Ларн, след като Мат изля съдържанието на една туба в гърловината на резервоара и погали зацапаната с масло каросерия, както това се прави с козината на животно.

Мат не се нае да разубеждава младия мъж. А и как би могъл да му обясни принципа на действие на машината? Освен това двамата бяха свикнали със „странното“ животно и, изглежда, се наслаждваха на този начин на придвижване. Понякога по време на пътуването Ноона извикваше от радост и напомняше на Мат за дете, което за пръв път се вози на увеселителна железница.

— Всички пътища водят към Рим — Мат се надяваше, че старата поговорка все още е в сила. Защото не знаеше със сигурност дали бяха избрали верния маршрут.

Бяха завили по един от отовайиите и сега го следваха. Отовайии — това бяха пътеки, които минаваха през ландшафта, най-често прави като стрели, и бяха обрасли с далеч по-малко дървета, отколкото горите от двете им страни. Мат междувременно знаеше за какво става дума — за някогашните аутобани! Не кой знае колко дълбоко под почвата все още минаваха асфалтираните трасета. Странстващите народи използваха тези отовайии при придвижването си. Името беше съставено от немската и френската дума за „автомобил“ и английската за „път“.

Ако Дракс не се заблуждаваше напълно и разчиташе правилно картата — защото както и преди, компасът сочеше известно изместване на изток, — ставаше въпрос за бившата Аутострада дел соле, A1, която някога свързваше Флоренция с Рим.

Рано сутринта оставиха зад гърба си гората с гигантските секвои. След това пътуваха през обширни иглолистни гори и на смрачаване всред такава една се разположиха на лагер. С лък и стрели Аруула беше убила един шасе, подобно на мармот същество, чието месо имаше донякъде вкус на заешко. Поне Мат си внушаваше, че е така.

След вечерята Ларн и Ноона се оттеглиха. Мат поиска пръв да стои на стража. След нападението на свирепия гигант през миналата нощ изглеждаше препоръчително да се внимава.

Когато малко по-късно младата двойка започна съвсем безцеремонно да демонстрира привързаността си, Аруула се присъедини към Мат. Сега двамата седяха до джипа, ослушваха се в диханието на нощта, пукането и пращенето на огъня и на звуците, които идеха откъм мястото, където Ларн и Ноона се любеха.

И двамата почувстваха онова нещо, което беше съществувало между тях през цялото време, по-точно казано — от момента, когато за пръв път говориха един с друг. Беше невидимо и безименно, но и двамата знаеха какво е това. Нещо, на което не може да се противопостави никой човек. Сила, на която безпомощно бяха изложени мъжете и жените някога, както и сега.

Но между тях имаше още нещо, което възпираше чувствата им да избухнат.

Дали не беше фалшивата „божественост“, която все още обграждаше Мат с непристъпност? Неговата отчужденост от този свят и това време?

Мат чувстваше лудо влечение към Аруула. Никоя жена, с която е общувал, не можеше да се сравнява с нея.

Прегърна я с ръка, а Аруула прибра краката си и се облегна на него. Така седяха, втренчили поглед в пламъците на огъня. Не бяха нужни думи. Аруула знаеше, долавяше с всяка фибра на тялото и духа си какво изпитва към нея Маддракс.

Една нощ Мат Дракс не се изживяваше като чужденец. Една нощ не се чувстваше пленник на онзи странен сън, в който се беше превърнал животът му.

Но на другия ден беше застигнат от реалността. Повален на тепиха на фактите.

Защото на следващия ден намериха онова, което Мат Дракс беше търсил през цялото време.

Указание за изчезналите му другари.

Следата на една „огнена птица“.

Матю Дракс още от пръв поглед различи мястото на катастрофата. Макар и никъде да не се виждаха останки от самолета. Просто следите не оставяха място за друго заключение.

Нещо голямо, масивно, чудовищно силно беше изорало просека в оскъдния храсталак на отовайия, завършвайки с почти кръгла дупка с диаметър много по-голям от петдесет метра. Тук почвата беше разровена и разхвърляна сякаш от градушка снаряди. Дупката беше обградена от почернели като въглен стволове.

Мат Дракс виждаше направо ужасяващо подробната картина на онова, което се е случило тук.

Очевидно пилотът беше открил от въздуха отовайия и някак си беше успял майсторски да използва някогашната автострада като импровизирана писта за кацане. От спускащия се самолет вероятно е изтекло гориво, което се е подпалило. Накрая машината сигурно се е въртяла като пумпал около собствената си ос, вследствие на което се е появила тази дупка.

Само че къде ли е сега самолетът?

Мат веднага отхвърли първото и най-близко до ума обяснение, което му хрумна. Не само защото съвсем не му харесваше. То просто се изключваше. Ако машината беше експлодирала, щеше да открие следи. Кратер, останки. Но тук нямаше нищо. Дори и крайчеца от опашката на „огнената птица“.

Катастрофиралата машина, изглежда, буквално се беше изпарила във въздуха!

Безмълвен и замръзнал от ужас, Мат стоеше на мястото на катастрофата, където просеката беше съвсем оголена, и се оглеждаше. Чувстваше се празен, като издълбан. Сякаш му бяха отнели нещо, което всъщност не беше притежавал, поне не и наистина — може би надеждата…

Пред очите на Мат дупката сякаш се превърна в пропаст. Стоеше на края й и му се стори, че се е надвесил напред в мрака, който е зейнал срещу него, в някаква бездънна яма. И дори не го уплаши. Допускаше го — и тихичко извика, когато една ръка ненадейно го докосна. Тя не стори нищо друго, просто докосна рамото му, съвсем леко, без да го натиска или дърпа. Но докосването събуди Мат Дракс. Накара пропастта пред него да изчезне. С почти осезаем тласък светът отново се включи и отново го грабна.

Аруула се беше озовала до него. Пръстите й се плъзнаха по ръката му и се увиха около неговата. В тъмните й, топли очи намери съчувствие. Нещо повече — тя знаеше какво става с него. Макар и да не можеше да го изрази в подробности. Но чувстваше разочарованието му и произтичащата от това горест и нейната съпричастност беше благотворна.

— Няма огнена птица — рече тя, като плъзна поглед по горската редина.

Мат поклати глава.

— Не а също и… — Не продължи нататък.

— …никакви мъртъвци — довърши Аруула фразата по-другояче, отколкото беше очаквал.

Тя дари Мат с малка усмивчица, от която се излъчваше надежда. И това именно му помогна отново да насочи размишленията си в правилна насока. Отново да мисли ясно и разумно.

Естествено Аруула имаше право! Колкото и странно да изглеждаше изчезването на катастрофиралия самолет, все пак означаваше, че екипажът може още да е жив! Това означаваше… нова надежда.

„Кой? — питаше се Мат. — Чия машина е паднала, тук?“

Три реактивни самолета се бяха издигнали за наблюдение на кометата, преди от международната космическа станция да я обстрелят с балистични ракети. С екипаж от двама души на всеки самолет: капитан Ървин Честър и лейтенант Ханк Уйлямс в първия, лейтенант Дженифър Йенсен и проф. Дейвид Макензи във втория, а третата машина, като водач на ятото, пилотираше самият командир Матю Дракс с пътник Джейкъб Смайт, професор по астрофизика и доктор по медицина. Смайт беше научният ръководител на мисията.

Мат донякъде скрито се срамуваше, че почти не мисли за Смайт. Глупакът беше същинска чума. Не можеха да разменят и една фраза, без да се спречкат един с друг. Да се твърди, че не се понасяха, беше доста слабо казано.

След като… без значение какво беше улучило самолета и го беше изхвърлило от структурата на времето и пространството, проф. д-р Смайт успя да катапултира, докато Мат не успя да стори това поради отказ на системата. Нямаше представа какво е станало с учения. И не си даваше труда да проявява кой знае какъв интерес към съдбата на Джейкъб Смайт. И затова както се казва, поне мъничко се срамуваше…

Съвсем другояче изглеждаха нещата по отношение на Ървин Честър, Ханк Уйлямс и Джени Йенсен. Тримата бяха негови приятели, най-добри другари, сплотени не само във военната служба, но и защото и в частния си живот бяха на еднаква вълна. Което, разбира се, не изключваше възможността понякога между тях да прескачат искри. Но дружбата им беше достатъчно силна, за да се преодолява напрежението.

И тази дружба и до днес означаваше дяволски много за Матю Дракс! Днес, след като бяха минали столетия и светът беше станал друг…

И така, той отново се запита чий ли самолет се е приземил тук. Кой ли е кацнал тук със своята „огнена птица“? Голямото черно момче Ървин Честър ли? Или Джени, която заради канадския й произход наричаха Канукълхед?

Но един друг въпрос вълнуваше най-много Мат: Къде, за Бога, се беше дянал екипажът? Какво се беше случило? Катастрофирал самолет не изчезва току-така от хоризонта! Не и в този свят, в който Мат беше принуден да даде ново определение на понятието „невъзможен“…

А самолетът не беше изчезнал. Във всеки случай не и безследно.

Ноона беше тази, която откри първата следа. Тя и Ларн се бяха поотдалечили от джипа, бяха отишли нагоре по просеката, която самолетът беше прокарал в отовайия. Сега се връщаха и викаха възбудено.

Ноона беше притиснала дланите си като черупка и в тях нещо проблясваше на матовата слънчева светлина. Ако се съди по грейналите лица на Ноона и Ларн, те смятаха находката си за нещо изключително ценно. Но това беше само…

— Стъкло — изрече го Мат.

Ноона държеше в дланите си стъклени парченца. Миниатюрни тъпи късчета. Остатъците от разбитото безопасно трислойно стъкло. И без съмнение това беше от кацналия аварийно самолет!

Мат организира търсенето и на други части. Естествено Ларн и Ноона не знаеха какво всъщност дирят, най-малкото поради това, че нито Мат, нито Аруула знаеха как да го обяснят на младата двойка. Така че Мат се разпореди на бърза ръка да се оглеждат за всичко, което им се стори необичайно. После се пръснаха във верига по изкуствено появилата се просека.

И намериха.

Откриха значителен брой останки от метал, няколко парчета изкуствен материал, още късчета стъкло. Всъщност нищо не беше толкова голямо, че да не може да го носи сам човек. И никоя от находките не даваше информация кой от другите два самолета беше катастрофирал тук. Мат не откри нито номера, нито нещо друго, което да му помогне за идентифицирането.

Но намериха и нещо повече освен парчета от самолета. Аруула откри мястото, на което накрая самолетът беше спрял… и следа от влачене.

— Огнена птица пренесена — обясни тя очевидното.

Мат можеше само да кимне. В действителност следата не допускаше друго тълкувание. Останките са били откарани. Съответните бразди се бяха вдълбали в почвата, сякаш изорани от гигантски лемежи. И водеха на юг.

Но и това не беше всичкият резултат от търсенето им. Освен това намериха и… следи от крака. Отпечатъци от мъжки крака, както и от копита и лапи. И няколко, които сигурно са оставени от великани.

— Невероятно — промърмори Мат, като стъпи в една от тях, — това трябва да е 57-ми номер…

Аруула не обърна внимание на забележката му. Междувременно се беше примирила с факта, че всяка забележка на Маддракс имаше някакъв смисъл…

— Мислиш си за същото, за което и аз ли? — попита го вместо това.

Дракс кимна. Изводът беше очевиден. Както Аруула и той мислеше за чудовищния гигант, който беше нападнал младата двойка. Твърде вероятно беше свръхголемите стъпки да са негови. Но още по-обезпокоителна беше констатацията, че стъпките не бяха само от един чифт крака. Значи ги имаше много от онзи вид.

Мат се опита да проумее нещата.

— Какво ли се е случило тук? — запита се полугласно.

Аруула изпревари мисълта му.

— Много хора били тук. Видели огнена птица да каца и взели, с помощта на животни и… великани. Един от гигантите се е освободил и избягал. — Посочи на север.

— Да, звучи логично — каза Мат. — Но кой е прибрал самолета? Къде е закаран? — Преглътна и продължи малко по-тихо: — И какво е станало с приятелите ми?

— Зангуу!

Както беше клекнал, Мат се сепна. При тях беше дошъл Ларн. В ръката си носеше нещо тъмно, което протягаше сега към Мат.

Взе го. Голямо колкото човешка длан парче плат. Част от пилотска униформа. Тъмно и вкоравено от засъхналата кръв. Студени тръпки полазиха гърба на Мат.

В същия миг Ноона започна да вика нещо откъм края на просеката и възбудено да жестикулира. Побързаха да отидат при нея. С протегнат пръст момичето посочи един висок до хълбоците насип от земя и изтръгнати растения, който въртящият се самолет беше натрупал. А зад него лежеше нещо кръгло, тъмно, голямо колкото човешка глава… — О, Боже! — изплъзна се от устата на Мат. Възбуден и с рзтреперани колена се изкачи през насипа и се наведе над пилотския шлем. Но не смееше да го вдигне. Защото фантазията му го измъчваше с ужасяващата картина, която евентуално можеше да види, ако обърне шлема — гледката на обляно в кръв, наядено от животни лице, с изкривена в мъртвешко ухилване уста… И сигурно нямаше да може веднага да разпознае в чие лице гледа.

Накрая все пак го стори и… не видя нищо. Шлемът беше празен. Ако не се вземеше предвид кръвта, която беше засъхнала тук-там по изкуствения материал. Все пак не толкова много, че от количеството Мат да направи заключение за смъртоносно нараняване.

Не, лейтенант Ханк Уйлямс можеше все още да е жив! Защото шлемът, който Ноона беше намерила, несъмнено беше този на Уйлямс. Прякорът на младия тексасец беше изписан със залепени букви на лицевата страна: Реднек.

Но къде ли беше се дянал притежателят на шлема? И какво се беше случило с капитан Ървин Честър? Мат се остави погледът му да блуждае, повече неволно, отколкото истински с надеждата, че ще намери някакво указание за местонахождението на двамата мъже.

Не откри нищо и накрая преустановиха търсенето.

Пътуваха по същия маршрут. Защото очевидно точно в тази посока беше изтеглен и катастрофиралият самолет, независимо от кого и по какви причини.

На юг.

Може би дори в Рим.

По-нататъшното пътуване мина без големи произшествия. Ако не се смяташе това, че джипът проявяваше капризи и с малко сръчност и много повече късмет Мат успяваше да го поправя. И ако не се брои нападението на глутница герули.

Двайсет-трийсет от тези, големи колкото зайци месоядни, нападнаха джипа, който очевидно сметнаха за вкусен и преди всичко за примамливо едър деликатес. Аруула и Ларн убиха няколко от животните с мечовете си, преди Мат бързо да тури край на нападението. Застреля един герул и вторият пистолетен изстрел обърна глутницата в бягство.

По-нататък покрай отовайиите горите ставаха все по-редки и естеството на почвата се измени. Следите от изтеглените останки от самолета и онези, които бяха отговорни за това, понякога се губеха. Въпреки това Мат отдавна вече не се съмняваше, че самолетът е бил откаран в Рим.

По пътя Мат се опитваше да води разговор с Ларн. Младият мъж беше разменил мястото си с Аруула и сега седеше до водача, все още удивен от странното ездитно животно.

Мат се опита да узнае дали Ларн не знае нещо повече за Рим. Аруула се държеше между седалките и изпълняваше ролята на преводачка. Но младият варварин можеше да каже малко конкретни неща. Само едно нещо изкристализира ясно който и да беше разказал на Лари за града, направо му беше пуснал бръмбари в главата.

— Какво искаш да правиш в Роома? — попита Мат.

— Да живея добре с Ноона — отвърна Ларн. — Тя е добро момиче и заслужава по-хубав живот. И да бъде щастлива.

— И как си представяш това?

— Ще стана боец. Който се бие добре, може да живее добре в Роома. — Ларн се ухили, изпълнен с упование, и очите му заискриха от предприемчивост.

Мат познаваше този израз. Често го беше виждал по лицата на младите мъже, постъпили в армията на САЩ. Дръзки момчета, чието мото беше: „Който иска да срита задника на САЩ, ще трябва да мине през нас!“ Мат беше свидетел как неколцина от тези мъже станаха герои. А много повече — да умират в религиозните войни през 2005 година…

От онова, което каза Ларн, Мат не научи кой знае какво. Знаеше твърде малко неща за Рим и тамошните дадености. Но имаше мъгляво подозрение и ако донякъде беше прав в преценката на разстоянията, скоро щеше да знае повече. След около два дни…

Оказа се, че са се придвижвали по-бързо, отколкото Мат беше предполагал. Защото още същия ден Рим се простираше в краката им.

Вечният град се беше свил.

Поне такова беше най-първото впечатление на Мат Дракс, когато стояха един до друг на един хълм северно от Роома и безмълвно обгърнаха с поглед града, всеки потънал в собствените си мисли.

Предградията и крайните квартали бяха изчезнали. Не просто порутени или обрасли, направо бяха изравнени. Затова градът изглеждаше по-малък, отколкото си го спомняше Мат, макар и все още да заемаше огромна площ. Особено на придружителите му, които през живота си вероятно не бяха виждали град като този, сигурно и този променен Рим им се виждаше като уникален и неизказано чужд свят.

Мат Дракс беше веднъж в Рим, тогава, в своето време. Понякога използваше обстоятелството, че служи в Германия и в почивните си дни посещаваше големите градове в Европа. Би било пресилено да се твърди, че познаваше Рим, но спомените му бяха достатъчни, за да разбере, че лицето на града се е променило страшно много.

Рим не само беше станал по-малък и вече не беше разположен върху седем хълма — като последица от сблъсъка с кометата три от тях се бяха заравнили. Но тези промени се сториха на Мат най-незначителни. Нещо друго беше далеч по-очебийно. Мат почти имаш чувството, че е направил още един скок във времето. Този път не в бъдещето, а хилядолетия назад. Точно посред древния Рим, в историческата Римска империя.

Доколкото можеше да различи отдалече, древните строежи на Рим не само, че бяха запазени, някой, изглежда, ги беше и подновил! Вероятно със строителни материали, които са добити от разрушаването на крайните квартали.

Този Рим представляваше странна картина. Мат беше принуден неизбежно да си помисли за килим от разноцветни парчета, за някаква архитектурна кувертюра. Пъстра и причудлива. С много плоскости. Тайнствена. Едва ли имаше дума, която да не се окаже вярна за този град, който надхвърляше всички очаквания, които Мат Дракс тайно беше подхранвал.

И това беше едва началото! Само впечатлението на Мат оттук, извън града, на повече от километър и половина пред портите на Рим.

Как ли изглежда пък зад тях?

Буквално изгаряше от нетърпение да го разбере.

Мат изсече с меча на Аруула едно място в ширналия се храсталак. После вкара джипа в него и го замаскира с отрязаните клони.

Рим можеше и да се е развил като един във висша степен своеобразен град и жителите му сигурно са свикнали с не едно неща, въпреки това Мат искаше да намали до минимум риска да не бие на очи. А с джипа сигурно щяха да направят впечатление.

Остави спасителния контейнер в колата, като преди извади някои неща, които можеха да са му полезни, и ги намести в джобовете на пилотския си костюм. Тогава потеглиха. Надолу по хълма и срещу Рим.

Вечният град беше доста по-отдалечен, отколкото изглеждаше от планинския купен. Почти два часа минаха, докато стигнат до някогашните крайни квартали.

Друго едно наблюдение предизвика у Мат леко удивление. Тук се занимаваха със земеделие! Макар и не в големи мащаби, но фактът, че някой отглеждаше полски култури, беше неочакван за него, след като досега се беше запознал само с примитивния живот на странстващите народи и скотовете вулфани в Болоня.

Видяха и хора, които обработваха нивите. Те, изглежда, изобщо не се интересуваха от четиримата пришълци, почти не ги удостоиха с поглед. Ако градът не беше толкова близо, сякаш можеш с ръка да го докоснеш, и ако не привличаше Мат като магнит, сигурно щеше да се опита да разговаря с тези селяни. Но продължаваше да върви нататък, нататък към града, в който — да, какво ли се надяваше да намери?

Останките от падналия самолет, естествено. И приятелите си, да се надяваме.

Но това не беше всичко. Мат долавяше, че има и нещо друго, за което хранеше надежда да открие в Рим. Но не беше в състояние да назове това Нещо.

„Отговори — нашепваше безплътният глас в ухото му. Надяваш се да намериш отговори на всичките въпроси, които от седмици наред ограбват съня ти.“

„И? — попита мислено Мат. — Ще ги намеря ли?“

Гласът мълчеше.

Мат усети върху себе си погледа на Аруула. Без да спира да върви, се обърна към нея. Изразът на красивите й очи го обърка. Прочете в тях несигурност, нещо като неопределен страх, макар че Аруула се опитваше да го прикрие зад усмивката си. Не успя и нямаше нужда човек да притежава телепатични способности, за да го прозре.

— Какво има? — попита той, не много силно, макар че Ларн и Ноона едва ли биха ги чули. Двамата вървяха на повече от десет крачки пред тях. Ларн, изглежда, бързаше още повече от Мат да стигне в Рим.

— Сега разбирам как трябва да си се чувствал — отвърна Аруула. Тя отново погледна напред.

Мат разбра какво имаше предвид тя. В действителност Рим трябваше да изглежда на Аруула като съвсем друг свят. Тя навярно никога в живота си не е виждала нещо подобно, може би дори не е знаела (или поне не е вярвала), че такова нещо може да съществува.

Точно така се беше случило с Матю Дракс, след като беше спасен в катастрофиралия си самолет. Всичко беше ново и различно. Невъобразимо и невъзможно. Чуждо и плашещо.

— Това ще премине — каза той, — този страх и чувството, че си чужда, имам предвид.

Беше лъжа. Дори и не особено сполучлива. И беше сигурен, че Аруула я е доловила. Но въпреки това му се усмихна благодарна, хвана ръката му, стисна я и здраво я задържа.

Когато накрая стигнаха до някогашните предградия на Рим, Мат Дракс разбра, че впечатлението му отдалеч не го е излъгало. В действителност тук къщите и другите постройки в голямата си част бяха съборени и развалините бяха откарани. Бяха запазени единствено улиците, по-голямата си част изчезнали под мръсотия и плевели.

Тогава се озоваха пред първите къщи. Или по-скоро пред руините им. Беше трудно, ако не и съвсем невъзможно да се каже до каква степен разрушението наоколо се дължи на зъбите на времето и какво участие в това е имала „Кристъфър-Флойд“. Повечето покриви на къщите бяха съборени, но пълзящи растения се увиваха нагоре по външните стени и бяха образували отчасти нови зелени покриви. В зидовете зееха останали без стъкла отвори за прозорци, зад тях се бяха загнездили само сивота и чернота.

Въпреки това чувството, че минава през призрачен град, не се задържа дълго у Мат Дракс. Изчезна в момента, когато усети, че го наблюдават. Че в него са втренчени погледи откъм невидимото. И накрая съзираше тук и там движение зад прозорците и вратите, само неясно, но без съмнение такова беше налице. Инстинктивно посегна към „Берета“-та, която беше сложил в един от джобовете на униформата си. Но не я извади. Защото Аруула постави успокоително ръка върху рамото му.

— Няма враждебност — прошепна тя. — Само любопитство. При това тя продължи да се оглежда внимателно, но незабележимо и Мат знаеше, че тя вижда повече от онова, което разкриват очите й.

Ноона се беше притиснала плътно до Ларн. Двамата все още вървяха пред Мат и Аруула, макар и да бяха скъсили дистанцията. Юмрукът на Ларн беше стиснал здраво дръжката на двуострия меч. Но изглеждаше, че не изпитва никакъв страх, дори и че не е истински обезпокоен. Оглеждаше се с учудения поглед на дете, което идва за пръв път в Дисниленд.

Мат неволно се подсмихна при тази мисъл. Май не беше измислил кой знае колко точно сравнение…

И после, когато стигнаха в район на града, който беше позапазен, отново срещнаха хора.

Мат наблюдаваше същото поведение като навън в полята. Отделяха им малко внимание. От което Мат съвсем не се чувстваше нещастен. Но след това размисли и стигна до извода, че в Рим сигурно трябва да са свикнали с появяването на чужденци. От което пък възникна въпросът откъде ли идваха всичките тези чужденци. Мисловният апарат на Мат продължи да трака и стигна до идеята, че сигурно хора от цял свят идват в Рим. Което пък означаваше, че извън него има още един свят! И хора, които населяват този свят!

Желанието му да потърси тези хора и остатъка от света изведнъж придоби страхотна мощ. От хълма северно от града видя далеч отдясно да проблясва в оловна сивота Тиренско море. Може би съществуваше някаква възможност с кораб…

Преди още да успее да се задълбочи в теоретически размишления, Мат отново се овладя. „Едно подир друго“ — каза си. Във всеки случай на първо време Рим можеше да предложи достатъчно, за да задоволи жаждата му за знания…

Накрая стигнаха до сърцето на Вечния град. И Мат имаше чувството, че минава през вратата на друго, отминало време. Във време, което е било в разцвета си около началото на християнското летоброене.

Но чувството му беше бегло, отслабваше с всяко ново впечатление, което Мат възприемаше, сега и сам удивлявайки се като дете. И друго едно чувство го обзе: именно, че някакъв надарен (или побъркан) градинар отново е възвърнал този минал разцвет — по-пъстър от всякога преди!

Матю Дракс имаше най-странното дежа вю в живота си.

От тинята на спомените му се появиха картини от кратката почивка, която беше прекарал някога в Рим, и се наслояваха върху непосредствените му възприятия. Виждаше най-забележителните строежи на Вечния град, виждаше шляещи се туристи, местни хора пред малките кръчми и, и…

… някак си тези картини се смесваха с действителността. С настоящето. Преливаха се една в друга като при двойно експониране. Имаше странни съвпадения, дори удивително много!

Рим от това време, изглежда, гъмжеше от още повече народ. Хората се различаваха от онези в спомените на Мат единствено по облеклото, а за някои… е, за някои Мат не беше сигурен, че понятието „хора“ е уместно. Съзираше създания, още по-чудновати от онези, които някога Джорж Лукас беше сътворил във филма „Междузвездни войни“. Онзи тип, който вървеше на две крачки пред Мат, дори не беше най-странният — хаотично татуиран дангалак, дълъг и тънък като бобово стъбло, който по някаква причина си беше завил ръждиви винтове през плешивия черепен покрив.

„Може би кръвта му е с ниско съдържание на желязо — помисли си Мат в пристъп на изкривен хумор. — Или пък това е някакъв архаичен начин за разгръщане на съзнанието…“

Неколцина от хората наоколо бяха облечени донякъде като варварите от Севера, в космати и гладки кожи. Други носеха съвсем друго облекло и на Мат отново му хрумна понятието скърпен килим. Екипировката изглеждаше като насъбрана набързо от неща, преживели столетия. Или пък просто възпроизвеждаха древните образци.

Най-очебийно обаче беше въоръжението. В него Мат откри авантюристични комбинации: части от животински черупки и метални отпадъци.

Имаше опасност да му се завие свят, толкова силен беше напливът от нови гротескни впечатления. Струваше му усилия да застави себе си да не изследва с поглед всеки детайл от обкръжението си. Но това беше единственият начин да не загуби разсъдъка си.

И така, продължавайки пътя си, Матю се опитваше да игнорира всичко ново около себе си. Напрежение, което почти му струваше физическо усилие. Но някак си успя повече да не се удивлява и да не се пули.

Може би му помогна и чувството, че го наблюдават.

Не че Мат смяташе, че всеки се е втренчил в него или в малката им групичка. Чувстваше само нечий поглед, ясно и неприятно като студена ръка, поставена на тила му.

Погледна към Аруула. Тя, изглежда, не забелязваше нищо такова и затова Мат сметна, че причината е в опънатите му нерви…

Стигнаха до голям площад, Пиациа ди Спаня. На другия край се издигаше Испанското стълбище и там, както и навсякъде гъмжеше от хора.

Мат с изненада установи, че очевидно се вършеше търговия. На прости щандове се разменяха или купуваха неща за всекидневието и той се запита дали в града няма и някакво платежно средство, дали и парите, тъй да се каже, не са открити отново.

Това можеше да се разбере, ако сам се смесеше с търгуващия и пазарящ се народ. Но дотам Мат Дракс не стигна. Защото внезапно настроението около него се промени, толкова ясно и продължително, че завладя и него.

Тишина се спусна над Пиацата в продължение на няколко секунди. Възцари се някаква напрегната атмосфера. Изглеждаше, че всеки отделен човек се ослушва за нещо, някои дори затаиха дъх.

И когато най-сетне отново се зачу шум, все още отдалече и тихо, сред множеството се разнесе шепот, както когато някой пристъп на вятъра накара листата да зашумят.

Мат също се заслуша в шума. Но му беше невъзможно да каже кой или какво го предизвикваше. Бяха викове, пронизителни като онези на животните, а към това се прибавяше и грохот като от много крака.

И едното, и другото се усилваше, приближаваше се.

Ръката на Аруула здраво обгърна тази на Мат. За половин секунда погледите им се срещнаха. Мат прочете угриженост в очите на спътницата си. Тя отвори уста да каже нещо. Но преди да успее да го стори, те пристигнаха.

Стройни фигури със зелена кожа, със странна екипировка. Лицата им му се сториха подобни на влечуги, като покрити с малки, зелени рогови плочи. Кръглите очи се намираха толкова дълбоко в ямките, та изглеждаше като че ли почти не съществуват. Мат прецени броя на страховитите фигури приблизително на петнайсетина.

Животните, върху които яздеха, не им отстъпваха по външен вид. Бяха гущери. Дълги най-малко три и половина метра, без да се смята опашката, с приблизително същата дължина. Животните мятаха опашките си натам-насам, за да изхвърлят всеки, който се е доближил твърде много до тях. Гръмнаха викове. Замръзналата сцена се раздвижи. Но не всеки от събралите се хора търсеше спасение в бягство. До известна степен Мат беше очаквал масова паника, главоломно бягство. Страхуваше се, че всеки безогледно ще стъпче съседа си, че ще има мъртви, за което вината няма да е в ужасните ездачи на гущерите, ами хората ще станат жертва на хистерията си.

Но нещата не бяха такива. Поне не в степен, както се опасяваше Мат. Макар и болшинството от тълпата да се отдръпна, това стана без особена припряност. Хората се оттеглиха назад, докато обградят Пиацата. Голяма част от тях намериха място на Испанското стълбище. Други се покатериха върху статуи и каменни цокли или изчезнаха в околните къщи, за да се появят след малко отново на прозорците.

Изглеждаше като че ли тези хора търсят място в ложа. За да наблюдават нещо ли?

Мат откри отговора на този въпрос почти в същия миг. И го узна доста по-осезаемо, отколкото би му харесало. Непосредствено до кожата си, така да се каже…

Не всички хора бяха опразнили Пиацата. Беше останал значителен брой. Мат се огледа и се видя заобиколен от мъже, в чиито лица прочете едно и също изражение — желание за борба, решителност. И един почти фанатичен блясък в очите. Млади мъже, горе-долу на възрастта на Ларн или малко над нея, представляваха преобладаващата част. Но всички бяха въоръжени, всичките с обнаждени оръжия: мечове, бойни секири, копия…

Ездачите на гущерите заобиколиха групата, движеха се между пръстена на зрителите и останалите вътре мъже, с оръжия в ръцете си и изглеждаха като бронирани. Тогава нападнаха.

И Мат си пожела той и спътницата му да са сред зрителите, но не — оказаха се точно в средата! Между фронтовете, в известен смисъл. До гушата в…

„По дяволите!“

Ездачите на гущерите бяха въоръжени с нещо като копия, с чиито върхове започнаха да мушкат мъжете. Те пък се отбраняваха — с такова усърдие, сякаш беше важно не само да защитават живота си, ами и особено да се отличат.

Мат беше извадил пистолета си, но го държеше скрит под кожената наметка. Аруула държеше меча в ръката си, но не се намесваше в събитията. Защото не бяха нападнати от ездачите.

Ларн междувременно, изглежда, стоеше като на горещи въглени. Пристъпваше неспокойно на място и очите му излъчваха почти трескав блясък.

— Това е — каза той дрезгаво и повтори думите.

— Това е какво? — попита Аруула.

— Ездачите — отвърна Ларн, без да я погледне. Погледът му беше втренчен в странната битка. — Подбират.

— Подбират ли? — откликна варварката.

Младият мъж кимна и възбудено преглътна.

— Избират най-силните.

И тогава се спусна! Хвърли се в блъсканицата, ревейки като другите бойци.

— Ларн, недей! Не! — Ноона извика, направи една-две крачки, за да последва Ларн и да го задържи. Аруула успя да я улови за ръката и я дръпна назад. Каза на младото момиче нещо, което Мат не разбра. Но Ноона се поуспокои и само беззвучно хлипаше.

Мат Дракс се опитваше да държи Ларн под око. Младият варварин напираше напред, за да се доближи до един от ездачите. Друг боец вдигна архаичната си секира, но не, за да удари ездача на гущера, а Ларн!

Младият мъж забеляза нападението с крайчеца на очите си и реагира. Блокира удара на секирата със своя меч тояга. Извъртя оръжието светкавично бързо. И го заби!

Едно от остриетата хлътна между ребрата на нападателя и отново се появи окървавено. На Мат му се стори, че успя да чуе отвратителния влажен шум, въпреки дистанцията и рева на тълпата.

— Господи, какво става тук? — прошепна той потресен. Какъв демон ги е обладал тези мъже?

Но у него отдавна назряваше съответното предположение. И онзи друг глас в мислите му му даде да разбере, че вероятно е по-близо до истината, отколкото би му се харесало…

Нещо се промени. Вълната на атаката срещу ездачите на гущерите стихна. Мъже се наведоха и събраха оръжията на мъртвите и ранените.

Тогава ездачите се поотдръпнаха назад, с изключение на един. Той посочваше с протегнати пръсти отделни мъже и при това викаше нещо, което Мат не разбираше. Изглежда, говореше на някакъв по-различен диалект от този на северните народи.

— Какво казва? — обърна се Мат към Аруула, без да мести погледа си.

Не му отговори. Също беше напълно омагьосана от тези абсурдни събития.

Онова, което се случи тогава, изясни на Мат впоследствие какво е разпоредил облеченият в броня дангалак. Очевидно е разпределял останалите мъже по двойки, към всеки е придал индивидуален противник.

И с Мат не беше направено изключение. И срещу него идваше някой. Някакъв момчурляк, още по-млад от Ларн. Вероятно още имаше жълто около устата. Но беше въоръжен с два меча и демонстрираше такава гневна решителност, че Мат почти отскочи назад!

Момчето се нахвърли с крясък, размаха остриетата на мечовете си и се засмя като лудо, когато Мат насочи пистолета си към него.

Матю не искаше просто ей-така да застреля момчето. Вместо това избягваше ударите на противника си.

Естествено момчето не се впечатли от пистолета. Оръжието трябва да му се е сторило жалко. Просто не знаеше за какво става дума. Пък и откъде ли да го знае?

Но, изглежда, не се ядосваше, че противникът му е невъоръжен. Напротив, това очевидно само разпалваше усърдието му. Смяташе, че лесно ще се справи. Вероятно вземаше Мат за глупак, за страхливец, който просто се оставя в ръцете на съдбата.

Момчето извиваше мечовете в ръцете си, сякаш бяха лишени от тегло. Следващият му удар мина плътно до главата на Мат, та му се стори, че усети как му бяха обръснати няколко косъма.

— Окей, момче, стига толкова! — изръмжа Дракс. И накрая натисна спусъка!

Изстрелът почти се изгуби сред шума на битката, която бушуваше като шибано от бурята море. Куршумът предизвика искри в настилката на Пиацата, на две педи от краката на момчето. То изквича като прасе, отскочи назад и загледа безпомощно Мат в продължение на две-три секунди. Тогава сведе поглед и го прикова в пистолета.

— Изчезвай — каза Мат и посочи с глава към края на Пиацата. Същевременно вдигна оръжието и заплашително го протегна към младия си противник.

Той отстъпи още крачка назад. Тогава ръцете му се разтвориха. Мечовете издрънчаха върху настилката. И накрая момчето побягна. Отначало бавно и непрекъснато обръщайки се назад към Мат, после по-бързо, сякаш хиляди дяволи го следваха по петите му.

Копието на един ездач на гущер спря момчето, преди то да напусне Пиацата.

Ездачът сякаш се беше появил от нищото, беше препречил пътя на младия мъж и без церемонии го остави да се наниже на копието му. Кървавото острие на оръжието се показа от гърба на момчето.

С рязко движение отхвърли мъртвия настрани и издърпа копието от трупа. Привидно празният поглед от черните му очни ямки обаче остана прикован в Мат Дракс.

Леко дръпване на поводите и гущерът се обърна тромаво и се затътри към Мат.

Мат вдигна „Берета“-та, прицели се. Изстрел.

Гущерът вдигна високо глава, изфуча и изсъска. През лявото око на животното куршумът беше влязъл направо в мозъка му. Като на забавен кадър се килна настрани и тежко се стовари на земята. Ездачът падна от седлото, изтъркаля се между сражаващите се и изчезна от полезрението на Мат. Поне за момент.

Той се огледа за Аруула, извика името й. Тя му отговори през грохота и дрънченето на оръжията. Мат я откри малко по-надалеч, сама въвлечена в двубой, и забърза към нея.

— Не съвсем честно, не съвсем галантно — изръмжа Мат, когато се нахвърли отзад на противника на Аруула и заби дръжката на пистолета си в тила му. Мъжът безмълвно се свлече на земята.

— Внимавай, Маддракс!

От предупреждението на Аруула почти нямаше нужда. Части от секундата преди това очите й се бяха ококорили уплашено и Мат инстинктивно се метна настрани.

Нито миг по-рано!

Ездачът, чийто гущер беше убил, се появи зад него. Копието, което трябваше да прободе Мат в кръста, не го улучи. От легнало положение Мат захвана с краката си тези на другия и го събори на земята. Аруула изби копието от ръцете му. С удар с пистолета си Мат извади от строя и този дангалак.

— Ларн и Ноона? — каза трескаво. — Къде са? Трябва да изчезваме!

Аруула се огледа. Но в суматохата беше почти невъзможно да откриеш някого. А освен това и други проблеми бяха по-належащи!

Онзи тип с гущера, когото Мат нокаутира, изглежда, притежаваше наистина железен череп. Като същински дявол скочи, отново с копието в ръце!

Този път се опита да нападне Аруула.

Мат беше по-бърз.

„Берета“-та излая. Куршумът проби дупка в покритото с рогова броня чело на дангалака и го накара да отхвръкне назад.

— Там! — извика Аруула.

Мат проследи с поглед протегнатата й ръка. Друг ездач на гущер идваше в тяхна посока. Очевидно изстрелите не бяха останали така незабелязани, както се надяваше Мат.

Прицели се, сви пръста, стигна до момента на изстрела и… спря.

Някой го изпревари. Някой или — нещо…!

Тъмно привидение се появи сякаш от нищото. Като че ли долетя отнякъде, безформено и с пърхащи криле. И светкавично бързо!

Сянката се стовари върху ездача, събори го от гърба на гущера. Чу се сподавено, но недвусмислено гневно ръмжене и гъргорене…

… и тогава отвратителният череп на ездача хвръкна в тяхна посока, стовари се на земята на две крачки пред краката на Мат, дотърколи се още малко по-близо и накрая остана да лежи така, че муцуната гледаше втренчено нагоре към него, с изкривена в гротескно ухилване покрита с рогови люспи зелена уста. Дълбоко в очните ямки като че ли нещо угасна като последна искрица.

Мат потърси с поглед горната част от тялото на ездача, но не го намери. Затова пък попадна на странното привидение, което се беше втурнало към него и Аруула. Сега Мат видя, че не става дума за някаква сянка или призрак, а за някого, който носи тъмно расо. Лицето на другия се скриваше в сянката на широка качулка, ръкавите бяха толкова дълги, че ръцете изчезваха в тях.

Мат вдигна инстинктивно оръжието, но другият със светкавично движение го отби настрани, преди още Мат да успее да помисли да натисне спусъка.

Тъмни очи го пронизваха изпод качулката. И те изразяваха нещо повече от думи онова, което другият искаше:

„Елате с мен!“

Докато Аруула и той, бягайки зигзагообразно, следваха през бъркотията на боя набитата фигура с качулката, Мат Дракс се запита защо се доверява на водачеството на съвсем чужд човек. Вероятно защото в този хаос беше все едно след кого и накъде върви…

Как успяха да напуснат Пиацата живи и здрави, впоследствие Мат не можеше да си го обясни. Важното беше само това, че го направиха.

Мистериозният им водач бързаше пред тях и наложи такова темпо, което накара Мат да се запъхти. Другият се носеше като таран през множеството и преди да успеят да се затворят празнините, които отваряше, през тях се промъкваха Мат и Аруула.

Пиаца дел Спаня остана зад тях. Потънаха в някакъв лабиринт от ъгловати, тъмни и тесни улички. Наляво, после надясно и отново — наляво. Катереха се през стени, пробягваха през мрачни коридори и вонящи задни дворове. И отново излизаха навън…

Мат отдавна беше загубил чувството си за ориентация. Знаеше само, че без чужда помощ щяха да са му необходими дни, за да намери пътя от този лабиринт. Ако въобще…

Тогава светкавичното бягство свърши. Бяха стигнали до целта. Независимо от това, че Мат нямаше и най-малка представа нито къде се намираше тази цел, нито защо бяха тук.

Намираха се в избено помещение със сводест таван. Накрая пътят им минаваше надолу по няколко изтрити стъпала, после през тъмни коридори и подземни галерии. Бяха стигнали до някакво… жилище. Поне в помещение, което приблизително заслужаваше това определение. Някой се беше устроил уютно тук.

Човекът с качулката тъкмо се беше заел да пали няколко свещи. Мигащата светлина прогони мрака, без обаче да освети цялото помещение. Тя създаваше само светли острови.

Мат се огледа. Имаше обикновена мебелировка. Място за спане. Сандъци и ракли със затворени капаци. На стените няколко етажерки, препълнени с прастари неща, някои ръждиви, други — само зацапани. А в единия ъгъл Мат откри една груба, ръбеста сянка, която не различи от пръв поглед само затова че подхождаше на това място по-малко от всичко останало — пиано…

Ароматна миризма се смеси със спарената и влажна атмосфера на избата. Някакво огненочервено око се взираше в Мат откъм тъмнината. Мина известно време, докото разбере какво беше това. Другият си беше запалил пура. Сега поднесе на Мат и на Аруула плоска кутия, в която имаше още пури. Мат взе една, но не я стисна с устни, а само я въртеше в пръстите си.

— Кой си ти? — попита накрая. Аруула повтори въпроса му на езика на варварите.

— Мос.

Мъжът се измъкна от сянката и най-сетне дръпна качулката назад. Светлината на свещите караше бръчките и гънките на странното му, неподдаващо се на определяне на възрастта лице да изглеждат по-дълбоки и по-тъмни, отколкото бяха в действителност. Черната му коса, сплъстена и четинеста, се спускаше по главата и бузите му. Тогава човекът, който се представи като Мос, свали и расото си. Под него носеше кожена жилетка и панталон от същия материал, към това ботуши от космата кожа, привързани здраво с кожени ремъци.

Мос не беше голям, стигаше точно до раменете на Мат, но беше страшно широкоплещест, а мускулите му не бяха по-малко впечатляващи. И по раменете му бяха подкарали тъмни, остри косми. А по ръцете му лепнеше засъхнала кръв. Кръвта на ездача на гущера, когото беше обезглавил. С голи ръце, изглежда.

Мат преглътна с усилие, после назова имената им и попита чрез Аруула:

— Какво означава това? Защо ни доведе тук?

Мос повдигна рамене. Жестът изглеждаше почти заплашителен.

— Защото инак щяхте да сте мъртви. — Говореше бавно и наблягаше на всяка дума.

— Но как ни откри? — продължи Мат.

— Държа си очите и ушите отворени. Така човек живее по-дълго. Преди всичко в този град.

Мат си спомни за чувството, че някой го наблюдава, когато вървяха по улиците. Напълно възможно е тогава Мос да им е хвърлил око.

— Ти си шаман — каза Аруула, привидно ненадейно. Звучеше учудено и същевременно като укор.

— Откъде ти хрумна това? — Мос дрезгаво се засмя.

— Мислите ти са… неми. Нищо не долавям. Както при Балоор. Беше шаман на моята орда. Вратата и към неговия дух беше затворена за мен. — Гласът на Аруула-звучеше неприятно засегнат.

— А, подслушвачка, нали? — Лека подигравка трепна в гласа на Мос. Тогава махна с ръка в знак на отрицание. — Не, не съм шаман, душичке. Но би трябвало да свикнеш с мисълта, че не всеки се оставя да надничат в кратуната му. Тук нещата са по-различни, отколкото на север при твоите братя и сестри.

Мат не разбра почти и дума от онова, което каза Мос. Но смисъла все пак схвана. И не можеше да твърди, че от това този тип му се стори по-малко опасен. Напротив…

— Кой си ти? — попита още веднъж и модулацията на гласа му подсказа ясно, че иска да знае нещо повече освен едно име.

— Човек, който се опитва да избягва неприятностите.

— За себе си и за другите, нали?

Мос кимна и се скри в дима от пурата. Мат посегна към пистолета си. Откъм облака дим се чу заплашителен глас. Мат вдигна успокоително ръка.

— Не се безпокой — каза и задържа оръжието на дланта си. Мисля, че знаеш какво е това? — Във всеки случай имаше такова впечатление, непосредствено преди Мос да ги подкани да избягат от Пиацата.

Аруула преведе. Мос отново повдигна широките си рамене.

— Нещо, което създава неприятности!

Бегло ухилване пробяга по лицето на Мат Дракс. Мос не беше много далеч от истината. По-точно казано, в преценката му имаше нещо философско…

Мат скри оръжието, вместо това пръстите му си заиграха с пурата и той започна да се разхожда натам-насам в помещението. Разглеждаше предметите по етажерките, без всъщност да ги вижда. Тогава ръцете му се плъзнаха по пианото. Беше прастаро, естествено, изподраскано и разкривено.

— Там навън — попита Аруула след известно време, — какво беше това?

— Подбираха нови бойци — отговори Мое.

— Бойци за какво?

— За арената.

Аруула преведе и Мат кимна. Той имаше такова подозрение. Древният Рим тук беше съживен не само в смисъла на архитектурата…

— Кои са те? — подхвана тя отново нишката на разговора. Тези ездачи…

Мос махна пренебрежително с ръка.

— Ездачите са само помощници. Или слуги.

— На кого помагат или служат? — заинтересува се варварката.

— На боговете — каза Мос. Но в гласа му нямаше и следа от страхопочитание. Само присмех.

Ала Аруула се втрещи. Мат усети как по гърба и самия него го полазиха студени тръпки. Аруула вярваше в богове, а също така и в мрачните им еквиваленти — демонични създания, които според легендата обитават бездните и глъбините на Земята.

— Този град родината на боговете ли е? — попита тя, останала почти без дъх.

— В този град — отвърна мрачно Мос — има твърде много неща. И прекалено малко от тях ми харесват.

— Тогава защо си тук? — подхвана Мат.

— Защото има места, които са още по-лоши — отвърна Мос и от тона му пролича, че с това темата е изчерпана.

Мат го разбра и прие, макар и на върха на езика му да се тълпяха десетки въпроси. Смени темата.

— Чувал ли си някога за някаква огнена птица?

Вълнението по лицето на Мос не му убягна. Една от гъстите вежди на ниския, но страшно як мъж леко се повдигна нагоре.

Мат веднага поде отново:

— А видял ли си някого, който е облечен като мен? — Той потри между пръстите си плата на изпокъсания си летателен комбинезон.

Мос кимна.

— Аха.

— Какво да? Знаеш ли нещо за огнената птица или за човек като мен? — каза Мат припряно.

След като Аруула преведе, Мос пак кимна с глава.

— Ще ви заведа. Утре.

И с това се приключи. Въпреки всичките протести и въпроси, които Мат изложи. Мос им посочи къде да пренощуват. Преграденото с дъски помещение се намираше малко по-надолу в коридора, от другата страна.

Тази нощ Мат сънува безвъзвратно отминалите времена. Видя самия себе си като малко момче да седи до майка си върху тясна пейка. Майка му му изсвири на пианото някаква песен.

Често го правеше с надеждата да събуди музикален талант у сина си. Не успя.

Когато Мат отвори очи и погледна в тъмнината, стори му се, че сънят още не е свършил. Продължи още няколко секунди. Защото в мрака си помисли, че все още слуша клавирна музика, тиха, лееща се. Меланхоличната мелодия на една песен, която знаеше и която в това време беше отдавна забравена.

As time goes by…[4]

Никога преди в живота си Ноона не е била заобиколена от толкова много хора. Трябва да бяха хиляди. И въпреки това никога не се беше чувствала толкова самотна и изгубена.

Около нея все още бушуваха тези абсурдни и ужасяващи двубои. Оръжия дрънчаха, кръв се лееше, мъже крещяха и ръмжаха, от болка и триумф. А между сражаващите се яздеха отвратителните мъже върху своите гущери и наблюдаваха всичко с черните си очи.

Никога преди Ноона не беше преживявала по-лош кошмар. Пожелаваше си да се събуди. Или поне да може да повярва, че всичко това е само сън.

Но тя беше и си оставаше будна. По-будна дори от всякога преди. Всяко нейно сетиво, изглежда, функционираше с непозната досега чувствителност. Беше в състояние да възприема десетина и повече впечатления едновременно. Страхът й отдавна беше отстъпил място на чистата паника. Тя трепереше и тихо хлипаше, шепнеше безсмислени думи, а сълзите й изглеждаха като врящи, толкова силно пареха в очите и по бузите й.

Маддракс и Аруула бяха изчезнали. А Ларн…?

За известно време Ноона успяваше да наблюдава приятеля си. Едва можеше да го познае! Целият беше в кръв, но съвсем малка част от нея беше от неговата собствена. От тъмната маска, в която се беше превърнало лицето му, кръглите му очи хвърляха бели отблясъци. Държеше се сякаш е загубил и последната частица разум. Като… диво животно.

Ноона си пожелаваше да се махне далеч от този град. Не можеше да си представи, че ще живее тук. Не искаше живот, който започва по такъв начин — с кръв и смърт. И почти си пожелаваше да не е освобождавала Ларн. Тогава никога не би дошла в Роома, а щеше все още да е под сигурната закрила на своята орда, където животът беше прост, но добър. Ала този живот беше отминал.

И ако не внимаваше, тогава и новият й живот щеше веднага да свърши. Защото Ноона все още се намираше точно сред хаоса на битката и мъжете около нея въртяха така безогледно оръжията си, че досега Ноона се отърва от наранявания само благодарение на големия си късмет.

Току-що покрай главата й изсвистя острието на меч и Ноона дори усети движението на въздуха. Продължи да върви със залитане. С надеждата да се измъкне от бъркотията на боя, следваше една посока. Но морето от тела, изглежда, нямаше край, макар Ноона да виждаше къщите около големия площад. Но те като че ли не се приближаваха.

Ноона започна да се моли. С разтреперани устни, но безмълвно. Молеше се горещо на всички богове. Да й помогнат, да й посочат пътя за излизане от този ад…

… и чудото стана. Някой я улови за ръката и каза със спокоен, кадифен глас:

— Ела!

Ноона се спря и се възпротиви на нежното дръпване. Погледът й се проясняваше толкова бавно, сякаш гледаше в развълнувана вода, която постепенно се успокоява. И едва тогава видя образа на особата, която стоеше пред нея. Която се появи така внезапно, като че ли наистина падна от небето.

Беше най-красивото лице, което Ноона беше виждала някога. Толкова симетрично, сякаш са го моделирали самите богове.

Лицето на жена, по-възрастна от самата Ноона, но все още млада. На пълните й устни беше изписана усмивка, а очите изпълнени с топлина, толкова доловима, че Ноона престана да трепери.

„Коя си ти?“ — искаше да я попита, но непознатата поклати нежно глава, продължи да се усмихва и докосна устните на Ноона с нежни пръсти, погали ги.

Ноона усети вкуса… на нещо. Върху устните й имаше нещо, което никога не беше опитвала, но мигновено й се стори толкова вкусно, че пръстите си да оближеш и езикът на Ноона се плъзна по устните и пое чудесния вкус.

— Какво…? — започна тя, но собственият й глас прозвуча като чужд в ушите й и някак като че идваше отдалеч. Каквото и да казваше, Ноона не разбираше и собствените си думи.

Не бяха важни. Всичко загуби значение. Онова, което ставаше около нея, загуби ужаса си. И самата Ноона се чувстваше лека, безкрайно лека.

Когато последва красивата непозната, Ноона вярваше, че се рее във въздуха. Краката й сякаш не докосваха земята. И накрая съвсем си помисли, че лети.

Дори знаеше накъде лети, макар никой да не беше й го казал. Просто го имаше в главата й, в мислите й, в които внезапно се беше отворило безкрайно много място.

Летеше към нов живот. Красив живот. Към живот мечта! И тогава се озоваха. В двореца от мечтите.

Сънят на Ларн свърши дълго преди да го осъзнае. Задъхан и широко разкрачен, стоеше над противника си. Кръв капеше от остриетата на тоягата меч върху смъртно ранения, съединяваше се с онази, която изтичаше на тласъци от раните, все побавно, защото сърцето на другия едва биеше. После съвсем спря.

И за някакъв безкраен миг Ларн имаше чувството, че всичко около него, целият свят беше спрял. Не чуваше шума, който все още бушуваше около него, и всички движения изглеждаха като замръзнали. Виждаше само мъртвите, които тежаха на съвестта му, тяхната кръв и долавяше последното им издихание, което сякаш бяха обединили, за да го стоварят върху него като повей на вятър.

После този момент отмина и светът продължи да се върти. По-бързо от преди, както се стори на Ларн, защото онова, което се случи през следващите минути, изглежда, стана с неестествена бързина. Толкова бързо, че Ларн почти не се почувства като част от него. Нещо повече, помисли си, че само следи всичко от някаква висока наблюдателница, без самият той да може да стори нещо.

Шумът от гласовете около Ларн се промени. Вече не чуваше грохота на сражението и бойните викове. На тяхно място се понесоха възгласи на ликуване и ридания. Първите — от близките и приятелите на оцелелите бойци, последните — от опечалените близки на мъртвите, които бяха заплатили с живота си този смъртоносен подбор.

От една съседна улица се появи огромна кола, теглена от уродливи, рогати твари, придружавани от същинска орда създания с нисък ръст, които възбудено и пронизително писукаха и крещяха, щъкаха натам-насам с дългите си мантии и събираха труповете. По три или четири джуджета грабваха мъртвия, довличаха го до колата и го товареха на платформата. За няколко минути широкият площад беше „почистен“ и колата отново изчезна.

Победилите бойци формираха процесия. Ездачите на гущери помагаха, като с викове или удари с копия ги заставиха да се подредят в строй. Ларн смяташе, че са повече от двайсет, може би трийсет. Мнозина от мъжете сами бяха ранени, някои толкова тежко, че Ларн се чудеше как все още се държат на краката си.

Тогава свитата, пак по заповед на ездачите, потегли отново. Ликуването, виковете и акламациите на зрителите напираха на талази към мъжете и Ларн се почувства като понесен от някаква вълна. Сякаш нямаше нужда да мести краката си, за да върви напред. Беше го обзело никога неизживявано досега чувство. Струваше му се, че е толкова силен, че може да полети. Маршируваха по улички и улици, обградени от хора, които им отправяха благопожелания. Накрая стигнаха до особено широка улица, която водеше до сграда, толкова огромна и впечатляваща, че въображението на Ларн не беше в състояние да я опише.

Странникът, който му разказа за Роома, нито беше преувеличил, нито беше излъгал. В двореца, който се намираше пред тях в лъчите на залязващото слънце, можеха да живеят само богове!

Ларн може и да се е съмнявал в боговете, които почиташе неговата орда, но тук нещата бяха съвсем други. Великолепният разкош, величествените размери на двореца и всичко онова, което се виждаше наоколо, можеше да е издигнато само от боговете. Или по тяхна повеля. Това беше чудо, сътворено от камък. Никъде не можеше да съществува нещо по-красиво! И той и другите мъже бяха въведени точно там. В двореца. При боговете. Поне така вярваше младият варварин… Стена обграждаше района на двореца. Огромната порта в нея се охраняваше от половин армия лица с войнствен вид. Когато ездачите на гущерите и избраните пристигнаха, портата се отвори. За известен момент Ларн имаше впечатлението, че пред тях се открива раззинатата паст на огромно чудовище, готово да ги погълне всичките, заедно с кожата и костите. И те навлизаха в тази паст без да спират…

Но зад портата все пак нямаше никаква паст на чудовище, естествено. Зад нея се намираше площад с овална форма, с размери поне пет хвърлея на копие. Около него минаваше колонада, отгоре — каменни фигури, които гледаха към площада. В средата се извисяваше ъгловата игла от камък. Ларн видя извори, каквито не беше срещал никога в живота си — оформени от камък, украсени с фигури.

А отзад се намираше самият дворец. На светлината на безбройните огньове, които горяха в плоски съдове, се издигаше сграда с такива размери, че Ларн се почувства поразен само от вида й. С корона от полукръгъл покрив, който беше по-голям и по-великолепен от самото слънце и, изглежда, стърчеше до небето.

Над мъжете се спусна напрегната тишина. Между тях не се намери такъв, който да не занемее пред грандиозната гледка. Всеки от тях смяташе, че е стигнал до мечтаната си цел. Но пътят им още не беше свършил…

Ездачите на гущерите отново пуснаха копията си в действие, за да подтикнат мъжете да продължат да вървят. Подкараха ги като стадо животни през площада, покрай хората, които се намираха там.

И изведнъж Ларн извика!

— Ноона!

Нямаше съмнение, там отсреща стоеше Ноона, заедно с друго момиче. Но тя не реагира на вика му! Уж гледаше в неговата посока, но това явно беше някак си случайно и тя не го виждаше.

Отново извика името й.

— Ноона!

Дръжката на копие го удари през лицето. Устните му се пукнаха. Устата му се напълни с кръв. И покрай затворените му клепачи се стрелнаха ярки светлини. Ларн залитна. Някой му помогна да продължи да върви.

Когато отново беше в състояние да се движи със собствени сили и да вижда ясно, обкръжението на Ларн драстично се беше променило. Сега не се намираха на площада пред двореца. Бяха подгонени надолу по някакво стълбище, вече не от ездачите, а от пехотинци. Отнеха оръжията на мъжете, заповядаха им да побързат.

Стигнаха до подземен коридор. Вонеше на човешки екскременти, на гнилост и влага. Осветеният с факли коридор се свързваше с друг, други се разклоняваха, а мъжете бяха подкарвани все по-нататък.

— Какво значи това? — роптаеше мъжът, който вървеше пред Ларн. По-високо и директно към един от въоръжените ездачи продължи: — Къде ни водите? Имаме право в двореца на боговете…

Не получи отговор. Вместо това един от мършавите дангалаци стовари дръжката на копието си в гърба на мъжа. Той извика и се строполи. Ларн му помогна да стане на крака и го задържа.

— Добре ли си? — попита го.

Другият кимна.

— Значи тогава не съм единственият, на когото са разказвали тази история — върна се Ларн към онова, което мъжът беше казал преди това. — Че най-добрите бойци могат да живеят в двореца.

Мъжът до него поклати глава, почти едновременно в знак на съгласие и несъгласие.

— Не. Смятам, че да, тази история стигна и до моите уши. Само затова взех участие в борбата.

Сега се намеси един от въоръжените, които водеха шествието през вонящия подземен лабиринт.

— Наистина, най-добрите бойци могат да живеят в двореца — поясни той. — Радват се на благоволението на боговете. Но вие трябва първо да докажете, че сте достойни да бъдете причислени към най-добрите.

Ларн и другите мълчаха. Но в душите им се очертаваше разочарование. В някои дори гняв. А в неколцина — страх.

В какво се бяха забъркали? Този въпрос мина през ума на всички. Отговор не получиха. Не и тази нощ, която прекараха в новите си квартири. А те нямаха нищо общо с онези ухайни легла от мечтите им.

Не, спяха в тъмни, преградени с дъски помещения, върху слама и зад решетки.

Като онези животни, които те не виждаха в мрака, но ги чуваха. Съвсем наблизо. И всяко едно от тези животни, изглежда, беше… гладно.

— Вярваш ли му? — попита Аруула. Мат Дракс повдигна рамене.

— Не знам. Във всеки случай той е… странен чешит.

Мос беше изчезнал, когато Мат и Аруула се събудиха. Мат използва възможността по-основно да огледа стаята на чудака. Сбирката от отпадъци на Мос беше най-малкото забележителна и Мат беше сигурен, че в нея ще може да се открие не едно указание за мъжа с нищо незначещото име.

Но не намери никое от тези доказателства. Защото дори не знаеше със сигурност какво точно търси.

Мат се спря пред пианото. Клавишите бяха пожълтели като развалени зъби. Понечи да вземе къс акорд, но пръстите му останаха плътно върху клавиатурата…

— Неету!

Гласът на Мос изсвистя като камшик в помещението и в следващия момент той се намери до Мат и хлопна капака. Мат едва успя да отдръпне ръцете си.

Мос пак носеше онова кърпено расо. Погледът на тъмните му, неразгадаеми очи се спря върху Мат, за секунди, после рязко се обърна и постави някаква торба на масата.

— Къде беше? — поинтересува се Аруула.

Мос извади онова, което се намираше в торбата.

— Да взема храна. — Беше донесъл сушено месо, плодове и мляко в глинен съд.

— Магаро юу — прикани гостите си и Мат сякаш беше изчаквал тези думи, за да забележи колко гладен беше наистина. Едва ли по-малко смело си похапна и Аруула.

Докато се храниха, Мат се отказа да задава повече въпроси на Мос. Предната вечер беше дал ясно да се разбере, че не желае да го разпитват. Едва когато се насити, помоли Аруула да го попита:

— А сега? Ще ни заведеш ли при огнената птица?

Мос кимна лаконично. Ниският як мъж затършува отново в торбата, която беше донесъл. Този път извади някаква мантия, която не се различаваше много от расото му. Подхвърли дрехата.

— Аттраар! — каза той.

Мат погледна въпросително към Аруула.

— Трябва да я облечеш — обясни му тя.

— Защо?

Мос обясни с много жестове.

— Защото, където ще ни заведе, ще биеш на очи с твоите дрехи — преведе Аруула и допълни: — Аз, напротив, нямам нужда от това. Тук моите неща не са необичайни.

Мат се въздържа от по-нататъшни въпроси и облече расото. То вонеше ужасно, но с такъв род неприятности беше свикнал през последните седмици.

Тогава тръгнаха. Мос ги изведе от избите обратно на повърхността и в лабиринта от улички. Новият ден отдавна беше настъпил и над Роома се разстилаше сивозелено небе, което изглеждаше, че свети с тайнствена светлина. В това време цареше най-вече някаква свеобразна, почти недействителна дневна виделина. Мат си го обясняваше с факта на промените в атмосферата вследствие на сблъсъка с кометата.

Може и да беше отминала цяла вечност (в буквалния смисъл!), откакто Мат е бил в Рим, но беше твърде сигурен, че се намират в някогашния квартал Трастевере, пристанищният район на Рим. И имаше доста конкретно предположение къде ще ги заведе Мос. Ако Мат не се заблуждаваше, нямаше да им се наложи да вървят твърде дълго. Защото Колизеят се намираше в непосредствена близост до Трастевере…

Поне в това отношение не се заблуждаваше. Тяхната цел беше Колизеят. Но вече не се намираше там, където беше издигнат преди повече от две хиляди години, а близо до… Ватикана?!

— Милостиви Боже! — изплъзна се от устата на Мат, когато пред тях се появи огромният строеж.

Не само, че гигантският амфитеатър вече не беше на първоначалното си място, но беше и напълно реставриран! И то съвсем не некадърно. Напротив, Мат беше сигурен, че при откриването си в предхристиянската епоха не може да е изглеждал другояче.

Долови особения скрит поглед на Мос, но не му обърна внимание. Видът на Колизея напълно го омагьоса. И мислите му се стрелнаха около представата за онова, което се беше случило. Колизеят очевидно е бил вдигнат и отново построен тук, в близост до Ватикана. Почти невъзможно е човек да си представи каква проява на мощ се криеше зад това. Сравнима само с построяването на пирамидите в Египет.

И същевременно Мат се запита кой се подписва като отговорно лице за това.

— Боговете… — прошепна той и в думите му се прокрадна порив на страхопочитание. Които и да бяха тези „богове“, трябва да разполагаха с невероятна власт и огромно влияние. Как иначе биха накарали хората да извършат това преместване?

Тогава в мислите на Мат изплува онова огромно чудовище, което бяха победили в гората. То буквално тъпчеше мозъка му.

Кимна с глава. Да, беше възможно в работата да са участвали дангалаци като оня. Но — само при мисълта за това Мат го побиха тръпки — колко такива чудовища са били необходими, за да се осъществи подобно начинание?

Не бяха единствените, които отиват в Колизея. Напротив, Мат прецени, че стотици хора нахлуваха през полукръглите порти в амфитеатъра. Просто се оставиха на течението да ги носи.

Мат не се освободи от почудата си и след като влязоха в сградата. Спомни си за предишното си посещение в Амфитеатро Флавио. Макар и до известна степен да беше запазен, имаше нужда от известна фантазия, за да си представи как е изглеждал по времето на разцвета си. Сега и тук подобно напрягане беше излишно. Изглежда, имаше една-единствена истинска разлика между Тогава и Днес…

… реактивният самолет!

Видът му предизвика такъв болезнен спазъм в сърдечната област на Мат, че той изстена и трябваше да се овладее, за да не се сгърчи.

Останките от самолета се намираха под тях на арената. Бяха опрени на ребро до една от тесните страни на повече от сто и петдесет метровия пясъчен овал, подобно на някакъв колкото гротескен, толкова и перверзен паметник. Защото върху тях беше увиснал като разпънат на кръст мъртвец. Или no-скоро онова, което все още беше останало от него. Защото подобни на врани птици си правеха угощение със студените му меса…

Мат бързо отвърна очи. Погледна към Аруула и още веднъж се уплаши. Младата варварка беше пребледняла. Не, нещо повече — беше бледа като смъртник.

— Толкова много смърт… — прошепна, — … толкова много насилие и кръв. — Тя потръпна от ужас.

Мат само кимна. Макар и да не разполагаше с шестото чувство на Аруула, и той можеше да се досети какво се е случвало на това място. Почти му се струваше като че предсмъртните викове на безброй мъже още тегнат във въздуха, като ехо, което никога няма да изчезне.

Естествено Мат знаеше с каква цел някога е бил построен Колизеят. Кой не го знаеше? И древният дух е бил съживен отново. „Игрите“ продължаваха. Като че ли нищо не се беше променило. Зрителите изглеждаха жадни за сензации, направо кръвожадни както някога, а и днес очевидно се намираха мъже, които имаха желание да заложат живота си на карта на арената на ужасите за… да, всъщност за какво? Слава и чест ли? Да умреш със смъртта на героите? И единият, и другият отговор се сториха на Мат еднакво абсурдни. И не искаше да мисли повече за това.

По дяволите, искаше да узнае съвсем други неща! Рязко се обърна към Мое, който мълчеше през цялото време. Сега, когато срещна святкащия поглед на Мат, лицето му остана неподвижно, поне външно. Мат обаче си помисли, че зад тази маска на равнодушие и невъзмутимост открива нещо друго — гневен израз и нещо като озлобление. И когато се вгледа по-внимателно, помисли си, че в ъгълчетата на устинте на Мос вижда нещо като загатване за цинична усмивка.

— Какво означава всичко това? — поиска да разбере Мат. Говори най-сетне!

Но Мос продължаваше да мълчи. Само с жест даде на Мат да разбере, че трябва да сдържа децибелите на гласа си. Без да се забележи, Мос се огледа, но никой от зрителите около тях, види се, не прояви особен интерес към „изблика на чувства“ на Мат Дракс. Тогава каза на него и на Аруула да седнат. Мат седна на каменната скамейка, а младата варварка зае място между него и Мос, за да може да им превежда.

— Боговете получиха сведение за кацането на огнената птица — разказа Мос. — Заповядаха да я издирят. И отрядът търсачи я докара в града. Богът на войната заповяда да я поставят тук на арената.

— Какво стана с мъжа, който е облечен като мен? — попита Мат. — Какво знаеш за него?

Мос не отговори. Не че не искаше, а защото се случи нещо друго, което привлече вниманието на всички присъстващи. Мос, Мат и Аруула не направиха изключение.

Гръмна оглушителен шум, от който на човек може да му настръхне косата. Мина известно време, докато Мат открие източника. При това погледът му се зарея из балконите за зрителите и в странните лица сред публиката. На реда зад него някой носеше дори слънчеви очила, макар и само с едно здраво стъкло. Когато очите му се спряха на младата жена, тя му отвърна и замига привлекателно през кръглата празнина на рамката. Мат бързо отмести погледа си и го насочи по-нататък. Откри каменни фигури, които стояха върху мраморното било на Арената. Карикатури на хора, у които едва ли беше останало нещо човешко — и въпреки това имаха някакво своеобразно, почти зловещо излъчване.

„Това ли са боговете?“ — помисли си Мат и още веднъж изтръпна вътрешно.

Преди още да продължи мисълта си, видя източника на страховития шум. Пъстро облечени фигури се бяха появили на нещо като балкон, който се намираше срещу останките на самолета. Надуваха огромни рогове.

Тогава откъм сенчестата задна страна на балкона се показа нещо, промъкна се напред или по-скоро — беше изтикано напред. Безформено тлъсто тяло седеше на подвижна платформа, която като че ли от само себе си се приближи до балюстрадата на балкона и там спря. Фигурата беше чудовищно бледа и всяко вдишване караше тази гола планина от лой да се тресе като пихтия. Ръцете на съществото изглеждаха малки, краката му въобще не се виждаха. А черепът на създанието почти се скриваше между раменете му.

— Дявол да го вземе! — изплъзна се от устата на Мат. Какво е това?!

— Маарс — каза до него Мос, без Аруула да е превела думите на Мат.

— Маарс ли? Мос кимна.

— Богът на борбата и войната.

— Това е… — започна Мат. Искаше да каже смешно. Но изведнъж ситуацията вече не му се струваше дотам смешна, а само крайно слисваща. И кошмарна.

За момент отмести поглед от ложата на бога на борбата и го плъзна по статуите върху билото на стената. Една от тях изобразяваше този Маарс — макар и далеч не толкова тлъст, другите не му отстъпваха по уродливост. И очевидно всяко божество на древните римляни беше намерило понастоящем своя аналог. Макар и Мат да не вярваше, че тяхната божественост струва нещо, разбира се, че беше така! Или все пак…? Преди от лекото съмнение да се роди нещо друго, вниманието на Мат беше отклонено.

— Ноона!

Почти изплашена, Аруула беше извикала името на момичето. И едва ли имаше нужда да го посочва с пръст. Мат откри спътницата на Ларн в същия миг.

Ноона стоеше сред другите момичета отстрани на бога на борбата. Други знатни особи се тълпяха около него, вероятно бяха неговата свита. Един от тези придворни извиси глас. Явно изпълняваше ролята на церемониалмайстор и говореше с мегафон, който, както и другите инструменти на фанфаристите, беше изработен от рога на някакво (много голямо!) животно. Гласът му проехтя над амфитеатъра, сякаш усилен от високоговорители.

— Алцарее юу ту глориис Маарс!

— Станете в чест на Маарс — прошепна Аруула на Мат.

Зрителите станаха. Мос дръпна Мат със себе си нагоре.

— Чест и благодарност на тебе, боже на борбата! — закрещяха хиляди гласове.

Тази благодарност дължаха на Маарс вероятно заради очаквания спектакъл на арената, в това Мат не се съмняваше. Мъртвият върху останките на самолета беше несъмнен знак.

Публиката седна отново и говорителят обяви игрите на деня за открити. Екнаха гръмливи аплодисменти и викове „да живее!“

И тогава започна перверзният фестивал на ужаса.

Двама мъже вече бяха загубили живота си на арената на амфитеатъра. Само тъмните петна в пясъка и няколкото парцала от облеклото им свидетелстваха, че тези хора някога ги е имало. Зверовете, големи колкото лъвове и не по-малко опасни, бяха свършили всичката работа. Бяха ги убили не само заради самото убиване, а от глад…

Мат Дракс имаше чувството, че ще се пръсне от бездействие. С удоволствие би сложил край на онова, което ставаше там, но това би означавало същевременно и неговият собствен край. И Аруула, изглежда, не се чувстваше по-различно. А Мос не показваше никакви признаци на вълнение.

Остатъкът от публиката обаче беснееше от въодушевление. Още докато двамата достойни за съжаление борци на арената бяха разкъсвани, зрителите освиркаха обречените на смърт. Питаше се кои чудовища бяха по-лоши, гущероподобните същества на арената или онези в човешко тяло по балконите на Колизея?

С помощта на измъдрена система от въжени подемници, падащи врати и порти двата звяра бяха вдигнати на арената, за да не заплашват сигурността на пазачите. Очевидно на това място не бяха възстановени само стените на амфитеатъра, но бяха копирани и подземните съоръжения. Бойците бяха излезли на арената през една от двете порти. През втората бяха откарани мъртвите — ако въобще нещо беше останало за откарване…

Първият боец едва ли можеше да се нарече такъв и след може би пет минути вече го нямаше… Публиката беснееше от разочарование…

Вторият гладиатор се биеше малко по-добре — или, казано по-точно, удължи страданието си. С копие, което бяха тикнали в ръката му като оръжие, успяваше да се отбранява малко по-добре. Дори успя да рани животните така, че да ги затрудни в движенията им. Може би в негова полза беше и това, че зверовете вече бяха яли и съответно бяха по-тромави, отколкото в първия рунд. Което все пак не им попречи със стръв да се нахвърлят върху „втория рунд“…

Следващият кандидат беше Ларн.

Мат стисна юмруци, Аруула тихо извика и бързо постави ръка на устата си, за да заглуши звука.

Младият варварин поздрави бога на борбата със свит юмрук, извика нещо, което Мат не разбра поради голямото разстояние (вероятно някаква езикова разновидност на традиционния гладиаторски поздрав „Те morituri salutant!“)[5] и тогава Ларн се вцепени за миг, когато Ноона се наведе над парапета на ложата.

Момичето гледаше надолу, отляво и отдясно на него още две други се закискаха глуповато и отправиха по посока на Ларн неприлични жестове, на които зрителите реагираха с викове и груби крясъци. Затова Ларн се преви като при телесна болка.

— Какво означава това? — Мат попита полугласно Аруула.

— Момичето в средата е спътницата на мъжа на арената. Във веки случай до вчера все още беше. Защо сега прави… това?

Мос отговори:

— Взети са за слуги на божествата. Това е чест! — Думите му изразяваха чист цинизъм. — На първо място служат за… задоволяване на плътските щения на боговете.

Мат дори разбра думата „задоволяване на плътските щения“, защото му звучеше много близка до познатата му „фегаашаа“. Представата, че тази тлъста твар горе се забавлява с младите момичета, го душеше като студен юмрук.

— Освен това имат грижата и за потомството на боговете — продължи Мос.

Разговорът прекъсна, когато на арената започна сражението. Ларн беше въоръжен с тризъбец. И въртеше оръжието с известна ловкост. Може би с него се боравеше по подобен начин като с тоягата меч с две остриета.

— Буонне аарма — рече Мос. — Буонне ухомо.

Всъщност Ларн направи доста добро впечатление при борбата с чудовищните гущери. Чуха се първите окуражаващи възгласи.

С тризъбеца си Ларн държеше зверовете на разстояние, измъкваше се ловко и нанасяше бързи и точни удари. С което, разбира се, провокираше агресивността на чудовищата.

Удар с опашка го събори. Другото животно скочи върху него, искаше да го погребе под себе си. Ларн светкавично се претърколи настрана. И заби тризъбеца.

Трите остриета на оръжието потънаха дълбоко в хълбока на животното. Устата му зейна и изпусна дрезгав рев. Ларн се изправи и с все сила натисна края на дръжката на тризъбеца, вкара го още по-навътре в тялото на гущера. Тогава завъртя оръжието и със силата на отчаянието го измъкна от раната. Около остриетата се бяха навили кървави черва. В тялото на гущера зейна дупка с големината на футболна топка.

Животното се строполи настрани, потрепвайки и борейки се да си поеме въздух. Но движенията му видимо отслабваха.

Разнесоха се ликуване и възторжени свирукания. Някои зрители скочиха, протегнаха юмруци и изръкопляскаха.

Но Ларн не се подлъга от това. В тази борба победата му трябваше да бъде двойна, за да я спечели наистина и той много добре го съзнаваше. Използва трупа на гущера като стена между себе си и другото животно.

Докато звярът се засили за скок през мъртвия си събрат и полетя към Ларн! С широко раззината паст, с фучене и с протегнати мощни предни крака, сякаш искаше с лапи да сграбчи противника си.

В последния миг Ларн насочи тризъбеца срещу носещия се към него гущер и заби остриетата в отворената паст!

Инерцията и самата тежест на чудовището събориха младия варварин на земята. Но някак си успя да не попадне под гущера. С почти акробатично претъркаляне назад се измъкна от опасната зона, скочи веднага на крака и дозаби тризъбеца толкова дълбоко в пастта на гущера, че юмруците му почти докосваха устата.

Останалото беше въпрос на формалност. Ларн завъртя тризъбеца в тялото на чудовището, разкъса вътрешностите му и когато най-сетне животното падна, младият мъж нанесе на масивното тяло един театрален ритник и накрая стъпи върху трупа с позата на победител, вдигна юмруци и нададе триумфиращ вик.

Мат с изненада се хвана, че се е присъединил към аплодисментите на публиката. Тайно се извини с това, че може би избликът му се дължи на облекчението…

Облекчение, което, разбира се, беше неуместно. Защото борбата на Ларн не беше приключила.

Прозвуча пронизителен сигнал на фанфар и шумът по балконите за зрителите заглъхна. Друг звук прогърмя, тогава портата отново се отвори и влезе…

— Това е мъжът, когото търсиш — Мос надвика внезапно избухналото френетично ликуване на зрителите. — Мъжът, който е облечен като теб.

Матю Дракс пребледня. Защото всъщност позна Ървин Честър, капитана от BBC на САЩ, макар и не веднага. Строго погледнато, той можеше да се идентифицира единствено по парцалите от летателния му костюм и, може би, по тъмния цвят на кожата. Инак все пак…

… напомняше на Мат повече за онази лоша имитация на Хълк, която бяха срещнали преди няколко дни далеч на север!

Мат преглътна с мъка. В главата му цареше зашеметяваща празнота, когато продължи да наблюдава Честър. Може и да не беше пълно копие на чудовището от гората, но онова, което го е променило по подобен начин, беше на път да го превърне в същата кръвожадна грамада мускули. Ръцете и гръдният кош на Ървин Честър изглеждаха като напомпани и направо бяха пръснали плата на облеклото му. Лицето му имаше вид на изпохапано от насекоми, вървеше широко разкрачен и с леко олюляване като войнствена горила, с грухтене, тътнене и ръмжене, в едната ръка с боздуган с набити в него метални шипове, в другата — огромен меч, който Мат не би могъл да повдигне.

— Боже мой, какво… — изплъзна се от устата на Мат, той преглътна и започна отново: — Тия какво са направили от него?!

— Той е воин на боговете. — Отново прозвуча гласът на Мос, студен и циничен и Мат трябваше да се овладее, за да не забие юмрука си в лицето му!

— Воини на боговете — изръмжа той, сдържайки се с мъка, треперейки. — Проклети гадняри, какво са направили с него тези свине?! — Сграбчи Мос за краищата на качулката му, завъртя плата в юмрука си и дръпна ниския мъж към себе си. — Кажи ми!

Мос не се впечатли кой знае колко от внезапната атака на Мат. С крайчеца на очите си погледна косо наляво и надясно, не толкова, за да види нещо, колкото да подскаже на Дракс, че прави впечатление на околните.

Всъщност Мат го пусна. Но не можа да се сдържи да не го блъсне така, че другият се удари назад в скамейката.

— Говори! — настоя той, макар и тихо, но доста натъртено. Беше невъзможно да се установи дали Мос се впечатли от това, или просто поднесе информацията, защото искаше, или сметна, че му е дошло времето. Аруула преведе думите му.

— Когато обикновен човек оцелее достатъчно дълго на арената, тогава го признават за воин на боговете. На младия ти приятел — Мос посочи с бегло движение на брадата си надолу към Ларн и изражението му придоби нещо подигравателно би могло да му се отреди тази чест, при условие че не претърпи неуспех срещу… другия ти приятел.

Мат замълча за няколко секунди. Не защото на езика му не напираха други въпроси — не, те просто прегаряха дупки в него! — а поне малко да се поуспокои вътрешно, просто, за да не изреве пред лицето на безумието, срещу което се беше изправил!

В това време дребни, облечени в парцали фигури излязоха бързо на арената, изтеглиха труповете на гущерите и ги поставиха върху скрити в земята капаци, които бяха зарити под пясъка и сега се отвориха. Убитите животни изчезнаха в дълбините под Колизея. Вероятно щяха да послужат за храна на все още живите си събратя.

Тогава малките, пъргави като невестулки човечета отново побързаха да излязат и останаха само Ларн и Ървин Честър. Нямаше нужда от сигнал. Двамата противници се обикаляха един друг като готови за нападение хищници. Ларн — като котка, Ървин Честър — no-скоро тромаво.

— Какво правят с тези… воини на боговете? — попита Мат, без да отмества поглед от арената. — Как успяват така… да ги променят?

— С плодове от забранената градина — преведе Аруула отговора на Мос. Въпреки това Мат не разбра нищо.

— Има градина зад двореца на боговете — изрази се по-конкретно Мос.

„Градините на Ватикана!“ — мина през ума на Мат. Защото му беше ясно, че под понятието „дворец на боговете“ може да се разбира само някогашният Ватикан, катедралата „Свети Петър“ и околните сгради.

— Там растат различни плодове. Само боговете знаят откъде са донесени! — Мос се изсмя кратко и грубо на своята игра на думи. — Във всеки случай тези плодове вършат истински чудеса. Едни лекуват болести и наранявания, други предизвикват това. — Погледна надолу към Ървин Честър.

— Ти не вярваш в тези богове. — Аруула не зададе въпрос, просто направи констатация.

— А ти нима вярваш? — попита Мос в отговор, с пренебрежително присвити устни.

Не му отговори.

Защото долу на арената започна борбата.

Ларн се реши да нападне пръв. И незабавно заплати кървава дан.

Със светкавично движение на ръката си Ървин Честър отклони удара на тризъбеца и същевременно удари с боздугана.

Ларн едва има късмета поне дотолкова да се отдръпне назад, че металните шипове на оръжието се плъзнаха само по гърдите му. Въпреки това оставиха кървави бразди по кожата.

Младият варварин премина към защита — по неволя. Защото Ървин Честър просто не оставяше на противника си никаква възможност да го атакува.

Матю Дракс стисна толкова силно зъби, че мускулатурата на бузите му го заболя и едва удържаше ръмженето, което напираше в гърлото му. Чувството за безпомощност стана извънредно силно.

Не всеки удар, който Ървин Честър нанасяше, улучваше. Но онези, които попадаха в целта, бяха напълно достатъчни. Ларн отдавна беше облян в кръв и всъщност Честър го гонеше пред себе си. Младият варварин падаше, отново се изправяше, продължаваше да залита назад, докато друго попадение не го накара да рухне на земята. Този път не успя да се изправи, макар че се опита.

Ървин Честър вдигна боздугана за нов удар. Щеше да бъде последният, смъртоносният удар, който трябваше да размаже главата на Ларн. Тълпата знаеше това и реагираше по съответния начин — с див вой и гръмогласни акламации.

И Мат Дракс реагира. Безмълвно все пак. Но светкавично бързо.

Твърде бързо за Мос и Аруула. Двамата наистина разбраха какво възнамерява да прави Мат и искаха да го възпрат. Ала бяха твърде бавни.

Като с магия армейският пистолет се озова в десницата на Мат. Първите два изстрела изтрещяха още преди юмрукът на Мос да улучи стрелящата ръка. Друг куршум излетя, както и двата предишни и се заби в пясъка на арената и вдигна фонтан. Мат нямаше намерение да застреля Ървин Честър. Искаше само да предотврати финалния удар, който щеше да превърне приятеля му в хладнокръвен убиец. Изваждането на оръжието и изстрелите едва ли бяха нещо повече от рефлекси, неуправлявани наистина съзнателно, породени само от отчаянието…

Но с това не постигна нищо повече от една кратка отсрочка за Ларн.

Макар и за момент цялата сцена да застина. Над Колизея се спусна тишина, направо страшна, като се имат предвид огромните човешки маси. Но този момент отмина. Всичко се раздвижи отново. Гласовете се усилиха, прераснаха в шум.

И Ървин Честър завърши онова, което беше започнал. При това ревеше така страшно, така страдалчески, сякаш самият той чувстваше болката, която причинява на жертвата си.

Мат Дракс видя смъртоносния удар със странна, ужасяваща яснота. Лицето на Ларн изчезна зад покрития с шипове боздуган. И не се видя и след като Честър отново вдигна оръжието и обезумял от ярост, удари още веднъж. И още веднъж…

Всичко останало Мат вече не усети истински. Макар че около него се разрази ад… и той беше посред него.

Онова, което се случи след това, стана толкова бързо, че Мат го разбра обективно едва по-късно. Когато се върна в съзнание, в дълбокия мрак.

Може би причина беше вонята, която в крайна сметка го събуди. Острата миризма на отдавна непочиствана свинска кочина или на клоака. Мат дойде на себе си с чувство на гадене. Горчив като жлъчка вкус изпълваше устата му и изсушаваше езика му.

Тогава, с мъка и лека-полека, се опита да възстанови парчетата на пъзела в спомените си. Не бяха много.

Изстрелите му в Колизея бяха извикали на преден план войниците, вероятно гвардейци на боговете или нещо от подобен род. Тежковъоръжени типове в екипировка като на онези, които предната вечер насърчаваха жестоката битка на Пиаца ди Спаня. Появиха се сякаш от нищото и се нахвърлиха върху Мат.

Той нямаше никакъв шанс. И тогава всичко свърши. Един удар, вероятно достатъчно силен да пръсне някой недотам здрав череп, беше запратил Мат в царството на сънищата. И ако чувството му за време не го лъжеше напълно, беше прекарал там няколко часа.

А сега? Сега се намираше на някакво смрадливо място, лежеше на твърд каменен под и влажна слама и имаше доста сигурно предположение къде точно се намира. Вероятно под Колизея. Ако се съдеше по вонята, част от канализацията на Рим спадаше към тези подземни съоръжения.

Мат провери съдържанието на джобовете си. Бяха му оставили дреболиите от спасителния контейнер. Но „Беретата 98 Г“ беше изчезнала.

Изчезнала… Тази дума му напомни за Аруула и Мос. Какво ли беше станало с двамата? И те ли бяха арестувани като него?

Извика имената им в мрака. Направо смешно усилие, което въпреки това му причини влудяващи болки в главата. Хлъзна се назад, докато гърбът му усети влажна и студена стена и се отпусна до нея. В продължение на минути седеше така и чакаше поне малко да отзвучи болката в черепа му, да стане поносима. — Аруула? — извика за втори път. — Мое? — Гласът му отекна глухо в мрака. Но не получи никакъв отговор. Макар че около него в тъмнината имаше движение, стържещи и пукащи шумове, между тях — леко шептене, призрачно и неразбираемо.

Бавно, избягвайки всякакво бързо движение, Мат бръкна в един от джобовете на летателния си костюм, който носеше под мантията. Намери ветроупорната запалка и я щракна. Малкото пламъче излъчваше нищожна светлина, но все пак достатъчно, за да даде възможност на Мат да различи най-близкото си обкръжение. Седеше в някаква клетка. Трите страни представляваха решетки, задната, на която се беше опрял от камък. Засводяваше се зад него нагоре, беше част от подземна галерия.

И килиите отляво и отдясно бяха заети, същото се отнасяше и за клетката отсреща. По-надалеч светлината на пламъчето не стигаше.

Но повече от това Мат и не искаше да види, поне в момента. Бързо и без да обръща внимание на всичките болки, той се плъзна към лицевата решетка на килията, стисна пръчките с юмруци и провря лицето си между тях. Тогава извика името на затворника в отсрещната клетка.

— Ървин! Ървин Честър! Хей, Голямо момче, чуваш ли ме?!

Звената на веригите издрънчаха едно в друго, когато Честър се раздвижи. Едва сега Мат видя железните халки около ставите му. Към тях бяха закрепени вериги, които пък от своя страна бяха свързани с пръстени на стената.

„Гладиатор на боговете — ха!“ — помисли си с горчивина Мат. Държаха Ървин затворен като опасно за обществото животно! Тогава си спомни как Честър удряше Ларн с боздугана с шиповете и възмущението му малко се поизпари…

— Ървин, погледни ме! Ето ме! — Махна с ръка, за да привлече вниманието му. — Аз съм, Мат Дракс!

Продължителен, ревящ звук.

— Мммм… Ммммааад? — Честър вдигна глава, обърна към Дракс подутото си лице. Устните му се движеха безмълвно. Мина безкрайно дълго време, преди да произнесе следващите думи.

— Матю… Дракс?

— Да! Аз съм, старче!

— Кккак… кккакво… пправиш…?

— Добър въпрос — отвърна Дракс. — Нямам представа какво правя и как съм се озовал тук. А ти знаеш ли?

Поклащане на глава от другата страна на коридора. Движение, което причиняваше видимо усилие на Честър.

— Ннне… Катастрофирах. И… и тогава… — Повдигане на рамене. — По дяволите, не знам!

— Какво стана с Ханк? Ханк Уйлямс! И той ли е тук?

— Ханк… — Ървин Честър, види се, се заслуша в името като че ли не можеше да се сети за кого се отнася.

— Твоят щурман — опита се да му помогне Мат.

Главата на Честър се килна напред и за момент Мат си помисли, че е загубил съзнание. Когато тъмнокожият гигант отново вдигна глава, Мат схвана движението като такова, каквото си беше — неловко кимване.

— И Ханк ли го доведоха тук? — попита.

— Не… Избяга. Отпратих го, защото не можех да вървя. Бях заклещен в проклетия самолет. Отначало… Ханк ннне искаше, но аз му заповядах. Добър войник е момчето. — Честър нададе глух звук, нещо като нерадостен смях.

— Накъде отиде?

Повдигане на рамене. Дрънчене на вериги.

— Ннна север. Искаше да иде на север. Надявам се да е успял.

— А тебе са те открили сред останките — предположи Мат Дракс. — И после са те довлекли в Рим.

Отново онова кимване назад.

— Да. В древния Рим. — И отново този приглушен смях. Тогава Ървин Честър изглеждаше малко по-ведър и гласът му се разбираше по-добре, звучеше по-малко напрегнат.

— Мат… къде… сме попаднали? Какво става тук?

— Щеше ми се и на мен да знам — отвърна Дракс. — Колкото и невъзможно да звучи — запратени сме в бъдещето. Нямам представа колко надалеч, но твърде далеч. И светът… е обърнат с главата надолу. Проклетата комета, изглежда, напълно е заличила цивилизацията. И от нейните руини е израснало нещо ново, нещо ново старо…

Млъкна. Как да обясни нещо, което и самият той не разбира?

— Какво представляват онези типове, които наричат себе си богове? — попита вместо това. — Знаеш ли нещо за тях?

— Изроди с мания за величие — отговори Ървин Честър. Пълно куку. Но хората умират за тази подла банда. Древният принцип все още функционира — хляб и зрелища, разбираш ли?

— Козунак и камшик.

Мат се поколеба за момент, но после се осмели да зададе въпроса:

— Какво са направили с тебе?

— Дроги. — Лаконичен и твърд, като шибване с камшик дойде отговорът на Честър. — Самите те ги наричат „плодове на забранената градина“. Но става дума за гадни дроги, нищо повече. Природни анаболици, ако искаш да го чуеш малко по-безобидно. Но разлика няма.

— Къде се намират тези забранени градини?

— Дали ще повярваш или не — това са градините на Ватикана! Заблуждавам се, нали? Тези богове са се загнездили в някогашния Ватикан. Има нещо почти иронично в цялата тази работа… — По уродливото му лице пробяга някакво вълнение, може би ухилване.

Мат му отвърна. Тогава отново стана сериозен.

— Как си, Голямо момче?

— Голямо момче… — чу се като ехо гласът на Ървин. — Знаеш ли, мислех, че никога вече няма да чуя това име? Как ли съм? Силен както никога преди — отново се усмихна нещастно, — въпреки това се чувствам омърсен, командире. Но благодаря за проявения интерес.

— Трябва да се измъкнем оттук — каза Мат неочаквано.

— На кого го казваш? И какво си мислиш, колко ли пъти съм опитвал?

— Е и? Пак ли са те залавяли?

Честър поклати тромаво глава.

— Не. Не съм стигал дотам да приведа в изпълнение плановете си за бягство. С толкова ясно съзнание като сега съм бил рядко, знаеш ли? Най-често не представлявам нищо повече от едно… чудовище. — Погледна към Мат, погледът му беше празен, очите — влажни.

— Но сега сме двама! — опитваше се да си даде кураж Мат. Отново сме отбор, Голямо момче! И…

Не можа да продължи.

Приближаваха се стъпки. Трепкаща светлина на факла се полюляваше насам. После глас, фраза на езика от това време.

— Тук не се говори! Трае!

Нещо твърдо улучи челото на Мат. Всичко онова, което беше видял — пръчките на решетката, гигантската фигура на Ървин Честър — всичко се пръсна на хиляди парчета, които се нагорещиха до бяло и възпламениха мозъка му.

Поне такова беше впечатлението му.

Последното, преди мракът отново да погълне всичко.

Аруула беше загубила всякакво чувство за ориентация и за време. Нямаше представа колко дълго е вървяла с Мос през този вонящ подземен лабиринт и не знаеше къде се намира. Според разстоянието, което трябваше да са изминали, вероятно вече не се намираха под града. Но също толкова възможно беше Мос непрекъснато да я е водил в кръг и все още да се намират под онази страшна арена.

Мос беше сръчен, трябваше да му го признае. И предпазлив. Изглежда, надушваше войниците на боговете, сякаш разполагаше с фините сетива на животно. Винаги, когато имаше опасност да срещнат врагове, Мос го знаеше достатъчно време предварително, така че успяваха да се скрият или да поемат в друга посока.

Въпреки това ядът й към Мос не беше отминал. Бяха изоставили Маддракс в беда и Мос беше виновен за това! Той я беше дръпнал, когато гвардейците се нахвърлиха върху Маддракс, още преди Аруула да успее да извади меча си от ножницата на гърба си, заедно с нея беше се смесил в тълпата и беше отворил един скрит вход в този подземен лабиринт, за да изчезнат в него с Аруула.

И сега окончателно й дойде до гуша! Просто спря. Мос направи още няколко крачки, преди да забележи, че Аруула е изостанала.

— Какво има? — попита той. При това стоеше поприведен, с леко наклонена глава, дебнейки и ослушвайки се.

— И аз това те питам — отвърна остро Аруула. — Къде отиваме? Какво си намислил?

— Нямам намерение онези типове да ме спипат — отвърна Мос не по-малко остро. — А не бих искал и теб да те заловят. С това не бихме помогнали нито на себе си, нито на приятеля ти.

— Нима въобще искаш да му помогнеш? Нямам такова впечатление.

— А ти как си представяш, че можем да му помогнем? В тона му отново прозвуча старата подигравка. — Вярваш ли, че просто можем да отидем там и да го освободим? Скоро бихме се озовали в кафеза при него, това щеше да е всичко!

— А откъде знаеш, че го държат в клетка? — попита Аруула недоверчиво.

— Аз съм тукашен, в случай че си забравила, гълъбче.

Аруула тръсна глава.

— Мисля, че знаеш много повече от онова, което признаваш.

— А аз мисля, че тук нито му е мястото, нито времето за безсмислени дискусии. Хайде, ела! Бързо!

Мос протегна ръка към Аруула, успя да улови нейната и я задърпа със себе си с такава сила, че тя въобще не помисли да се съпротивлява.

И в това им беше късметът!

Дочуваха се шумни стъпки. И още по-шумни.

— Там нагоре! — Мос посочи към тавана.

Едва когато се огледа по-внимателно, Аруула откри кръглата шахта, която водеше вертикално нагоре. В стените й имаше железни стъпала. Със скок Мос стигна до най-долното, издигна се и се закатери нагоре. Аруула го последва.

Горе Мос повдигна капака и го отмести настрани, после се измъкна от шахтата. Аруула отблъсна ръката, която беше протегнал, за да й помогне, и със собствени сили излезе на открито. После помогна на Мос отново да постави ъгловатия каменен капак върху отвора на шахтата тъкмо в момента, когато малко под тях светлина на факла огря коридора и първите сенки попаднаха в зрителното им поле.

— За малко да не успеем — изпъхтя Мое.

Аруула нищо не отвърна. За секунди я обзе ужасното чувство, че е загубила гласа си. Не можеше да стори нищо, освен да се огледа и от всичко, което виждаше, беше поразена, струваше й се, че е малка и нищожна.

Този разкош, това величие…

— К-къде сме? — каза най-сетне тя.

— Е, къде може да сме? — отвърна Мое.

Аруула само кимна. Естествено, че знаеше отговора.

— В двореца на боговете.

Животът беше красив. А любовта — чудесна. Ноона никога не беше вярвала, че ще й бъде отредено такова щастие. Беше дошла от нищото, беше никоя и въпреки това можеше да се наслаждава на блясъка на боговете. Нещо повече, можеше да им служи, да ги дари със самата себе си и да им се отдаде. И вършеше това с блаженство и страст, на която не подозираше, че е способна.

Движеше се като в такт с някаква недоловима музика, а въздишките и стенанията на бога й показваха колко добре го правеше. Седеше върху него, галеше го и се наслаждаваше на докосванията на меките му ръце и големината и силата му в себе си. Вятърът охлаждаше възбудената й кожа, но не докосваше треската вътре в нея. Тя щеше да отмине едва след като се изпълнеше волята на този бог…

Отвори очи, огледа се, без да спира. Вдиша благоухайните аромати на градината, които нахлуваха в стаята през отворената врата към балкона. Тогава отвърна на меката и приятна усмивка на бога под нея и го стори с благодарност.

Ноона си пожелаваше този акт никога да не свършва, ала той прекъсна рязко и твърде рано!

— Човече, та това е отвратително! — чу се някакъв дрезгав глас. В следващия миг Ноона почувства, че я блъскат и се свлече на пода.

Богът понечи да стане, мощната му фигура се тресеше от необуздана сила. Отвори уста, за да извика. Но от устните му не излезе нито звук.

Блестяща светкавица и — острието на меча попадна в целта. И главата на бога падна.

Сега пък Ноона беше тази, която искаше да извика. Но един юмрук запуши устата й и я лиши от съзнание.

— Ама че гнусотия! — просъска Мос и се изплю, като съвсем не случайно улучи обезглавения труп на бога на плодородието. Този мръсник никога вече нямаше да обладае жена, която преди това е направил послушна с помощта на дрога.

Аруула избърса острието на меча си в чаршафа, преди да пъхне оръжието в кожената ножница, която носеше на гърба си. Тогава посвети вниманието си на Ноона, на която Мос с един удар на юмрука си попречи да извика за помощ. Не беше го направил много нежно. Момичето щеше да поспи още доста време.

— Ще я вземем с нас! — заяви Аруула.

— Момичето ли? — попита Мое. — И дума да не става!

— Не те и питам!

Мос изгрухтя недоволно.

— Добре де. — Размисли набързо. — Знам един пресъхнал кладенец в градината, където можем да я скрием. По-късно ще се върнем и ще се погрижим за нея.

Отново на Аруула не й остана нищо друго, освен да се довери на водачеството му. До този момент благодарение на него всичко беше минало добре. Не беше проста работа да се влезе в района на двореца. Направо гъмжеше от гвардейци и придворни. Но тъй като Мос познаваше мястото — Аруула все още се питаше защо той толкова добре познава двореца на боговете, — успяха. Тук им помогна и случайността: неистовите викове на Ноона ги доведоха направо в тези покои.

По един чаршаф се спуснаха в градината. Мос простря ръка покровителствено около себе си, сякаш беше домакинът. С жест обгърна множеството дървета и храсти, всичките покрити с плодове, каквито Аруула не беше виждала никога през живота си.

— Щом като оставим приятелката ти на сигурно място, ще се заемем с жътвата — каза Мое. — И тайната сила на боговете ще предизвика собствената им гибел…

Аруула го погледна недоумяващо, но Мос нямаше намерение да обяснява думите си. Вместо това посочи градината.

— Натам!

Първото нещо, което Мат Дракс видя съвсем ясно, след като за втори път излезе от бездната на безсъзнанието, беше Ларн. Или по-точно казано — трупа на Ларн.

Бяха завързали мъртвия за останките на самолета. И отново тук се бяха озовали черните птици…

Чувството на отвращение прогони и последната мъгла от главата на Мат.

Бяха го събудили с леденостудена вода и го бяха извели от килията му. Почти не успя да разбере кога измина пътя нагоре към арената. И сега стоеше тук с тризъбец в ръката. Откъм балконите към него напираше шумът на зрителите, а дневната светлина жареше в очите му.

Не се учудваше, че са го пратили на арената. Което не означаваше, че не го е страх. Още повече, че не се виждаше в състояние да излезе насреща на какъвто и да било противник. Та той едва се държеше на краката си. Но поне последното вървеше към подобрение с всяка измината крачка, която правеше навътре в овала на арената.

Почти усети нещо като напрежение, когато се запита какъв ли противник са му избрали. Узна го още в същия миг.

Малко по-далеч, в другата половина на арената, се спусна рампа, откри се тъмен правоъгълник. И оттам излезе…

— Ау! — изплъзна се от устата на Мат. — Тарантула, нали? … паяк. Не обикновен, разбира се, че не беше обикновен. И не беше такъв, какъвто някога Мат беше виждал. Не, гадината беше поне с една глава по-дълга от него и с големината на Фолксваген костенурка. Придвижваше се на осем приблизително дебели колкото човешка ръка крака, покрити с остра четина, а големите колкото юмрук фацетни очи на чудовището блестяха с всички цветове на дъгата. Челюстите му щракаха и се отваряха, сякаш в жадно предвкусване на угощението.

Мат се спря и почувства как отново коленете му омекват. Паякът направи същото. Изправи се на задния си чифт крака, изпъна напред задната част на тялото си и… изстреля някаква лепкава субстанция по посока на Мат!

Скок настрани го предпази от попадението. Паякът се приближаваше с тежки стъпки и предприе втори опит. Този път Мат едва избягна лепливото нещо.

Очевидно гадината възнамеряваше първо да го парализира, да го оплете в паяжини и тогава на спокойствие да си похапне.

Мат не виждаше никаква друга възможност, освен и той да нападне. Атаката му, изглежда, обърка паяка чудовище. Не беше очаквало съпротива.

Мат замахна с тризъбеца. Улучи един от предните крака на паяка. Засили се още веднъж, но до удар не стигна. Паякът протегна лапа към него, улучи го в гърдите и го отхвърли назад.

Мат се претърколи. Нито секунда по-рано! Там, където току-що стоеше, тупна голям колкото човешка глава заряд от паяшки секрет.

Мат се изправи на крака и създаде дистанция между себе си и мутиралото животно. Трябваше да му хрумне нещо, нещо дяволски добро, за да може да остане жив поне след тази борба. И той го искаше, независимо от това какво го очаква по-нататък. За това щеше да си блъска главата по-късно.

Измъкна се от покрития с кръпки плащ, задържа го с две ръце и с маниера на най-добрите тореадори се засили към чудовището. Паякът реагира както Мат беше очаквал. Идваше към него непохватно заради разкъсания си крак.

Мат изчака подходящия момент, после запокити плаща срещу паяка. И успя.

Гадината се омота в кърпената материя, поне за секунди беше заета с това да се освободи от нея.

Секунди, от които Мат се възползва.

Заобиколи паяка и скочи. Приземи се върху гладкия хитинов гръб на гадината. Изправен на колене, подготви тризъбеца за нападение, прицели се точно в резката между главата и трупа. И натисна с всичка сила! Хвърли се напред, за да вложи цялата си тежест в удара.

И работата стана! Острите шипове проникнаха в тялото на паяка. Огромното животно трепна, изправи се за последен път и тогава се строполи под Мат.

Дишайки тежко, Мат се смъкна от гърба на мъртвото чудовище, остана на колене в пясъка, задъхвайки се и кашляйки, но смеейки се. Облекчението си пробиваше неконтролирано път.

Но смехът му бързо секна. Защото, както се очакваше, шоуто, в чийто център се намираше против волята си, още не беше свършило.

Вторият рунд беше оповестен, преди Мат още да е успял да ги поеме дъх. Публиката поздрави новия му противник с френетични овации.

Самият той си пожела да не беше побеждавал паяка чудовище…

…сега нямаше да му се налага да се изправя срещу капитан Ървин Честър…

Този Ървин Честър не беше същият, с когото Мат Дракс беше разговарял миналата нощ. Този мъж беше повече машина, отколкото човек. Трябва да го бяха натъпкали с още от тези дяволски плодове.

В подземието с килиите под Колизея Мат имаше впечатлението, че Ървин — напук на ръста и планините мускули — не е нищо повече от купчина окаяност. В сегашното си състояние Честър събуждаше у него само ужасен страх… и необуздан гняв, насочен не към черния великан, а към покварената банда, която нехаеше на балкона над тях, преди всичко към Маарс, тази тлъста жаба, която беше провъзгласила сама себе си за бог!

Гневът помогна на Мат. Поне мъничко. Предпази го от това просто да не се примири с възможностите, които му оставаха — или да убие приятеля си, или сам да загине. Може би все пак щеше да намери някакъв начин да победи Честър, без истински да му навреди. Което нямаше да е лесно, защото от своя страна не можеше да очаква никаква милост от тази бойна машина.

Ървин Честър вече не го познаваше. Нахвърли се с ръмжене, като превърнал се в месо парен чук, удряше с боздугана си към Мат, който с голяма мъка избягваше ударите. За нападение и дума не можеше да става!

— Ървин! — извика настойчиво. — Ела на себе си, Голямо момче! По дяволите, аз съм, Мат! Мат Дракс! Твоят колега!

Фиууу!

Боздуганът с шиповете изсвистя съвсем близо до гърдите на Мат. Един от металните шипове разкъса плата на дрехата и се вряза в кожата отдолу. Само една драскотина, но тя пареше като огън!

— Ървин! Трябва да се бориш с това! Аз не съм ти враг, приятел съм ти, разбираш ли?!

Заблуждаваше ли се или наистина за кратък миг атаката на Честър спря? Може и така да е било, но въпреки това следващият удар дойде.

Мат отскочи назад и за секунди собствената му инерция извади Честър от равновесие. Преди още да се съвземе, Мат се хвърли напред, опря тризъбеца в земята и скочи с краката напред.

Улучи Честър в гърдите. Гигантът се олюля. Мат се спусна, нанесе удар с тризъбеца. Целеше се в ръцете на Ървин и фактически успя да го обезоръжи.

— Ървин! Виж ме! — изръмжа той. — Погледни ме, по дяволите!

Мат стовари юмрука си под брадата му. Но онова, което би накарало други мъже да изпаднат за часове в нокаут, у натъпкания с дрога великан предизвика само объркано тръскане на глава.

Честър примига. За секунда, изглежда, погледът му се проясни.

— Събуди се, Голямо момче! — продължи Мат. — Спомни си…

Един удар го отхвърли назад. Ървин Честър изгрухтя възбудено и се наведе към боздугана си с набучените по него шипове, но не го вдигна. Спря. Стоеше приведен посред арената, размахвайки ръце като горила.

У Мат се появи някаква надежда — твърде рано! Честър разтърси гневно глава, грабна боздугана и се изправи. С вдигнато за удар оръжие се нахвърли на Мат, на когото сърцето замря.

Всичко свърши.

Беше загубил приятеля си.

Гледаше изкривеното лице на Ървин Честър. В очите му зад подутите клепачи — очи, в които беше стаена всичката болка на света и припламваше адски страх. Очи, от които го гледаше истинският Ървин Честър, затворен в това управлявано от дрогата тяло…

Мат усети погледа като пробождане в сърцето си. В него пропълзя парализиращо чувство, изпълни крайниците му като с олово. Чувстваше се като прочутото зайче, което, вцепенено от ужас, е клекнало пред змията.

В следващия миг Ървин Честър се приближи. Вдигна високо набучения с шипове боздуган.

И удари.

С нечовешка сила.

Като някакъв дух Мос се промъкваше през лабиринта от коридори, камери и прегради под Колизея. До него стигаше шумът от арената, приглушен и тътнещ.

Никой не го видя и не го чу. Познаваше и използваше всяка възможност да остане скрит за случайни погледи.

Не беше забравил нищо. Всяка педя от земята тук долу все още му беше позната. Всичките тези години не бяха успели да променят нищо.

А още по-малко бяха докоснали омразата му.

Мос кимна с гневно задоволство. Чакането беше възнаградено. Беше дошло времето да накара „боговете“ да платят за всичко, което му бяха причинили. На него и на толкова много други…

С това трябваше да се приключи! И най-сетне Мос се видя в състояние да сложи край на перверзните безчинства на самообявилите се владетели на Роома — веднъж завинаги! Колко често беше присъствал на боевете за подбор на бойци в града, беше дебнал за боец, подходящ за целите му?

Сега Мос вече не беше сам. Беше спечелил съюзници. Естествено те не знаеха нищо за своя „късмет“, но Мос беше доста сигурен, че ще одобрят онова, което беше намислил. Че щяха да останат на негова страна, дори и да им кажеше цялата истина и ги посветеше във всичко. От друга страна, не можеше да се знае…

За кратко Мос се почувства неудобно в кожата си. Защото осъзна, че повече или по-малко използва Маддракс и Аруула за своите цели.

Поклати решително глава. Не, не само за своите цели. Ставаше въпрос за нещо повече. На карта беше заложено бъдещето на целия този град! Животът на хиляди хора! Това беше мисия, която оправдаваше всяка цена. Благото на мнозинството винаги натежаваше повече от това на отделни хора…

Мос прогони мислите, които не водеха до нищо и преди всичко — вече нищо не можеха да променят. При това беше постигнал целта си.

Приведе се и надзърна зад ъгъла, за да проучи ситуацията. Както се очакваше, камерата, на която беше хвърлил око, се охраняваше само от един пазач. А мъжът с люспестото лице не изпълняваше кой знае колко съвестно длъжността си. Клечеше до вратата, небрежно хванал копието в ръка, и създаваше впечатление, че ще задреме.

Мос потърси опипом наоколо в пода, намери камъче и го хвърли. От другата страна на охраната камъкът се удари със звън в коридора. Главата на пазача се надигна, обърна се в посоката, от която беше дошъл шумът. От широката уста на стража излезе някакъв съскащ звук…

…и в следващия момент се превърна в хрипливо стенание, когато Мос светкавично стисна главата и гърлото му с ръце. Силен напън и… кнак! Вратът на пазача изпука като прогнил клон.

Мос отдели секунда, за да се ослуша в мрака откъм двете страни на коридора. Нищо. Изглежда, акцията му е останала незабелязана. Въпреки това не губи повече време.

Взе от мъртвия ключа от камерата, отвори вратата и се вмъкна вътре. Влачеше трупа зад себе си. Тогава се огледа в оръжейницата на гладиаторите. Тук не беше се променило нищо през всичките тези години.

Мос търсеше нещо съвсем определено, за което беше сигурен, че е донесено тук. След известно дирене намери най-сетне онова нещо, което можеше да създава неприятности…

Мос взе предпазливо пистолета, разгледа го от всички страни, помириса го. Лютива миризма нахлу в носа му. Нещото не му харесваше, въпреки това искаше да го използва. За онова, което възнамеряваше да прави, беше идеално. С обикновено оръжие никога не би могъл да се приближи толкова много. Освен това нещото убиваше по-бързо и по-добре от разстояние дори и от нож за мятане.

Когато напусна камерата и се отдалечи от лабиринта така незабелязано, както и беше дошъл, Мос помисли и за второто оръжие, което, така да се каже, беше наточил, за да го използва за целите си. И мисълта за това му хареса още по-малко от гърмящото нещо, което държеше в ръката си.

Но отново се успокои с мисълта, че благото на отделния човек тежи по-малко от това на мнозинството.

Около него се усилваше шумът откъм арената.

Мат Дракс очакваше смъртоносния удар на Ървин Честър. Тълпата по балконите за зрителите така се разбесня, че му се стори, че земята под краката му затрепери.

Мат усети някакво раздвижване на въздуха, който го забърса по лицето, после болка, която го парна по лявото рамо. И накрая отвори очи.

Ървин Честър беше изчезнал!

Така му се стори поне в първия миг. После Мат го видя отдалечен на три-четири крачки, на колене на земята и тъкмо изправящ се, докато някаква ревяща безплътна сянка се носеше към някогашния капитан от BBC на САЩ.

— …Аруула? — изплъзна се от устата на невярващия на очите си Мат. Това не можеше да бъде!

Въпреки това нямаше никакво съмнение, че ставаше въпрос за Аруула, макар че едва можеше да се познае! Момичето се държеше като побесняло, крещеше и му течаха лигите. И беше се променила, беше забележимо променена! Тялото й изглеждаше странно обезформено, мускулите й изглеждаха неестествено набъбнали. И страшно подозрение се появи у Мат Дракс и за секунди се превърна в убеденост. Знаеше каква е причината за промяната у Аруула.

Плодовете от забранената градина…

Аруула сигурно е яла от онова дяволско нещо, което превръщаше воините на боговете в машини за убиване!

— Велики Боже, не! — изрева Мат. Хвърли се напред, искаше да се намеси, искаше да спаси, каквото можеше да се спасява. И въпреки това беше твърде бавен. Защото онова, което се разигра пред очите му, стана с почти противоестествена бързина.

Аруула завъртя меча си, сякаш беше лек като рапира. Подобно на трепкаща светкавица острието на меча се стрелна във въздуха и се стовари върху Ървин Честър с убийствена точност. Кръв бликна, потече и напои пясъка на арената.

Зрителите бяха вън от себе си от възбуда. А Мат Дракс се чувстваше нещастен както никога преди.

Ървин Честър се въргаляше върху влажния, тъмен пясък. Аруула се засили за последния удар и още преди Мат да се опита да я възпре, мечът се спусна.

Честър се сгърчи, когато острието го улучи. Мат чу влажния шум, с който то навлезе в месата на приятеля му. В следващия момент падна на колене до Ървин Честър. Погледите им се срещнаха.

Нещо докосна ръката на Мат. Тъмните пръсти на Ървин се увиха около неговите, стиснаха ги и в този последен миг всичко чуждо изчезна от погледа му. Устните му се движеха с мъка, оформиха усмивка и една последна дума, толкова тиха, че Мат едва я разбра.

— Благодаря.

Тогава в очите на Ървин Честър угасна и последната искра. Мат затвори клепачите му. Въпреки кръвта и безформената си фигура Честър имаше почти мирен вид.

Мат искаше да намери утеха в мисълта, че така беше най-добре за приятеля му. Че беше освободен от едно недостойно съществувание. Но не успяваше истински — още повече че опасността далеч не беше отминала!

Зрителите беснееха. Отдавна вече никой не беше останал на мястото си. Човешкото множество по балконите се беше превърнало в развълнувано, бушуващо море.

Въпреки това беше достатъчен един-единствен ужасяващо нестроен фанфарен сигнал, за да успокои публиката. Възцари се тишина, направо призрачна. Но продължи само две, най-много три секунди.

Тогава Маарс започна да беснее!

Богът на борбата представляваше странно зрелище. Лоената буца сякаш цялата се движеше. Отдалече изглеждаше като че ли се надува. Ръмжеше с преминаващ във фалцет гръмлив глас, който трябваше да се чуе навсякъде в кръглия Колизей.

— Какво казва? — обърна се Мат към Аруула.

Младата варварка стоеше задъхана, върхът на меча й опираше в земята, кръв се стичаше по острието. Изглеждаше като занесена. Мат скочи, сграбчи я за раменете и ги разтърси. Ела на себе си, Аруула!

Тя повдигна глава, погледна го. В погледа й се прокрадна нещо, което подсказваше, че го е познала. И тогава последва уплаха!

— Стражите — прошепна тя дрезгаво. — Вика стражите!

Мат Дракс трескаво се огледа. Разположената под ложата порта към арената се отвори. Повече от десетина хора гущери нахълтаха, въоръжени с копия и мечове. Оръжията и екипировката им дрънчаха при всяко движение на собствениците им. Също и личната стража на Маарс скочиха от ложата долу на арената.

Аруула изръмжа като животно. Очите й отново възвърнаха умопомрачителния си блясък, лицето й се изкриви в гримаса. Забранените плодове очевидно подхранваха нейната агресивност.

Мат се наведе и вдигна боздугана на Ървин Честър. Мизерно оръжие срещу превъзхождащите ги сили, още повече че не беше обучен да борави с него. Но да се предаде без бой? Никога!

Маарс отново извиси глас. Крещеше като бабичка. И онова, което сега крещеше, го разбра дори и Мат.

— Стойте! Не ги пипайте!

До този момент вниманието на Мат беше съсредоточено в приближаващите се войници. Сега погледна нагоре към ложата и…

— Мос?! — изплъзна се от езика му.

Действително Мос стоеше до дебелия бог на борбата и в ръцете си държеше „Берета“-та на Мат, чието дуло беше наполовина изчезнало в мекия като тесто врат на Маарс.

— Свирни на отвратителните си жаби да се върнат! — изскърца със зъби Мос в ушите на шишкото.

Маарс се подчини. Долу на арената стражите се оттеглиха, без обаче напълно да се скрият.

— Какво искаш, Мое? — произнесе с мъка богът на войната. Трепереше с цялото си тяло. Движението караше тлъстините му да се тресат като пача.

— Не можеш ли да се сетиш? — просъска Мос и натисна дулото на пистолета още по-надълбоко в месищата на Маарс.

Дебелият нададе вик, който беше нещо средно между пъхтене и презрение.

— Трябва да си се побъркал — изсумтя той. — Никога няма да се измъкнеш, ако ме убиеш!

— Кой казва, че искам да се измъкна? — попита Мос почти учудено. И натисна спусъка.

Първият изстрел разкъса врата на бога, вторият превърна главата му в кървав облак.

Сред публиката се разнесе писък. Като по даден знак всички скочиха от местата си.

Мос пристъпи към края на ложата.

— Ела! — извика към намиращия се долу на арената Мат Дракс. Той не се колеба дълго.

Но и в редиците на стражите настана раздвижване. Още бяха шокирани и объркани от радикално променената ситуация, но това, изглежда, продължи само секунди, докато дойдат на себе си поне дотолкова, че да нападнат него и Аруула. Все пак трябва да им е било ясно, че сега са под една черга с убиеца на техния бог.

В ложата Мос се засили да метне нещо.

— Дръж!

Тогава запокити пистолета над главите на стражите в арената. Мат скочи и успя да улови оръжието още във въздуха. Падна, претърколи се и отново се изправи.

— Изчезвайте! — чу отгоре гласа на Мое. — Скрийте се на сигурно място! — Беше взел меча на мъртвия бог и с него държеше в шах останалите в ложата гвардейци, които не искаха да оставят без възмездие смъртта на своя господар и бог.

Мат мислено пожела късмет на Мос. Щеше да му е нужен при превъзхождащия го брой противници. И вероятно нямаше да му е достатъчен.

Но сега не можеше да си блъска главата относно съдбата на Мос. Защото и шансовете за него и Аруула бяха също толкова зле. Пътят за бягство през портата им беше отрязан от стражите. Никога нямаше да успеят да се промъкнат покрай воините с люспести лица. Независимо от това, че Аруула май имаше сериозно намерение да опита. Мат задържа варварката, която беше като наелектризирана.

— Ела! — изсъска й и я задърпа назад, към другия край на арената. „Берета“-та беше насочена към нападателите, които вече станаха по-бързи.

Мат даде два изстрела и двата пъти улучи. Ранени, двама противници се стовариха на земята. За няколко секунди устремът на фалангата спря. Но това не означаваше нищо повече от една отсрочка и Мат не знаеше как да използва спечеленото време. Наоколо нямаше възможност да се покатерят по стените, за да избягат през балконите за зрителите. Самолетът!

Останките от реактивния изстребител стърчаха толкова високо, че муцуната му стигаше до билото на стената. Ако се изкачеха до нея, можеха да успеят!

Матю побягна, дърпайки след себе си Аруула. Корпусът на стратосферния реактивен самолет беше в по-добро състояние, отколкото Мат предполагаше, че може да е запазен след катастрофата. Макар че краищата на двете крила бяха откъснати, пилотската кабина и дори единият от резервоарите за гориво бяха устояли на сблъсъка със земята.

Мат и Аруула направиха два опита. И двата пъти успяха да се изкачат до онова място, където беше завързан трупът на Ларн, тогава — край! Металът на самолета беше твърде гладък, за да може да задържи ръцете и краката им.

Мат се обърна, видя приближаващите се воини. Само няколко секунди… Отново улови ръката на Аруула, задърпа я със себе си покрай стената, по-далеч от останките на самолета.

Бяха се отдалечили на двайсет крачки, когато първите врагове стигнаха до самолета.

— Залегни! — заповяда Мат и нанесе на Аруула ритник, който я накара да залитне и да падне. Самият той се завъртя, бързо се прицели с „Берета“-та и стреля. Куршумът със стоманена обвивка проби дупка в металния корпус. Пряко попадение!

Мат също искаше да се хвърли на земята, но това не беше необходимо. Титаничният огнен удар на мощната експлозия веднага го събори.

Тътенът и трясъкът продължиха само секунди. Тогава отзвуча глухото пращене на сипещите се отломки. И накрая Мат Дракс чуваше само виковете и пращенето на пламъците.

Изправи се със задъхване. Чувстваше се като пиле, което в последния момент е избягало от шиша на грила. Онова, което направи, си беше почти самоубийствено. Но беше сработило, както установи с един бърз поглед.

Куршумът му беше улучил здравия резервоар и една-единствена искра беше достатъчна да възпламени горивото.

Експлозията проби огромна дупка в стената на арената. Някои зрители отгоре по балконите очевидно бяха ранени. А стражите, които бяха се устремили към него и Аруула — е, бяха се озовали твърде близо до останките на самолета. Неколцина имаха късмета да умрат веднага. Други още се движеха…

— Аруула? — Мат погледна настрани. За момент се уплаши, че момичето може да е… Но тогава младата варварка се раздвижи, вдигна очи и промърмори:

— В името на бога на гръмотевиците, какво…?

— Ела, стани. — Мат й помогна да се изправи.

Пробягаха на зиг заг между горящите отломки към пробитото в стената на арената място. Оттук безпрепятствено стигнаха до коридорите, които заобикаляха Колизея, а оттам през един от изходите — на открито. Тук младата варварка се спря.

— Какво има? — попита Мат нетърпеливо. — Ние трябва…

Аруула поклати глава. Лицето й все още изглеждаше разкривено, все пак не толкова от неукротима войнственост, колкото от болка. Действието на забранените плодове вероятно отслабваше, но, види се, това беше крайно неприятен процес.

— Ноона — каза тя единствено.

— Какво става с нея?

— Трябва да й помогнем. Не можем да я изоставим.

Мат въздъхна.

— Е, добре. Къде е тя?

Аруула му каза.

И Мат простена.

— Чудесно! Значи — назад към пещерата на лъвовете!

Опасенията на Мат не се оправдаха. Стигнаха до тайните градини на боговете без някой да ги спре, по пътища, по които Аруула вече беше минала с Мос. И откриха Ноона жива и здрава.

Мат не можеше да не се възхити на многообразието от растения в градината. Уханията, които го обгръщаха, бяха направо влудяващи. Би могло да бъде малък рай, ако тук не бяха се загнездили дяволът и неговите изкушения…

— Все същата стара история — въздъхна той. После се зае да помага на Ноона да излезе от шахтата на кладенеца. — Всичко е ясно — каза със задъхване. — Сега обаче не ни остава нищо друго освен да се махаме оттук!

Никакъв отговор.

Аруула беше изчезнала.

Но още в същия миг Мат чу спътницата си да крещи — първо от гняв, после от болка! Той се затича… и след няколко крачки отново спря.

— Мос!

Човекът с расото леко се хилеше. Дрехата му беше изпоцапана с кръв и на бузата му изпъкваше дълбока драскотина, но инак очевидно беше добре.

Което не можеше да се твърди за Аруула, която лежеше в краката му в безсъзнание, все още с един от забранените плодове в ръка.

Мат разбра. Младата варварка не е можала да устои на изкушението — по-скоро на зависимостта от дрогата — и Мос я беше повалил. Веднъж беше вкусила плодовете и вече беше зависима от тях. Мат имаше подозрението, че Аруула не я е било толкова грижа да извади Ноона от шахтата на кладенеца, ами още веднъж да се добере до тази градина.

— Благодаря — каза Мат.

Мос само кимна.

Навсякъде в градината на боговете пращяха пламъци. Мат и Мос заедно запалиха огньове. Нищо не биваше да остане от дяволските неща, които растяха тук и бяха довели до гибел толкова много хора.

„Трябва да си вървим — даде да се разбере с жест накрая Мос. — Твърде опасно е тук.“

Мат кимна и му помогна да вдигнат и отнесат Аруула. Ноона ги следваше. Момичето все още изглеждаше объркано, вероятно би последвало всеки и би направило всичко, което поискат от нея.

Слязоха в някогашната канализационна система на Рим и Мос ги преведе през широко разклонената мрежа от сухи, но все още вонящи канали. Отвсякъде до тях долиташе страшен шум. Викове, ръмжене, дрънчене на оръжие. Мат посочи нагоре с въпросителна мимика. Мос се усмихна накриво.

— Не се безпокой, Маддракс — каза на езика на варварите. Освободих воините на боговете. Творенията се надигат срещу създателите си.

На Мат му беше трудно да си преведе онова, което каза Мос. Но вярваше, че го е разбрал.

Аруула отново дойде на себе си и накрая Мат можеше да постави въпросите, които пареха на езика му.

Да, когато са били заедно в градината, Мос дал на Аруула да яде от плодовете, които правят човека силен. Само така би имала някакъв шанс да победи гладиатор на боговете и да спаси него, Маддракс. Въпреки това на Мат му беше трудно да почувства благодарност.

— Действието постепенно ще отшуми — обясни Мос — след известно време.

— А ти? — Мат постави най-сетне въпроса, който най-много го вълнуваше. — Кой си ти?

Лицето на Мос стана сериозно. Погледът му мина през Мат и се изгуби някъде в далнината на миналото.

— Преди много време — започна най-сетне той с глух, тих глас — самият аз бях слуга на онези, които наричаха себе си богове. Одобрявах онова, което вършеха — и което аз вършех. Защото осигуряваше за мен и на семейството ми приятен живот. За мен страданието на другите не означаваше нищо. Докато и на самия мен не ми се наложи да страдам.

Спря. Аруула преведе на Мат. Тогава Мос продължи:

— Тренирах гладиаторите. Сводовете под арената бяха моето собствено малко царство и можехме да живеем в двореца на боговете. Но тогава…

Отново млъкна. Споменът, изглежда, го срази. С усилие продължи:

— Боговете отнеха жена ми и дъщеря ми. Просто така, за забавление. Направиха ги робини за сексуални удоволствия. Синът ми искаше да им помогне, но беше сразен и хвърлен за храна на зверовете. Едва тогава обърнах внимание — намерих главата на сина си в една от клетките.

Мат изтръпна от ужас.

— Това ми отвори очите. Исках да организирам метеж срещу тези лъжливи богове, но не успях. Онези, които се бяха доверили на моето ръководство, загубиха живота си — на арената и в клетките. И мен ме смятаха за мъртъв. Успях да се укрия през всичките тези години. Знаех, че някога часът ми ще удари. — Погледна Мат. — Този час дойде с теб, Маддракс. Знаех го в момента, когато те видях. Ти беше изпратен от истинските богове. За спасение на всички, които живеят в този град. Настъпи ново време в Роома. И аз ще се погрижа да почитат името Маддракс.

Мат поклати глава.

— Не — каза той, — заслугата е твоя. Ти има куража да се изправиш срещу боговете. Ние само случайно бяхме… — той повдигна рамене — … на точното място в точното време. — Усмихна се леко.

Аруула преведе и допълни:

— Обещай ни нещо, Мос…

— Да?

— Погрижи се за момичето — помоли го Аруула и посочи Ноона.

Мос кимна и се усмихна.

— С удоволствие. Може би вече съм готов отново да имам дъщеря.

Двамата придружиха Мат и Аруула до хълма, където бяха оставили джипа „Хамър“. Мос се удивляваше на превозното средство, макар и не така щедро, както го бяха направили в ордата на Аруула. Вероятно през живота си беше видял и преживял твърде много неща, за да може нещо наистина да го изненада.

Погледнаха назад и обгърнаха с поглед Вечния град. Естествено, че нищо не беше се променило, ако го наблюдаваш с просто око. Но имаше надежда нещата да се обърнат към по-добро и тази надежда се опираше на плещите на мъже като Мос.

Мат им пожела щастие. Тогава той и Аруула се качиха в джипа и потеглиха — назад на север.

Тук бяха намерили онова, което той търсеше. Макар и при обстоятелства, по-различни от онези, които би желал.

Опитваше се да не мисли за Ървин Честър, което обаче не означаваше, че иска да забрави стария си приятел. Вместо това мислеше за Ханк Уйлямс, младия тексасец, който съгласно думите на Ървин искал да си пробие път на север.

Мат се надяваше да намери и него. Преди това време да се окаже съдбовно за тях…

До него Аруула трепереше на седалката до шофьора и зъбите й тракаха, сякаш страдаше от треска.

„Cold Turkey“[6] — констатира Мат. Аруула страдаше от съпътстващите абстиненцията явления. Беше се докоснала до едно проклятие, което беше отровило още неговото време и неговия свят.

Някои неща, мислеше си Мат, наистина не се променят…

… и по някакво глупаво съвпадение именно най-лошите надживяваха всички времена.

4.

Бернд Френц

Отхвърлените

Сламенорусото момче, което залиташе из високата до колене трева, беше към края на силите си. При всяко вдишване дробовете му пареха като огън, въпреки това отчаяно продължаваше да бяга. Трябваше да намери помощ, инак семейството му щеше да загине.

Мисълта за ужасните преследвачи го тласкаше напред, но при все това по едно време краката отказаха да му служат. Препъна се и се просна на земята. Оскъдният ландшафт се завъртя пред очите му. Задъхвайки се, остана да лежи между високите стръкове, за да попремине световъртежът в главата му.

Изведнъж — някакъв подозрителен шум. Момчето погледна уплашено нагоре. Взорът му беше твърде замъглен, за да открие нещо повече от няколко неясни привидения, въпреки това веднага разбра, че го бяха догонили…

Дори когато погледът на Арак се избистри, безформените призраци не загубиха нищо от ужасния си вид. Напротив. С всяко трепване на миглите си разбираше все по-ясно как грухтящите същества го обкръжават.

Видът на деформираните им черепи, както и непохватността, с която в приведена стойка размахваха дългите си ръце, допускаха да ги сметнеш за някакъв вид човекоподобни маймуни. Само разпарцаленото облекло върху окосмените им тела говореше, че са нещо повече от примати.

С олюляване се кандилкаха към него и барабанеха предизвикателно с юмруци по гърдите си. Предводителят на ордата държеше в ръцете си извит железен прът и го удряше заплашително в земята. Тъпият поглед на кръвясалите му очи даваше ясно да се разбере, че треперещото момче не може да разчита на никаква милост от него и събратята му.

Когато Арак видя, че кръгът на маймуночовеците все повече се затваря около него, изтощените му крака се раздвижиха като от само себе си. Скочи панически и се опита да избяга настрани. Може би зад следващото възвишение имаше някакво селище, в което можеше да намери помощ! Макар че момчето знаеше колко е малък шансът, насочи се направо към една пролука, която се беше отворила между двама грухтящи маймуночовеци.

Въпреки приведения си вървеж хората маймуни бяха по-бързи от инстинкта за бягство на Арак. С агресивно съскане една от полумаймуните се приведе и се втурна напред. Прокара широка просека в тревата, за да пресече пътя на бягащия към възвишението.

Арак мобилизира последните си резерви от енергия. Краката му летяха над твърдата земя, сякаш силите му не бяха отдавна изчерпани от дългото бягство. Всъщност успя да мине покрай приближаващия се с тежка стъпка маймуночовек, преди този да смогне да му пресече пътя. Недодяланата фигура се опита да сграбчи Арак, но косматите й лапи увиснаха празни във въздуха.

Ала триумфът на Арак трая кратко. Само на няколко крачки по-нататък една тъмна сянка се стрелна към него от другата страна и го сграбчи за краката.

Момчето отново се строполи на земята. Не можеше да се изправи отново, защото маймуночовекът беше стиснал пищяла му в желязна хватка.

Неподправеният страх умножи силите на Арак. Нанасяше бесни барабанни юмруци срещу маймуночовека, но масивният противник приемаше без видимо вълнение ударите, които се стоварваха по врата и лицето му.

Примирен, Арак падна назад и стисна черния каменен отломък, който носеше върху боядисаното в синьо кожено ремъче на врата си. При безизходното положение, в което се намираше, можеше да се надява единствено на помощта на амулета си. Тъкмо искаше да отправи гореща, отчаяна молитва към небето, когато зрителното му поле се затъмни.

Пет-шестима маймуночовеци се събраха около лежащото на земята момче и впериха в него изпълнени с омраза погледи. Въпреки заплашителното изражение на лицата им, недодяланите фигури спазваха крачка почетно разстояние от пленника си. Дори изкривената грамада мускули, която беше повалила Арак, отново се изправи със скок. Направи го почти така, сякаш се страхуваше от по-продължителен контакт с него.

За момент изглеждаше като че ли маймуночовеците се бояха да наранят момчето. Тогава Арак разбра, че само очакват някого.

В същия момент в кръга пристъпи предводителят с железния прът. С ръмжене замахна с примитивното оръжие над чорлавата му глава.

Арак страхливо впи пръсти в острите ръбове на амулета, докато между тях не потече тънка струйка кръв. Без да движи устните си, изпрати отчаян зов за помощ…

Матю Дракс се опираше с всичка сила в арматурното табло на люшкащия се военен джип, който трополеше през осеяното с дупки пясъчно трасе. Погледна отчаяно към Аруула, която беше стиснала настървено волана и беше настъпила докрай педала за газта на „Хамър“-а.

— Превключи! Трябва да превключиш! — извика Мат към своята загърната в плъхови кожи спътница. Големи усилия му струваше да надвика рева на мотора, който безнадеждно виеше на трета скорост. Въпреки това, изглежда, Аруула го чу. Без да сваля крака си от педала на газта, натисна съединителя с левия и силно блъсна скоростния лост напред, сякаш искаше да забие лъскавия си меч в някакъв противник.

Скоростната кутия се подчини със скърцане на бруталната манипулация на шофьорката.

На Мат му се прииска да си запуши ушите, но предпочете да се подпира с двете ръце, за да не си блъсне главата в нещо. В този момент болезнено му липсваха предпазните колани, чиято текстилна структура се беше разпаднала през последните няколко столетия, докато останалите части на превозното средство бяха устояли на дългия престой в запълнения с моторно масло канал.

Когато Аруула отпусна рязко съединителя, Мат с все сила се опитваше да се задържи при опърничавите подскоци на джипа.

— Отпусни крака си от газта! — изръмжа той, докато рязкото ускорение отново го притисна към седалката.

Варварката послушно намали скоростта, конвулсивно стискайки волана, за да насочва джипа по следата. Погледна тържествуващо към Мат.

— Мисля, разбрала как функционира — заяви тя гордо.

Пилотът кимна страдалчески, преди да отговори:

— Гледай, моля те, напред и се опитай за известно време да запазиш тази скорост.

Разочарована от хладната му реакция, варварката гледаше напред и нарочно мина през две дълбоки дупки, така че Мат отново беше подхвърлен в седалката.

С оглед на болките в опашната си кост Мат междувременно съжали, че предложи на Аруула да я учи да шофира. Мислеше си, че в бъдеще по-бързо ще могат да се придвижват, ако се сменяха зад волана на джипа.

Освен това искаше да разсее варварката от последните съпътстващи абстиненцията й явления, които се дължаха на консумираните мутирали плодове в Рим.

Но очевидно беше надценил способностите й. Дори и след многочасови упражнения на нея й липсваше финият усет за боравене с техниката. Все още третираше машината като ездитно животно, над което трябваше да наложи волята си.

Но може би Мат просто трябваше да й даде повечко време. В последна сметка знанията за двигателя с вътрешно горене означаваха за Аруула културен скок, все едно да пъхнеш самобръсначка в ръката на средновековен човек. Като човек от XXI век, естествено, за Мат беше много по-лесно да се приспособи към културното ниво на тази епоха. Макар че сигурно не беше леко да приеме, че така да се каже, от минута на минута обичайната му среда отстъпва място на този… кошмарен свят. Как е могло да се случи, на това Мат Дракс и след осем седмици не успя да намери никакъв логичен отговор.

В други области, напротив, красивата варварка, която както и преди го наричаше „Маддракс“, показваше интелигентност над средната, която я издигаше далеч над съвременниците й. Така например тя научи английски език значително по-бързо, отколкото Мат усвояваше примитивното, съставено от всякакви древни езици словесно богатство на варварите.

Вероятно способността й бързо да схваща нещата имаше връзка с телепатичната й дарба, която вече на няколко пъти беше забелязал у нея. Почти изглеждаше, че тя чувства смисъла на думите му.

Не, красивата му спътница със сигурност не беше глупава. Въпреки това той трябваше да внимава и да не предявява прекомерни изисквания към нея. Вече донякъде примирен, Мат наблюдаваше как Аруула кара джипа на север с равномерна скорост по едва забележимата пътека.

Там се надяваше да намери полковник Ханк Уйлямс, който пожелал да тръгне в тази посока. Поне капитан Ървин Честър твърдеше така, преди да загине като гладиатор в римския Колизей. При мисълта за смъртта на другаря си някогашният американски пилот се измъчваше от угризения на съвестта, макар че капитанът прие удара на меча на Аруула като избавление.

За да разсее мрачните си спомени, Мат се обърна към шестте резервни туби, които бяха натрупани върху багажника на джипа. Може би бензинът, който се плискаше във вътрешността на маслиненозелените туби, щеше да стигне, докато намери Уйлямс или някой друг приятел от своето ято. Заедно щеше да е много по-лесно за пилотите да се закрепят в това враждебно обкръжение, в което очевидно бяха попаднали при скока в друго измерение на времето.

— Какво има? Сбърках ли нещо? — осведоми се Аруула, която свърза израза на съмнение, изписан на лицето му, със своите шофьорски способности.

Мат я погледна изненадано, преди да поклати глава.

— Само размишлявах за още колко време ще ни стигне горивото — обясни той.

— Имаш предвид храната за колата? — Младата жена се обърна любопитно. Несъзнателно изви волана, така че колата излезе от утъпканата част от пътя. Дясната предна гума веднага затъна в толкова дълбока дупка, че шасито се удари в земята. Ударът беше толкова силен, че долната челюст на Мат се удари в горната. Изтракването на зъбите беше заглушено единствено от блъскащите се една в друга туби, които се смъкнаха зад него.

— Говоря преди всичко за леснозапалимата течност, която скоро ще ни опърли ушите, ако не съсредоточиш вниманието си върху пътя! — отговори той раздразнен.

Аруула гледаше уплашено напред, докато ръцете й стискаха волана с такава сила, че жилите на тренираните й ръце изпъкнаха.

— Не е моя вината, ако и колата не мисли — изръмжа тя засегната. Все пак вътрешно я болеше, че не успява да оправдае очакванията на Маддракс. Възхищаваше се на чужденеца заради знанията му за миналото. Междувременно беше приела факта, че той не е бог, а само човек. Въпреки това все още чувстваше превъзходството му, което болезнено й нашепваше колко ограничен е собственият й хоризонт.

Озлобена се взираше в пясъчното трасе пред себе си, което с течението на годините е било утъпкано във високата степна трева от безброй превозни средства. Не искаше да си позволи никаква грешка повече, затова сега заобикаляше дори и най-малките неравности.

В това време Мат съжали за острите си думи. Тъкмо беше си поставил за задача да бъде по-търпелив с Аруула.

— Ако тубите се сблъскат твърде силно една в друга, някоя може да се пробие — обясни укора си с успокоителни думи. А изтеклият бензин е много опасен. Ако се запали, цялата кола ще изгори.

Аруула кимна, без да сваля поглед от трасето, докато Мат изброяваше различните причини, поради които може да се стигне до експлозия. Ментално надарената варварка чувстваше, че словоизлиянията му бяха косвена молба за извинение, затова го слушаше усмихната, макар и да разбираше само половината от обясненията му.

Докато външно се съсредоточи напълно в светкавичното каране, с вътрешното си сетиво подслушваше внимателно мислите на Мат, така че коментарите му се оформяха в неясни картини. Аруула се наслаждаваше на чуждия свят, който й се представяше по този начин, без Маддракс да забележи тайните й наблюдения.

Варварката беше така свикнала с природната си дарба, че си поотпочина. Известно време просто следваше пътя на север, но изведнъж отворените й сетива бяха залети от нещо силно, отчаяно.

ПОМОЩ!

Викът беше толкова силен, че посланието му пареше в главата й като нажежено желязо. Объркана, Аруула огледа внимателно местността, но не успя да разбере откъде е дошъл писъкът.

„Боже на камъка, помогни ми! Искат да ме убият!“ Думите прокънтяха така мощно в мозъка й, че Аруула се уплаши, че може да й се пръсне главата. Накъсани картини нахлуха с такава сила в съзнанието й, че вече не виждаше добре простиращото се пред нея шосе. Никога преди не беше чувала чужди мисли така силно и ясно! Контактът беше толкова интензивен, че усети как започва да й се гади. Инстинктивно вдигна крака от газта и натисна докрай педала за спирачките. Мат беше дотолкова изненадан от внезапното спиране, че не успя да се задържи. Излетя над арматурното табло и се стовари върху вдигнатия ветробран, който под тежестта му се обърна напред. За щастие плексигласът издържа на удара в капака на мотора.

Със стон Мат се върна назад в седалката. С мъка преглътна една ругатня и изръмжа:

— Какво става? Искаш да ни убиеш ли?

Думите му отекнаха силно над заобикалящата ги степ, защото след като Аруула беше накарала двигателя да спре, настъпи гробна тишина.

Вместо да му отговори, Аруула се смъкна в седалката на шофьора и постави глава между коленете си. В първия момент Мат си помисли, че варварката ще заплаче.

— Хей, нямах предвид това — зауспокоява я той с мек глас. Тогава разбра, че варварката само беше заела поза, в която можеше да използва по-добре телепатичните си способности. — Чуваш ли нещо? — полюбопитства той.

Варварката не можеше да разбере въпроса му, защото отдавна беше потънала в транс. Контактът с чуждите мисли й причиняваше болка, но след като се настрои на необикновено силната им интензивност, обърканите късчета от картината се оформиха в ясна сцена.

Изведнъж почувства как у нея се засилва детинският страх. Коленете й започнаха да треперят, докато гледаше изпълнените с омраза разкривени лица, които я наблюдаваха. Някакъв вид полумаймуна размахваше в косматите си ръце извит прът и я налагаше с него!

Макар че Аруула само преживяваше емоциите на чужд човек, почувства следващия удар, сякаш бяха улучени собствените й ребра. Накрая нещо се стовари като чук върху ръката и главата и контактът прекъсна.

С обляно в пот лице Аруула се стресна. Задушаваше я ужас, когато си помисли какво причиниха току-що на жертвата.

— Какво има? — откъсна я от мислите й Мат.

— Трябва да помогнем! — отговори тя отсечено. — Оттатък! Посочи едно обрасло в трева възвишение, което се намираше само на хвърлей копие от шосето. Смъртният страх на чуждия човек беше като невидим сигнал, който й посочваше пътя към мястото на нападението.

— Окей, може би сега трябва аз да поема волана — предложи Мат, но Аруула вече беше завъртяла контактния ключ и беше включила на първа скорост.

Сега, когато беше с мислите си при безпомощната жертва, ръцете й действаха съвсем автоматично. Докато Мат се усети, тя изви рязко волана и потегли с буксуващи гуми. С подскоци пореше през високата до колене трева и със сигурността на сомнамбул превключваше на все по-голяма скорост. Чувство за опасност се надигна у Мат, когато видя с каква скорост колата лети към височината.

— Не толкова бързо! — изръмжа на Аруула. — От другата страна отново има спускане!

Тогава джипът се стрелна отвъд върха на хълма! Буксуващите колела увиснаха за секунди във въздуха, преди да потънат в морето от трева и с трясък да се стоварят на земята.

Мат с голяма мъка се задържаше на седалката си, докато стенещите ресори отново го изхвърлят нагоре. Тъкмо искаше да наругае Аруула за главоломното каране, когато видя защо тя бърза.

На по-малко от двайсет метра няколко брутални дангалаци налагаха паднало на земята момче, което се беше свило като ембрион, за да се предпази от ударите.

Докато джипът хвърчеше към групата, Мат видя, че недодяланите мъже не са обикновени хора. Цялостната им физиономия изглеждаше странно деформирана или, по-точно казано — дегенерирала. Да, при по-подробно вглеждане тези мъже наподобяваха изображенията на хора от каменната ера, каквито Мат познаваше от книгите.

Което само по себе си беше невъзможно! Дори при удара с кометата човешката цивилизация да беше върната назад в развитието си, катастрофата не би могла да обърне назад самата еволюция.

Онова, което освен това смущаваше Мат при вида на тези „неандерталци“, бяха разпарцалените дрехи, които носеха. Но той нямаше време да продължи мисълта си. Без да намалява скоростта, Аруула се понесе към хората от каменния век. Искаше колкото е възможно по-бързо да помогне на беззащитното момче, затова натисна спирачките едва в последния момент.

Маймуночовеците междувременно бяха оставили жертвата си и се пулеха уплашено в гърмящото чудовище, което се беше стрелнало към тях като хищник.

Спирачните дискове на джипа протестираха с пищене срещу внезапното спиране на Аруула. Колелата блокираха и се плъзнаха по тревата. Точно срещу двама маймуночовеци! Миг след това бяха грабнати с огромна сила и запратени във въздуха от капака на двигателя. Звукът на чупещи се кости заглуши този на загасващия мотор.

За момент Мат почувства състрадание към блъснатите същества, но видът на безпомощното момче му напомни, че Аруула не е имала друг избор. Ако искаха да победят тази животинска орда, трябваше да действат безогледно.

Секунди по-късно стана ясно, че дори е подценил опасната ситуация. Първобитните хора от каменния век не се оказаха особено впечатлени от появата на джипа. Като по безмълвна команда се нахвърлиха върху превозното средство и при това разтърсваха заплашително косматите си юмруци.

Мат тъкмо искаше да се вдигне от джипа, когато най-предният нападател стигна до колата. Пилотът светкавично вдигна крака, опря се на рамката на джипа и заби токовете на военните си ботуши в лицето на неандерталеца.

Черепът на маймуночовека се отметна към тила му, а назалната му кост се счупи от силния удар. Въпреки ритника великанът не се отдръпна нито сантиметър назад. Само разтърси глава с грухтене, сякаш искаше да прогони досадна муха — и отново се приготви за борба.

Но Мат използва краткия миг, за да си подсигури по-стабилна позиция. Преди маймуночовекът да поеме инициативата, отправи два бързи прави удара, които улучиха едрото лице на полумаймуната. Пак без да постигнат никакъв видим ефект. Всичко, което спечели, беше, че неандерталецът бясно закрещя и го удари с двете си лапи в гърдите. Ударът се стовари върху Мат като парен чук и го запокити назад. Просна се ужасно силно на гърба си, докато неандерталецът се спусна към него и развъртя във въздуха дългите си ръце като млатила за вършитба. Косматите юмруци се изсипаха върху Мат като удари с чук, така че той не виждаше никаква възможност да се изправи.

На всичко отгоре сега се приближаваха и още двама маймуночовеци. Срещу това превъзходство в силите нямаше никакъв шанс!

На Мат не му оставаше нищо друго, освен да предприеме бързо отстъпление. С един ритник си осигури време да си поеме дъх и се претърколи настрани, направо под джипа. Косматите животни бяха дотолкова изненадани от внезапното му изчезване, че за момент застанаха безпомощни.

Мат междувременно изпълзя изпод шасито откъм мястото на шофьора и скочи на крака. Само на метър, с гръб към него стоеше Аруула. Варварката беше грабнала меча от задната седалка на джипа и въртеше острието му около себе си, за да се брани срещу двама неандерталци.

Дясната ръка на една от недодяланите фигури беше в неестествена поза спрямо тялото, въпреки това скочи към Аруула и хвърли камък срещу нея.

Мат не можеше да повярва. Нападателят беше един от двамата, които Аруула беше блъснала с джипа. Въпреки нараняванията си маймуночовекът се нахвърли срещу обнаждения меч, не обръщайки внимание на смъртната опасност, засили се със здравата ръка и удари Аруула. Аруула се завъртя около собствената си ос. Извиваше меча си с мощни движения. Лъскавата стомана се заби със свистене в косматите крайници.

Когато Аруула се изправи с пирует, неандерталецът беше втренчил слисан поглед в кървящия остатък от ръката си. С грухтене се строполи в тревата до отрязаната си ръка. Другият маймуночовек беше притиснал космати пръсти около врата си и напразно се опитваше да спре кръвта, която се лееше от прерязаното му гърло. Още докато той безмълвно се свличаше, друг маймуночовек скочи покрай него и замахна към варварката.

Този път защитната реакция на Аруула закъсня. Беше улучена и залитна назад. Маймуночовекът веднага се нахвърли и улови дългата й коса. Брутално дръпна синьочерната й плитка назад и понечи да стовари момичето на земята, но преди още да извърши докрай движението, един деветмилиметров куршум се заби в челото му.

Маймуночовеците изгрухтяха при експлозията на изстрела и погледнаха втрещени към Мат, който беше заел положение за стрелба, вдигнал с две ръце на височината на раменете си своя армейски пистолет „Берета 98 Г Дабъл Екшън“. Междувременно му стана ясно, че трябва да прибегне до последното средство, ако иска с Аруула да се измъкнат живи от тази ситуация.

Маймуночовеците не се впечатлиха задълго от смъртоносното действие на оръжието му. След като секундата на ужаса отмина, нахвърлиха се отново.

Аруула пак беше заела основен стоеж с меча си. — Юу за нак! — изръмжа тя яростно. Оцапаното в кръв острие в ръцете й доказваше колко сериозна е тази смъртна заплаха.

Мат нямаше време да проследи по-нататъшната борба на варварката. Двама маймуночовеци се бяха покатерили на джипа, за да го нападнат оттам. Един от неандерталците скочи върху прикрепените резервни бидони. Внезапно се наведе и дръпна толкова рязко една от ламаринените туби, че привързващото въже се скъса. Силата на тези същества беше невероятна. Ако хванеха човек, без съмнение можеха да го разкъсат с голи лапи.

Маймуночовекът вдигна пълната туба и се опита да я запрати срещу Мат. Пилотът светкавично вдигна оръжието си и сви показалеца. „Дабъл Екшън“-ът в ръцете му излая силно. Докато куршумът се забиваше в косматите гърди на маймуночовека, затворната рама на пистолета се върна назад. Празната гилза изхвърча автоматично и в цевта влезе нов патрон.

Макар че от простреляното място бликаше кръв, маймуночовекът извърши движението си докрай и запокити тежката ламаринена туба към Мат.

Тя с трясък се стовари на земята, точно на мястото, където преди секунда стоеше пилотът. В последния миг успя да отскочи настрана. Същевременно стреля срещу втория неандерталец, който искаше да се нахвърли върху него откъм капака на двигателя. Улучи го в глезена.

Това попадение имаше незабавен ефект. Маймуночовекът с вой стисна крака си и се килна настрани. Мат не го проследи как се стоварва на земята, а отново се завъртя към метача на туби. Но съпротивителните сили и на този се бяха изчерпали. С хъркане се строполи на задната седалка.

Зад Мат екнаха пронизителните предсмъртни крясъци на други маймуночовеци, които паднаха жертва на меча на Аруула.

Въпреки слепия агресивен бяс останалите неандерталци отстъпиха. Изглежда, разбраха, че хората от странното превозно средство ги превъзхождат. Само една полумаймуна с огненочервена козина вдигна някакъв гранитен отломък от земята, но когато Мат насочи пистолета си към него, той пусна отново камъка и побягна.

Пилотът тъкмо искаше с облекчение да си поеме дъх, когато някакво агресивно грухтене го накара да се обърне уплашено. На десет метра от него стоеше главатарят на дивата орда и предизвикателно удряше железния прът в земята.

Мат направи опит да се мине без по-нататъшно проливане на кръв. Наведе цевта на автоматика и стреля. Земята само на сантиметри от босите крака на маймуночовека отхвръкна. Но това не беше надарено с разум същество, което да се уплаши от предупредителни изстрели. Без да е впечатлен, втурна се и застрашително вдигна железния прът над главата си.

На Матю не му оставаше нищо друго, освен да го спре с изстрел! Прицели се в лявата му плешка, но люлеещата походка на противника му правеше точното прицелване невъзможно.

Когато Мат стреля, на гърдите на разгневения до кръвожадна лудост получовек цъфна червено цвете.

Въпреки попадението, изглежда, маймуночовекът не усещаше нито болки, нито умора, защото продължи да тича, без да намалява скоростта. Междувременно се беше приближил на пет метра.

Мат даде бързо още един изстрел. Макар пак да улучи, вдигнатият прът застрашително се приближаваше. Само още два метра… един…

В последния момент Мат вдигна „Берета“-та и се прицели между хлътналите очи на маймуночовека.

Едва след като куршумът проби деформирания череп, съществото се строполи на колене. С един последен рефлекс се опита да запрати железния боздуган към Мат, но металът с дрънчене се стовари върху джипа.

Мат веднага се извърна към останалите маймуночовеци, които бяха проследили бесния напад на предводителя си. Но очевидно никой от тях не желаеше да отмъщава за смъртта му. Като видяха, че и най-силният от групата не можа да излезе срещу ужасното оръжие на чужденеца, обърнаха се с грухтене и офейкаха.

— Още веднъж се справихме — обърна се той с облекчение към спътницата си. Но Аруула отдавна беше изтичала, за да види лежащото неподвижно на земята момче.

На пръв поглед изглеждаше, че русокосият е мъртъв. Но когато Аруула се приближи, той внезапно скочи и се опита да избяга. Едва когато забеляза, че не беше някой от маймуночовеците, отново се успокои. С облекчение се отпусна отново в тревата и погледна варварката със смесица от страх и надежда.

— Тума за фееза. Надявам се, че си добре, малкият — поздрави го на езика на странстващите народи.

Веждите на Русия перчем се смръщиха недоволно.

— Казвам се Арак, а не Малкият — отговори на диалект, близък до нейния език. След кратка пауза допълни значително по-меко: — Без вашата помощ сигурно бях загубен.

Устните на варварката се разтеглиха в усмивка.

— Наричат ме Аруула — представи му се и тя. — Определено не исках да те ядосвам, Арак. Напротив, бих искала да разговарям с теб. За пръв път срещам някого, който също може да подслушва!

„Можеш да говориш с мислите си като мен ли?“ Аруула се намръщи болезнено, защото думите кънтяха в главата й, сякаш момчето беше изкрещяло в ухото й.

— Моля те, недей — възпротиви се тя. — Не съм свикнала да разговарям с някого по този начин. Твърде е силно за мен.

Арак кимна като че ли знаеше това нещо.

— Само трябва малко да се поупражняваш, тогава ще установиш колко силно можеш да чуваш някого другиго — обясни й с бащински тон.

В този момент пристъпи Мат и Аруула му разказа какво е научила до този момент.

— Попитай го какво прави сам в тази затънтена местност — помоли Мат и Аруула предаде въпроса на Арак.

Той се стресна, сякаш му е хрумнало нещо изключително важно.

— Семейството ми — прошепна той. — То все още е в гробището на бръмбарите! Скимарите искат да ги убият! Трябва да им помогнете, моля ви!

— Скимари ли?

— Маймуночовеците.

— Защо тези зверове ви преследват с такава омраза? — осведоми се Аруула.

— Защото сме отхвърлени — обясни Арак тъжно. — Където и да отидем, навсякъде ни посрещат с враждебност. Затова стоим далеч от човешките селища. Но тази сутрин внезапно започнаха да ни преследват тези безмозъчни скимари. Затова родителите ми и другите избягаха в едно голямо гробище за бръмбари. Успяхме да се укрием в празните черупки на мъртвите животни, но маймуночовеците търсят навсякъде. Само въпрос на време е, докато намерят убежището. Промъкнах се, за да търся помощ. Но няколко от тези зверове са забелязали бягството ми и са тръгнали по следите ми. Аруула преведе на Мат.

— Защо се държат така враждебно към семейството ти? — поиска да разбере от момчето.

Арак вдигна рамене и прошепна:

— Не знам. На никого нищо не сме сторили.

Аруула инстинктивно почувства, че момчето скри от тях нещо важно. За момент пред духовните й очи замъждука накъсана картина, на която се различиха Арак и маймуночовеците. Но последователността беше твърде кратка, за да може Аруула да научи нещо повече от мъглявата представа за току-що видяното.

Тя внимателно се опита да подслуша мислите на отхвърления. Вместо по-нататъшни видения до нея достигна кратковременна болка, сякаш докосваше със сетивата си нещо мрачно, предизвикващо отвращение. Веднага след това усети как съзнанието на Арак се затвори за нейната намеса.

Аруула не знаеше нито как той го прави, нито пък можеше да обясни с думи онова, което се случи между тях. Само се досещаше, че невзрачното момче контролира силите си много по-добре от нея.

Външно Арак си придаваше безобиден вид, като че нищо не се е случило.

— Ще дойдете ли с мен да помогнете на семейството ми? — помоли се той.

Мат замислено се почеса по главата. От една страна, искаше да продължи да търси изчезналите си другари, от друга страна, не можеше просто, да изостави на произвола на съдбата момчето и неговите хора.

— Къде се намира гробището за бръмбари? — осведоми се той с помощта на Аруула.

Арак посочи с ръка на северозапад над обраслата с трева степ.

— Е, добре, това е почти в нашата посока — каза Мат.

Варварката кимна в знак на съгласие. Тя искаше на всяка цена да помогне на момчето. Дори и само за да разбере дали цялото му семейство има дарбата да подслушва. Може би тези отхвърлени дори принадлежат към собствения й народ, от който е била отвлечена като дете.

Тримата се върнаха заедно при джипа. Когато стигнаха до колата, Мат бързо се метна зад волана.

— Мисля да поема следващата част от пътя — обяви той. Беше се наситил предостатъчно на шофьорското изкуство на Аруула за дни напред.

— Идват — прошепна ужасена Йола. — Онзи със сивата козина преди малко ни откри!

Борк тъкмо се канеше тихичко да изтърси някакво проклятие, но от треперещите му устни не излезе и най-слаб звук. Страхът буквално беше завързал гърлото на главата на рода. При това не знаеше кое го плаши повече: това, че се приближаваше цялата орда или че някои маймуночовеци притежаваха нещо като разум, което ги правеше двойно по-опасни.

Когато Борк обгърна с поглед хората наоколо, видя недоволни лица. Знаеше, че другите го смятат виновен за неволята си. В крайна сметка негова беше идеята да се оттеглят от Бендраке и от племето.

Как би могъл да предвиди, че ще загубят контрол над всичко?

Но това беше безразлично за неговите сестри и за съпрузите им. Виждаха само, че са принудени да се навират дълбоко в някаква планина от тела на мъртви бръмбари, за да избягат от маймуночовеците, които от тази сутрин бяха по петите им.

Убежището представляваше тяло на особено голямо насекомо, погребано под тези на много по-дребни свои събратя, така че до тях проникваше съвсем малко дневна светлина.

— Сега идват и от тази посока — изсъска им отгоре жена му. Цила беше заела наблюдателен пост в някакво намиращо се отвън тяло, но сега бързо слизаше към тях по кухите скелети.

— Трябва да се оттеглим назад, това е последната ни надежда — заяви тя с решителен глас. Както често пъти се случваше, макар и Борк вече да не ги помнеше, тя пое водачеството на рода. С остри думи подтикваше пред себе си изпадналите в летаргия мъже и жени:

— Хайде, горе главите. Защо инак Арак ще е проучил този път за бягство?

— За да може по този начин самият той да офейка — измърмори злобно Доран. — Твоят син именно е разбрал овреме, че е по-добре да не се доверява на баща си.

— Дръж си езика зад зъбите — изсъска Борк предупредително. Не че думите на Доран го нараниха кой знае колко, а защото трябваше да предотврати хората от рода му от страх да не се хванат един друг за гушите, вместо да действат заедно. — Синът ми пое голям риск върху себе си, за да ни доведе помощ. Би трябвало да се покажем достойни за него, като направим всичко възможно да останем живи, докато се върне. Бягайте през десетокракия навън и се опитайте да се скриете в някоя друга планина от трупове. Най-добре ще е да се разделим, така шансовете на отделните хора за оцеляване ще са по-големи.

— Сигурно искаш да се отделиш и да ни изоставиш за храна на тези зверове? — изфуча Йола.

На Борк му стана болно, че и сестра му се отвръща от него, но нямаше време да показва, че е обиден.

— В степта никой от нас няма шанс да оцелее — просъска в отговор. — Скимарите са по-бързи от нас. Можем само да продължим да се крием от тях, докато се откажат да ни търсят.

— Или докато открият и убият всеки от нас — допълни Доран. За момент изглеждаше като че ли иска да се изплюе в краката на шурея си, но после се обърна към другите, които вече се катереха из бъркотията от тела на бръмбари.

Борк погледна след мъжете, жените и децата, които беше разочаровал.

— Ако успеем да удържим до вечерта, вероятно ще можем незабелязано да изчезнем в мрака — продължи да им нашепва окуражително. При това беше твърдо убеден, че никой от тях няма да оцелее и до следобеда.

Някакъв стържещ шум го накара да се обърне.

Борк ужасен се втренчи в тъмните привидения, които се катереха подир него по планината от бръмбари. Недодяланите фигури непрекъснато се блъскаха в превърналите се в скелети останки, въпреки това енергично се приближаваха към убежището. Ордата се предвождаше от някакъв мъжки със сива козина, който беше по-интелигентен от събратята си.

С копие или меч в ръка Борк би могъл да се изправи срещу Сивата козина. Смъртта на този звяр сигурно щеше да увеличи шансовете за оцеляване на рода му. Но Борк не беше обучен да се сражава. Никога не е притежавал оръжие и дори изведнъж такова да се окажеше в ръцете му, нямаше да знае как да го използва.

Негово оръжие винаги е бил духът, но при тези твари ползата от него беше слаба.

Така че му оставаше единствено да потърси спасение в бягство. Бързо изпълзя от убежището си и през няколко здрави скелета се прехвърли, преди да стигне до тялото на десетокракия, което минаваше като тунел през море от смачкани трупове на бръмбари. Предпазливо се метна във високото тяло на червея. Вътре вървеше опипом между ребрата на животното, без да подозира, че на тях някога са били закрепени седалките за пътници на градски автобус.

Борк никога не беше чувал за времето преди катастрофата, затова нямаше представа за техническия произход на останките от превозното средство, през което се придвижваше. Познаваше само гигантските насекоми като андрони или фреккойшери, които обитаваха този край. Тогава му се струваше логично, че при това струпване на празни скелети трябва да става дума за хитинови черупки на подобни същества. Нямаше представа, че той и родът му се намираха в гробище за стари автомобили.

Борк тъкмо се прекачваше през оголената рамка на челното стъкло, когато отпред чу уплашените писъци на сестрите си. Веднага след това прозвуча многогласният хор на тържествуващите маймуночовеци.

Противните твари ги бяха вкарали в капан!

„Проклета Сива гадино, за това си виновен само ти!“

Страхът заради жена му подтикна Борк да се движи по-бързо. Чевръсто се покатери през последните останки, преди да излезе на открито. Заслепен от яркото следобедно слънце, наложи му се да примига няколко пъти, преди да види двете си сестри, които се бяха вкопчили в мъжете си само на хвърлей камък разстояние.

Родът се намираше посред някакъв коридор, който водеше между две високи планини от натрупани бракувани автомобили. По покривите на най-горния пласт превозни средства скачаха пет-шест маймуночовека и предизвикателно се удряха в гърдите.

Зад Борк също прозвуча ликуващо грухтене, защото Сивата козина и ордата му стремително се приближаваха.

— Бързо, трябва да се изкачим нагоре! — извика Цила, която единствена не се беше вкаменила от страх. При това посочи някаква кула от автокаросерии, която стърчеше доста над останалото автогробище. Наплашените хора бяха вторачили нерешителни погледи нагоре.

— Хайде, побързайте! — изръмжа Борк на сестрите си, докато тичаше към тях. — Последвайте Цила, това е единственият ни шанс!

Заповедта на родовия им глава премахна вцепенението. Двете двойки с децата си покорно тръгнаха след Цила към подножието на кулата.

Скимарите скоро забелязаха, че жертвите им искат да избягат. Възбудено заподскачаха по покривите на колите. Някои от тях чупеха съсипаните каросерии, за да хвърлят острите парчета надолу.

Борк разбра, че трябва да направи нещо, за да даде повече време на семейството си. Подтикнат от някаква внезапна искра от находчивост, започна да грухти като маймуночовеците и също така да се бие в гърдите.

Слисани, неандерталците се спряха. Досега бяха виждали отхвърлените само като жертви, които не използват никакво външно насилие. Сега, види се, един от тях искаше да отправи предизвикателство.

Борк се възползва от объркването, за да се присъедини към семейството си. Но едва-що беше отминал редиците на маймуночовеците, и изненадата им премина в неудържим бяс. Яростно събаряха надолу цели коли. Неколцина неандерталци скочиха след Борк, за да го разкъсат с голи ръце.

Страхът даде криле на краката му, но ловките маймуночовеци го настигаха толкова бързо, че не беше възможно да се добере до подножието на кулата.

Вече усещаше във врата си горещото дихание на преследвачите си, когато една от планините железории, разтърсена от вилнеещите полумаймуни, се свлече. От грамадата с трясък се откъснаха няколко от по-долните коли, после цялата планина се събори с грохот. Тежките шасита се завихриха във въздуха като топки за игра и погребаха под себе си скимарите, които се бяха осмелили да се спуснат в ямата.

Борк подскочи в последния момент нагоре по колите, където беше избягало семейството му. Едва успя да се вкопчи здраво за едно — червено някога — Алфа Ромео, когато зад него тежък Мерцедес се стовари на земята. И смачка преследвача на Борк, който тъкмо искаше да го сграбчи за краката и да го смъкне в бездната. Тежката каросерия размаза деформираното тяло, преди да продължи да се смъква по-нататък.

Сътресението накара Алфата под ръцете на Борк да потрепери, но за щастие солидно изработената преди столетия конструкция издържа. След като люлеенето престана, отхвърленият бързо се закатери нагоре. Захващаше се за издадените напред капаци на двигателите и останалите без стъкла странични врати, за да се добере бързо до върха.

Върху някакъв „фиат“ си отдъхна за малко и се огледа към оцелелите маймуночовеци, които възбудено скачаха около събарящите се останки от коли. Неколцина скимари бяха получили тежки охлузвания, но агресивността им не беше намаляла ни най-малко.

Без да обръщат внимание на кървящия си събрат, който се мъчеше да се освободи от останките, трима маймуночовеци скочиха над развалините към кулата от автомобили, където се бяха добрали отхвърлените.

Към Борк се протегнаха няколко ръце, за да му помогнат. Наред с тези на Цила, особено яките ръце на Доран бяха онези, които го вдигнаха нагоре. Пред лицето на безбройните скимари, които прииждаха към тях от всички страни, предишните им караници бяха забравени. Сега ставаше въпрос за самото им оцеляване!

Първите скимари вече се катереха по останките, за да се доберат до шестимата възрастни и Двете деца, които страхливо се бяха притиснали един към друг.

— Направи нещо най-сетне — скара се на брат си Йола в смъртната си уплаха. — Та ти си най-силният между нас!

Борк кимна. Сестра му беше права, вече нямаше друг изход. Сега можеше да им помогне единствено дарбата им — подаръкът от техния бог в камъка. Обгърна амулета на врата си и се помоли на Меетор, преди да събере сили за предстоящото нападение.

Непосредствено под него се катереше маймуночовек. Вече беше толкова близо, че можеше да се различи един стар белег, който минаваше напряко през лявата половина на лицето му.

Борк не биваше повече да се бави. Трескаво потърси съзнанието на лицето с белега. Тогава се стрелна като копие в него. Като светкавица навлезе в гънките на чуждия мозък, опипа ги и потърси честотата на вибрациите на скимарите. Тогава се намеси ментално, за да подчини примитивния разум под свой контрол.

Смесването на техните мисли беше болезнено.

Борк почувства как през тялото му премина пареща вълна от отвращение. Сякаш някой улавяше разума му с нечисти пръсти и ровеше дълбоко в най-закътаните му ъгълчета, за да ги извади навън. Мисловният свят на противника му го завлече в някакъв водовъртеж от чужди емоции, които заплашваха да залеят съзнанието му и да го запратят в подмолите на лудостта.

Борк напразно се опитваше да отхвърли атаката на животинските впечатления. Лицето му се изкриви от болка. Кожата на челото му така се изопна, че заплашваше да се скъса. Някакво неконтролирано треперене връхлетя тялото му, докато ръцете му безсмислено се мятаха във въздуха. От сгърчените му в спазъм гърди се изтръгна изтерзан вик, който излезе от изкривените устни само като полусподавено гъргорене.

Дали не беше загубил, преди още борбата истински да е започнала?

Като от безкрайна далечина ухото му долавяше шумовете на маймуночовеците, чиито лапи лудешки бързо дращеха по ламарините на автомобилите. Контактът причиняваше болка и на скимаря.

Борк с хъркане пое въздух с изнемощелите си дробове, вкара последните резерви от сили в тялото си и така укрепи почти парализирания си дух. В последното ъгълче на останалия разум се формира огнище на съпротива. Започна да нараства и с бясна бързина наедря — докато откъсна като було от себе си болката и я запрати обратно към противника си.

Подобно на мълния, импулсът се стрелна през мисловната им връзка и улучи чуждото съзнание. Скимарят подскочи съсипан, изгуби равновесие върху гладкия капак на двигателя и се плъзна надолу по бронята.

Борк трескаво се опитваше да прекъсне контакта. Мъчеше се да се откъсне от мислите си, но беше безпредметно.

Маймуночовекът се смъкна надолу по останките от колите и се стовари на гърба си върху пода на съборилия се „Мерцедес“. При това си счупи три ребра.

Борк усети бруталната болка сякаш се бяха изпотрошили собствените му кости. Извика измъчено, тогава най-после успя да прекъсне контакта.

Под него Сивата козина и другите скимари заобиколиха ранения си събрат.

Борк притисна юмруци към пулсиращите си слепоочия. Събра болките, които нервната система изпращаше посредством тялото му, и ги изстреля в глъбините на честотните вълни на маймуночовеците. Атаката продължи само няколко секунди, но подейства като нажежена игла, забита в примитивните мозъци.

Скимарите се завъртяха с фучене наоколо, но не видяха врага, на когото дължаха болките си. Само Сивата козина погледна побеснял към Борк и семейството му. Тогава протегна ръка нагоре и нададе приглушено изгрухтяване, за да подтикне събратята си. Други скимари незабавно запригласяха на ритмичните му звуци, докато проехтя многогласен хор, чието мрачно звучене се издигна към отхвърлените.

Подтиквани от общата омраза, първите маймуночовеци наскачаха върху долните автомобили, за да се покатерят сръчно нагоре по останалите без стъкла рамки.

Пред лицето на новите нападатели Борк се килна изтощено назад.

— Не мога повече — прошепна той. — Ако още веднъж се свържа с някой от тези духове, ще загубя разсъдъка си. Това за вас ще е по-скоро опасно, отколкото полезно.

Цила сложи успокоително ръка на тила му и нежно прошепна:

— Добре де. Всички ние знаем, че направи каквото можа. Звучеше доста примирено, сякаш вече беше приключила с живота си. Но какво ли трябваше да отговори на това Борк, за да й вдъхне кураж? Положението им беше безнадеждно.

Въпреки това Доран и Корак се захванаха да чупят парчета от мнимите черупки от насекоми и да ги хвърлят срещу скимарите.

Единственият резултат от бомбардировката с брони, ръждясали врати и части от двигатели всъщност беше, че двама нападатели изгубиха равновесие и паднаха долу. Останалите обаче не се впечатлиха от това, ами се катереха все по-нагоре. Също и белязаният тип с изпочупените ребра се беше приближил застрашително.

— Трябва да обединим силите си, тогава може би ще успеем да отблъснем тези зверове — предложи Цила.

Борк кимна. Шансът беше незначителен, но все пак нещо по-добро, отколкото бездейно да чакат да бъдат разкъсани на парчета.

Трескаво стисна с дясната си ръка своя амулет, докато с лявата докосна рамото на Корак. Останалите членове на семейството последваха примера му. Всеки от тях докосна парчето камък на врата си, със свободната си ръка се опираше върху най-близкия си съсед, докато кръгът от мъже, жени и деца се затвори.

Заедно се концентрираха върху сияйната сила, която пламтеше в телата им. Обединиха я в огън, който търсеше път да излезе на свобода. Борк събра в едно невидимата сила, която извираше от телата им, и я запрати надолу. Там улучи капака на някаква главина, който се намираше сред натрупаната стена от железарии.

Сякаш грабната от невидима ръка, изкривената ламарина беше запратена нагоре и подобно на въртящо се фризби, полетя към оня с белязаното лице, който тъкмо се катереше по „фиат“-а. Металният отпадък се стовари с трясък в окосмения му врат.

Изненадан, белязаният отпусна хватката си от бронята, за която се държеше, и падна през два реда автомобили надолу, преди инстинктивно да се вкопчи за дръжката на отворената врата на някакво „Рено“.

Без изобщо да мисли за ужасната атака срещу себе си, незабавно се метна нагоре, за да продължи нападението си.

С голяма мъка Борк успя да вдигне във въздуха още два капака и една броня. Макар че всеки път улучваше някой скимар, не можа да задържи нападението на ордата. Най-предните маймуночовеци вече се показаха в края на първия ред коли.

Същевременно телепатичният кръг на семейството му се разпадна. Корак и Доран се изгубиха под ударите на скимарите, като същевременно и те ги заудряха с всичка сила по лицето и гърдите.

Йола, напротив, беше твърде бавна.

С писък се опитваше да се измъкне от типа с белязаното лице, тогава съществото я сграбчи за краката и я завлече в края на реда коли. Доран понечи да се притече на помощ на жена си, но не се приближи достатъчно. Още маймуночовеци се протегнаха откъм края на реда и заудряха безпомощната си жертва. Косматите им юмруци барабанеха глухо върху жената.

Йола с хъркане се килна настрана. От ъгълчето на устата й потече тънка струйка кръв. Скимарите грабнаха безжизненото тяло и го хвърлиха надолу.

— НЕ! — изръмжа Доран и поиска да се хвърли срещу зверовете. Борк и Корак го сграбчиха в последния момент за ръцете и със сила го предпазиха да не се втурне към гибелта си.

— Твърде късно е! — извика Борк на своя зет. — Тя отдавна е мъртва!

Едва сега забелязаха, че отново са сами върху планината от железни отпадъци. Скимарите се бяха оттеглили долу, за да отпразнуват триумфа си с шумно грухтене.

Семейството колебливо се приближи до края на пласта коли. Но онова, което видяха долу, накара повечето от тях да се отдръпнат с погнуса.

Скимарите се събраха с грухтене около мъртвата и с камъни и метални парчета разбиха черепа й. Когато Борк разбра, че маймуночовеците искат да се докопат до мозъка на сестра му, ужасен, отвърна поглед.

Значи такава беше съдбата, която очакваше всички! Повдигаше му се, но празният му стомах нямаше какво да избълва. В гърлото си почувства само горчивия вкус на жлъчка.

— Знаят добре, че не можем да им избягаме — изрече Цила онова, което мнозина мислеха.

— Тук горе сме на толкова сигурно място, колкото в килер.

Борк кимна. Тогава се присъедини към останалите, които примирено стояха по покривите на колите. Мляскащите шумове, които достигаха до тях отдолу, дадоха на всички да разберат ясно, че ако не станеше чудо, оставаше им единствено да очакват края си.

Тогава се дочу силен грохот, който отекна в ушите им като гръмотевица.

Веднага след това триумфалният вой на скимарите се превърна в уплашено грухтене. Борк се събуди пръв от летаргията си и трескаво допълзя до края на пласта железни отпадъци. Отначало видя само онзи тип с белега на лицето, който лежеше изкривен на земята и не се помръдваше. Кръв шуртеше от шията му.

В същия момент сърцето на Борк подскочи от радост. Само на хвърлей камък разстояние позна Арак, който стоеше между рус мъж със странни дрехи и някаква тъмнокоса жена.

Чужденецът сочеше с ръката си неколцина маймуночовеци, които с грухтене се приближаваха към него. Изведнъж нещо между пръстите му изтрещя. Един от скимарите беше запокитен от някаква невидима сила и падна безжизнен на земята.

Първобитната орда беше обзета от безпокойство. За момент, изглежда, зверовете преценяваха дали да прегазят новодошлите с директна атака, но Сивата козина възпря събратята си със силен гърлен крясък. След това двама скимари грабнаха тялото на Йола и го замъкнаха между планините от железни отпадъци.

След миг и останалите маймуночовеци се оттеглиха в различни посоки. Взеха със себе си онзи с белязаното лице и останалите мъртви. След секунди изчезнаха между останките от коли, сякаш никога не ги е имало…

Матю Дракс претърсва още половин час автомобилното гробище, но не откри нито неандерталците, нито трупа на Йола. Маймуночовеците или наистина бяха избягали в околната степ, или се бяха скрили дотолкова навътре в грамадата железни отпадъци, че беше невъзможно да бъдат открити.

Във всеки случай изглеждаше, че нямат желание да нападат отново.

Мат с бързи крачки се върна между хълмовете скрап назад при джипа, пред който се бяха събрали Аруула и отхвърлените.

— Благодарим за помощта ти, велики Маддракс — поздрави го Борк. — Без теб и гърмящата ти ръка всички щяхме да сме загубени!

От приветствието Мат едва ли разбра нещо повече освен името, което Аруула му беше стъкмила при първата им среща и с което междувременно беше свикнал. Очевидно вече беше разговаряла с хората. Сега му преведе и Мат кимна приятелски на Борк, преди да отговори:

— Трябва да изчезваме оттук колкото е възможно по-бързо, преди маймуночовеците да се върнат. В това трудно за ориентиране място могат да ни нападнат по всяко време.

— Но как да им избягаме? — попита отчаян главата на семейството, а Аруула преведе. — На открито тези зверове са по-бързи от нас!

— Но аз нямам достатъчно място в джипа, за да взема цялата ти фамилия — призна Мат. — Трябва да измислим нещо друго.

Отхвърлените го погледнаха с упование. Човек, който можеше да убива страшните скимари само с ръката си, сигурно знаеше как да намери изход от всяка ситуация.

Мат се почувства малко неудобно под натиска на тези очаквания. Нервно се огледа в автогробището. Когато под някакви железни детайли откри стар кабриолет „Крайслер“, хрумна му една идея.

— Помогнете ми да извадя този… скелет на бръмбар — посочи той на стоящите наоколо хора, които незабавно се заеха за работата с пламенно въодушевление.

Мат изобщо не се опита да обяснява на мъжете и жените, че се намират на автомобилно гробище. Това щеше да е само ненужна загуба на време. Преди всичко, защото в езика на странстващите народи нямаше думи за техническите понятия от неговото време.

И така, той помоли да се освободи „скелетът“ на кабриото. Убеди се, че джантите все още се въртят — фамилията трябваше да се лиши от комфорта на гумите — и със здраво конопено въже завърза колата за джипа.

— И Макгайвър не би могъл да го направи по-добре — ухили се доволно той, когато разгледа импровизираното ремарке.

— Макгайвър ли? — попита Аруула. — Някакъв бог от твоето минало ли е?

— По-скоро от детството ми — посмекчи пилотът. Преди да изпадне в затруднението да обяснява принципа на действие на телевизията, каза на фамилията да сяда в колата.

Отхвърлените си потърсиха места в кабриото. Арак поиска пак да седне в джипа при новите си приятели, но баща му го възпря. Това почетно място се полагаше на него, главата на фамилията.

След като Борк зае място на задната седалка, Мат запали колата. Отначало маневрираше внимателно в тесните пропасти между железариите, та импровизираното ремарке да не се удари в някоя от планините стари автомобили. След като остави автогробището зад себе си, даде малко повече газ, за да се махне колкото е възможно по-бързо от това място на смъртта.

Без да пита пътниците си, потегли отново в северна посока. Изхождаше от факта, че отхвърлените искат да се отдалечат колкото се може повече от своите преследвачи. Така Мат се върна към примитивното шосе и до свечеряване продължи да кара по старото трасе. Едва малко преди слънцето да се скрие зад хоризонта, спря. Тук можеха да устроят лагер за през нощта. Междувременно маймуночовеците бяха останали твърде далеч, за да представляват някаква опасност за тях.

Докато Цила заедно с останалите членове на фамилията търсеше дърва за огъня, Борк навести Мат и Аруула.

— Благодаря на Маддракс, че взе със себе си моята фамилия — обясни той, — но знам наблизо едно село, в което можем да намерим фреккойшери.

— Така става добре — преведе Аруула думите на Мат. — Колата ми има нужда от много храна, когато тегли товар. Но с удоволствие ще те закарам до това село. Тогава пътищата ни отново ще се разделят.

По изненаданото изражение в лицето на Борк се виждаше ясно, че не беше очаквал подобно изявление. Очите му се бяха присвили в тънки цепки, докато бавно отговаряше:

— Всъщност надявах се, че ще ни придружиш, Маддракс. Искаме да се върнем заедно при нашето племе и да ознаменуваме това с голям благодарствен празник в твоя чест.

При това предложение Мат смутено се почеса по главата.

— Боя се, че за това…

… нямам време — искаше да каже Мат. Но изведнъж го обзе желанието да отстъпи пред молбата на Борк. В крайна сметка за тези хора той беше бог. Тогава как би могъл да откаже празник в своя чест?

Мат объркано тръсна глава. Какво ли ставаше с него? Изведнъж всичките му аргументи, които бяха в полза на раздялата с фамилията на Борк, се бяха изпарили. Колкото и да се мъчеше, вече не можеше да си ги спомни.

Аруула погледна изненадано Мат, когато той престана да говори. Лицето му се изкриви. Варварката инстинктивно почувства, че нещо не е наред. Същевременно усети някакъв странен гъдел по тялото си. Досега никога не беше преживявала нещо подобно. Да не би това да е свързано с менталните способности, които беше забелязала у Арак? Дали и баща му не е ментално надарен?

Аруула с любопитство се вслуша, за да разбере какви мисли изпраща Борк. Но не успя да достигне до него. Нещо като тъмна сянка, подобно на кърпа се спусна над нейните сетива и й попречи. Преди варварката да си отдъхне от тази изненада, дойде и следващата.

— Добре — обяви Мат, но гласът му звучеше странно потиснато. — Ще придружим фамилията ти до вашето племе. Вече се радвам за празника, който искате да устроите в моя чест.

Аруула не вярваше на ушите си. По време на пътуването беше разговаряла с Мат и той бе дал ясно да се разбере, че иска възможно най-бързо отново да се съсредоточи в търсенето на другарите си. Как така се стигна до тази внезапна промяна в намеренията му?

— Но не искаше ли да продължиш да вървиш на север? — попита тя.

— Не! — сопна й се Мат. — Ще придружим тези хора! Или имаш нещо против?

Аруула беше изненадана от внезапната му агресивност. Какво ли ставаше с Маддракс?

— Не, естествено че нямам — отвърна тя. — Извинявай. Тогава се обърна към Борк и му преведе думите на Маддракс.

Мат потупа Борк приятелски по рамото. Мъжете отидоха заедно до лагера, на който отхвърлените трупаха дървата за огъня. Но Аруула усети, че близостта между двамата не е истинска. Все пак външно Мат създаваше впечатление, че го прави по своя воля.

Поклащайки глава, варварката последва двамата. Още след няколко крачки забеляза, че събирачите на дърва бяха преустановили заниманието си. Бяха навели глави настрана, сякаш се вслушваха в някакъв шум. Като по невидима команда погледнаха към Борк.

— Какво означава това? — попита Доран изненадано. — Този човек ни спаси! Как така…

— Маддракс реши да ни придружи, докато стигнем до племето ни — Борк грубо прекъсна зет си. — Сигурен съм, че всички ще се радвате да го чуете.

Одобрителното мърморене се усили, но не можеше да не се забележи, че някои от фамилията не бяха доволни от своя глава.

Дори и Арак погледна баща си с укор.

— Не стойте като пънове — нахока Борк събирачите на дърва. Напалете най-сетне огън и подгответе лагера за през нощта.

В настъпилата след това суетня изчезна застрашителното чувство, което изпитваше Аруула. Въпреки това многократно се опитваше да подслуша мислите на отхвърлените, за да узнае нещо повече за плановете им.

Усилията й обаче останаха напразни. Сякаш вътрешното й сетиво потъваше в някаква мека стена, която беше податлива и непонятна като тресавище. Накрая преустанови опитите си.

Вместо това помогна на Маддракс да издигне малка палатка от кожи на вакуда, в която щяха да спят заедно. Вечеряха оскъдно до лагерния огън, после се оттеглиха за сън.

Фамилията на Борк имаше нужда само от няколко завивки от космати кожи, с които си приготвиха постеля до пламтящия огън, за да използват взаимно телесната си топлина.

След като в палатката Аруула съблече всичко от себе си, с изключение на препаската, започна да наблюдава Маддракс как сваля летателния си костюм. Погледът й се плъзгаше по мускулестото му тяло, което беше много по-фино оформено, отколкото при мъжете от нейното племе.

Харесваше вида на светлата му, гладка кожа. Би предпочела да направи същото като фамилията на Борк и би се сгушила до Маддракс. Начинът, по който се протягаше полугола на светлината на джобното фенерче, би събудил същите желания у всеки друг мъж.

Но по необясними за нея причини в това отношение Маддракс винаги се държеше на дистанция от нея.

Може би не е трябвало да му се самопредлага веднага след неговото пристигане? Тогава бе отхвърлил офертата й и с това много я нарани.

По-късно й бе обяснил, че не иска да се свързва с нея, докато го смята за някакъв бог. Междувременно отдавна беше приела, че е човек и въпреки това между тях впоследствие не се случи нищо.

При това знаеше, че видът на добре оформеното й тяло кара кръвта на Маддракс да кипи. После, наблюдаваше го и когато той, обут само по гащета от фин, син плат, се вмъкваше в спалния си чувал. Макар и да искаше да го скрие от нея, много пъти забелязваше, че гащетата му — той ги наричаше шортс здравата се издуваха. Варварката знаеше от мъжете в нейното племе, че това е непогрешим признак за възбуда.

Какво още чакаше Маддракс? Сигурно не мислеше сериозно, че тя пак ще поеме инициативата? В никакъв случай! Сега той трябваше да я ухажва и Аруула беше твърдо решена най-малко шест пъти да му отреже квитанцията, преди да му окаже милостта да се съберат.

Гневните й мисли бяха посмекчени, когато видя как нейният спътник се изхлузи от маслиненозеления панталон. Погледът й се местеше по тренираните му крака, преди накрая отново да се закове върху гащетата му. Платът пак беше издут, но този път Маддракс, изглежда, не се чувстваше неловко от телесната си реакция.

Варварката се запита как ли изглежда надигналият се отдолу своот. Тя естествено вече на няколко пъти беше виждала голи мъже. Откакто беше полово зряла, мнозина събратя от племето й й демонстрираха своите мечове, за да я впечатлят с потентността си. Но тя все някак си очакваше Маддракс да й предложи нещо по-особено.

За да се откъсне от сладострастните си мисли, Аруула започна бързо разговор за внезапната промяна в намеренията му, но придружителят й не искаше и да знае за тази тема. Накрая дори се оплака от главоболие и напълно преустанови разговора.

Аруула разочаровано се отпусна в меката си кожена завивка.

За нейна изненада Маддракс не изчезна в спалния си чувал, а плъзна поглед по тялото й, което беше обласкано от светлината на една лоена свещ. Изведнъж положи главата си върху голия й корем и заръмжа доволно. Без да размисля, варварката посегна към русия му перчем и нежно го погали.

— Ти уморен? — прошепна му.

Устните на Мат се свиха в някакво потайно ухилване.

— Зависи — отговори той двусмислено.

Преди тя да успее да реагира, той притисна устните си към пъпа й и го целуна. Аруула със затворени очи се наслади на нежния жест. Дишането й се ускори, когато след това Маддракс продължи нагоре и не спря и на гърдите й. В отговор на това плъзна фините си пръсти по шортите му, за да почувства коравината на възбудата му. Намеренията й при първите му аванси да го накара порядъчно да почака в неизвестност се бяха изпарили.

Маддракс смъкна останалите по тялото му дрехи. В очите му изведнъж заискри нещо животинско, което Аруула никога по-рано не беше наблюдавала у него. В този момент обаче беше доволна, че той смъква веригите на цивилизацията и дава воля на инстинктите си.

— Не знам как изобщо съм издържал до теб през всичките седмици, без да ти се нахвърля — изръмжа Маддракс със смесица от агресивно желание и любвеобилна нежност.

На Аруула и харесаха тези думи, когато легна до нея и започна да гали дългите й, синьочерни коси. Междувременно не само се беше повишила температурата в тясната палатка, но се беше разпалило и изпепеляващо желание в телата им. Сърбежът в скута й й сигнализира, че желае нещо повече от сладки приказки.

Плътният телесен контакт оказа въздействие и върху Мат. Аруула ясно усещаше как неговият своот притиска бедрото й.

Тогава плъзна ръце по врата му, притегли го плътно към себе си и притисна гърди към него. Изпускаше горещия си дъх във врата му и нежно хапеше ухото му.

— Внимавай — предупреди я Мат. — Ако продължаваш така, не мога да гарантирам за доброто си поведение.

— На това се надявам! — нашепна му в отговор. — Вече се страхувах, че няма да ме харесаш.

Матю си спести отговора. Вместо това покри лицето на Аруула с целувки. При това плъзна ръце по цялото й тяло.

Варварката се наслаждаваше на начина, по който я глезеше. Тя възбудено посегна към твърдата му мъжественост. При докосването Мат тихо изстена. Когато Аруула започна да го масажира с ръка, дишането му се ускори. Същевременно той отметна настрана кожената й препаска.

Нежно притегли пулсиращия залог към себе си. Мат внимателно проникна в нея.

Дефлорацията предизвика само кратък момент на болка, тогава варварката повдигна таза си, за да го поеме по възможност по-навътре.

Отначало той се движеше в нея внимателно напред и назад. Колкото повече го обземаше опиянението на сетивата, толкова по-малко Мат можеше да се отрича от варварското наследство на собствените си гени. Накрая желанието му стана толкова силно, че отхвърли тънката покривка на цивилизацията, за да се отдаде изцяло на нагона, който експлодира в него.

Тясната палатка беше изпълнена с възбуденото пъхтене на любещите се, допълвано от пляскащия шум на блъскащите се едно в друго тела. Все по-бързо и трескаво Мат проникваше в своята спътница.

На някоя по-цивилизована жена държанието на Мат би се сторило твърде бурно, но според Аруула той го вършеше със страст, за каквато си беше мечтала. И самата тя не реагираше по-малко пламенно, като обгърна таза му с бедрата си и заби голите си пети в задните му части, за да го притисне още по-плътно към себе си. Изрази без задръжки и с вик насладата си, защото най-сетне беше задоволен дълго потисканият й копнеж. В лицето на Маддракс най-после беше намерила мъжа, на когото искаше да се отдаде с всяка фибра на тялото си.

Разпалена до такава степен, не мина много време, докато върховният момент връхлетя като буря Аруула и почти я накара да изпадне в безпаметство.

Мат усили движенията си, когато усети, че партньорката му отдолу се бунтува. Аруула още веднъж изпъхтя от блаженство, докато той с мощни движения свърши в нея. Тогава двамата, изтощени, се смъкнаха заедно върху постелята.

Мат взе своята спътница в обятията си. Аруула отпусна глава върху широките му гърди. В този момент на удовлетворяване всякакви думи бяха излишни и така двамата помълчаха известно време, докато заспят заедно.

Скоростната кутия на джипа изрева, когато Мат превключи на по-висока скорост, без да натисне съединителя докрай. Пилотът потисна някакво проклятие. По дяволите, какво беше станало с него? Днес караше като първия човек!

Възможно е това да се дължи на главоболието, което го преследваше цялата сутрин, може би също и от това, че мислите му кръжаха все около Аруула. И при най-добро желание Мат не можеше да си обясни защо миналата нощ беше изхвърлил зад борда всякакви морални съображения и беше спал с варварката.

Знаеше само, че беше фантастично и искаше по възможност по-скоро да сподели постелята си с нея. В мислите му отново изплува сцената, в която Аруула се протяга гола върху кожената завивка.

Матю поклати ядосано глава, за да прогони леконравната картина. Какво ставаше с него? Та инак той не беше дотам подчинен на инстинктите си!

Гласът на Борк го откъсна от мислите му.

„Твоята гърмяща ръка е послушна на всеки, който правилно може да я използва, нали?“ — попита той.

На Мат му бяха необходими няколко секунди, за да му стане ясно, че е разбрал въпроса на отхвърления! И още секунда, за да схване, че устните на Борк не се движеха. Гласът беше прозвучал непосредствено в мозъка му!

Но на Мат му се стори съвсем нормално Борк да разговаря с него по този начин. Изненадата му се смени със задоволство.

— Пистолетът е съвсем обикновено оръжие, с което не се борави много по-трудно, отколкото със стрелата и лъка потвърди Мат.

Борк кимна. И настоя:

„Покажи ми как функционира гърмящата ръка!“ — Отново гласът му се възприемаше директно от разума на Мат. И тонът му даваше ясно да се разбере, че това е заповед, а не молба.

Мат извади „Берета“-та от страничния джоб на униформата си и я подаде на отхвърления, който седеше до него на мястото до шофьора.

След сутрешната закуска двамата мъже бяха потеглили заедно, за да доставят няколко ездитни животни. Както се говореше, недалеч оттук имало село, в което можели да купят фреккойшери.

Докато Борк манипулираше с автоматичния пистолет, чийто предпазител беше спуснат, Мат караше по някаква камениста пътека в посоката, която му беше определил отхвърленият. При това му ставаше все по-трудно да съсредоточи едното си око върху управлението, а с другото да наблюдава движенията на Борк.

Отхвърленият непрекъснато натискаше спусъка, без да се произведе изстрел.

— Първо трябва да освободиш предпазителя — каза Мат. Макар че неравното трасе ангажираше цялото му внимание, обясни на Борк как да приведе оръжието в готовност за стрелба.

„По дяволите, защо обяснявам на този абсолютно чужд човек как функционира ютията ми“ — мина през ума му.

Веднага след това отново прогони мисълта. Борк и неговите хора бяха достойни за доверие! Тези бедни хора, които навсякъде бяха посрещани с презрение и омраза, имаха нужда от огнестрелното му оръжие много повече от него.

Мат с ръмжене разтърси глава, за да прогони болките в нея, които отново започнаха да го измъчват. Тогава спря и слезе с Борк, за да му демонстрира употребата на Беретата. Отхвърленят се оказа възприемчив ученик, който за кратко време схвана как действа пистолетът.

След като даде няколко пробни изстрела към някакъв стар дънер, Борк спусна предпазителя на оръжието и доволен го пъхна в колана на панталона си. Мат сметна, че е справедливо Борк да вземе пистолета му. И без това щеше да му го подари. Измъчван от болки в главата, пилотът отново седна зад волана и закара Борк в селото, където беше пожелал, чиито сгради вече се появиха като тъмни привидения на хоризонта.

Двайсет минути по-късно стигнаха до първите колиби, които бяха групирани около голям пазарен площад.

Един поглед към километража показа на Мат, че селището се намира на петнайсет километра от собствения им лагер.

Неколцина жители на селото, които се намираха пред къщите си, се уплашиха при появата на джипа. Тичаха неспокойно натам-насам и издаваха пронизителни звуци, които напомняха no-скоро за рева на подплашени животни, отколкото на езика на варварите. Накрая отделните хора се обединиха в голяма група. Навярно общата близост им вдъхваше сигурност спрямо странно ревящото чудовище, което се установи насред площада.

Мат беше свикнал с факта, че необичайният вид на джипа предизвиква възбуда. Но жителите на това място очевидно бяха много по-примитивни от варварските племена, с които се беше запознал досега. Отблизо тези хора изглеждаха далеч по-малко цивилизовани, отколкото предполагаше видът на строежите в селото им.

Докато косматите селяни с плоските си чела изглеждаха сякаш все още не са завършили стадия на ловците и събирачите на диви плодове, кирпичените къщи говореха за едно значително по-високо културно ниво.

Почти като онези маймуночовеци! И тяхното облекло не подхождаше на телесното им развитие! Естествено сравнението беше изсмукано от пръстите, защото с леките деформации на главите си подплашените селски жители в никакъв случай не изглеждаха като хора от каменната ера. „Въпреки това…“

Преди Мат да успее да продължи мисълта си, последва нова атака от болки, които заляха черепа му. С изкривено лице се обърна към Борк, който тъкмо беше уловил амулета на врата си.

— Сигурен ли си, че в това мизерно селце могат да се изкарат на пазара фреккойшери? — изграчи Мат. — Тези типове имат вид като че ли поколения наред са се женили само помежду си.

Устните на Борк се разтвориха в усмивка, защото разбра съвсем точно за какво намекваше пилотът. Без нищо да отвърне, отхвърленият скочи от седалката до шофьора и тръгна към жителите на селото.

Колкото повече се приближаваше до първобитните хора, толкова по-плътно се притискаха един към друг. Почти изглеждаше като че ли се страхуват от него, а не от джипа.

След известна врява в редиците на туземците накрая някакъв широкоплещест мъж беше изтикан пред ордата. Очевидно той беше главата на общината, макар че в тази си роля се чувстваше видимо угнетен. Непрекъснато се оглеждаше, търсейки помощ от останалите жители на селото, които страхливо се криеха зад широките му рамене. Същевременно с диви жестове му даваха да разбере, че трябва да вземе думата.

Накрая с примирено грухтене пое ролята си на говорител. Великанът се поизправи от приведената си стойка и отправи твърд поглед към Борк. Мат Дракс не можа да проследи последвалия разговор, защото не се осъществяваше по предишния начин, при който думите на Борк попадаха непосредствено в главата му.

„Как въобще беше възможно всичко това — просветна за кратко в разума му. — Как Борк…“

Мисълта му отмина така бързо, както се и беше появила. Мат се заслуша в разговора, без да разбира нито дума.

— Какво търсиш тук? — изломоти недружелюбно говорителят на селото, без да успее да потисне някаква боязлива вибрация в гласа си.

— Нужни са ни вашите фреккойшери! — заяви Борк с повелителен тон, стискайки амулета си. — Щом ни дадете животните, веднага ви напускам.

При това искане през цялата орда премина възбудено роптание. В много гласове имаше призвук на облекчение, други жители на селото, напротив, реагираха агресивно.

— Фреккойшерите са ни необходими и на самите нас! — възмути се някакъв мъж от най-задната редица. — Как иначе ще прибираме реколтата си и ще я продаваме на близките пазари?

— Тогава ще носим стоките пак на гърба си — намеси се една жена с восъчножълта коса. — Главното е колкото е възможно по-скоро да се отървем от това проклето племе!

Одобрително мънкане подкрепи думите на русокосата, докато предводителят им с повелителен жест ги накара да млъкнат.

— Добре — обърна се великанът към Борк. — Можеш да вземеш толкова фреккойшери, колкото искаш. Но след това не желаем никога да виждаме теб и твоите хора.

— Имате думата ми — ухили се отхвърленият. — Определено не ми се е толкова много прищяло да се връщам в това негостоприемно място.

Докато Борк последва неколцина жители на селото до гигантските скакалци, Мат остана да седи апатично зад волана на джипа. Пък и защо ли трябваше да върви след мъжете? Неговият спътник, изглежда, имаше похват в тези неща.

Когато Борк не се виждаше, останалите селяни се приближиха до джипа. По лицата на мъжете, жените и децата се четеше ярост и презрение.

Това потвърди изказването на Арак, че семейството му навсякъде среща отказ. Но в изражението на лицата цареше страх. Сякаш първата им среща с отхвърлените ги беше изпълнила с такъв ужас, че не се осмелиха да откажат да изпълнят желанието на Борк.

Мат изобщо не се замисли за мотивите на жителите на селото. Всъщност в този момент изобщо не мислеше, а усещаше само някаква тъпа празнота в главата си.

Дори и не погледна, когато Борк се върна при джипа. Зад отхвърления се мъкнеха три фреккойшера, които бяха дотолкова питомни, че Борк нямаше нужда да ги води за поводите. Тъмнозелените гигантски скакалци, изглежда, инстинктивно долавяха желанията на новия си господар и винаги спазваха точно две крачки зад него.

„Сега можеш да се върнеш в нашия лагер — обяви Борк с гласа на мисълта си. — Ще те последвам с животните.“

Мат бавно кимна. Без да поздрави на сбогуване, запали „Хамър“-а. Макар и да въртеше волана като бесен, нужен му беше целият пазарен площад, за да обърне маневрената инак кола. След няколко включвания напред и назад успя да ориентира капака на двигателя в посоката, по която искаше да се връща. Включи грубо и със скърцане на първа скорост и потегли. Мина известно време, докато превключи подскачащата кола на по-висока скорост, но накрая с равномерна газ се върна обратно в лагера. Всъщност ставаше му все по-трудно да удържа колата на пътното платно.

Студена пот избиваше от всичките пори на Мат. Непрекъснато бършеше солената влага от челото си, за да не се стича в пламналите му очи.

„По дяволите — мислеше си той обезсилен. — Какво ли става с мен?“

Аруула си позволи дълъг, укрепителен сън. След сватбената нощ на булката се полагаше да седне на приготвена трапеза.

За варварката нямаше никакво съмнение в онова, което вчера се случи между нея и Маддракс. Пред нейния бог Вудан сега бяха двойка, която трябваше да дари на племето си много деца, за да осигури оцеляването на общността! Разбира се, за Аруула вече нямаше никакво племе. Беше напуснала своите братя и сестри, за да придружава Маддракс.

Тананикайки си, метна на раменете си някакво парче грубо изтъкан плат и излезе от палатката. Искаше да отиде до близкия поток, за да се измие. Навън я посрещна Арак, който очевидно я беше чакал доста време, докато се появи.

Когато Аруула видя как момчето слисано се втренчи в голите й гърди, бързо загърна кърпата пред шията си. Очевидно Арак беше по-близо до прага на мъжката зрялост, отколкото тя си мислеше.

— Всичко ли е наред? — осведоми се момчето, чиито бузи придобиха розов оттенък. — Донесох ти малко месо от шасе и корени, защото не дойде да се нахраниш.

Аруула се подсмихваше на смущението у момчето, което й поднесе дървена паница, в която димеше каша от сварени луковици и месо. Арак явно я харесваше, затова му благодари за любезността.

— Ще ме придружиш ли до потока? — попита го тя.

Арак беше въодушевен от това предложение. Естествено, че искаше да остане при своята спасителка, за да си поговори с нея. Бодро заприказва и заразказва за другите деца във фамилията, които — по негово мнение — цялата сутрин вършили щуротии.

Аруула слушаше усмихната, защото също се стремеше да проведе един разговор с Русия перчем. С удоволствие би попитала Арак за някои неща, на които не би могъл да отговори в присъствието на родителите си.

— Защо всъщност сте напуснали клана си? — осведоми се варварката направо, когато стигна до потока. — Та вие би трябвало да знаете, че навсякъде ще ви отблъскват.

Словоизлиянието на Арак рязко прекъсна.

Аруула погледна млъкналото момче, което изведнъж се загледа смутено в земята. Когато тя смъкна кърпата от раменете си, то, макар и да погледна изненадано, веднага отмести свенливо поглед.

Варварката се престори, че не е забелязала реакцията му. С грациозни движения се наведе над бълбукащия поток, загребваше и изливаше освежителната влага върху тялото си. После стри няколко листа от сапунче, които носеше със себе си, и мълчаливо се насапуниса с кремавата субстанция на растението.

С крайчеца на очите си можеше да види, че Арак непрекъснато поглежда крадешком към нея, но измъченият вид на лицето му показваше ясно, че вече не можеше истински да се наслади на гледката на разголените й гърди.

Накрая юношата не издържа на потискащата тишина.

— Баща ми се скара с вожда Бендраке — обясни той.

— Защо? — попита Аруула, която отново изплакна пяната от тялото си.

— Заради нашите сили! — обясни Арак. При това я погледна сякаш се разбираше от само себе си, че може да става дума само за тях. — Ти определено знаеш как стават тези неща. Колко бързо всичко се обръща срещу някого. Бендраке стигна в дързостта си дотам, че сам се промени, казваше татко. Затова се махнахме оттам. Но сами сме твърде слаби, затова трябва да се върнем обратно.

— Охо, не толкова бързо — прекъсна Аруула несвързания му брътвеж, докато се бършеше с грубата кърпа. — Сега ми разкажи нещата едно подир друго — какво толкова е дръзнал да направи този Бендрике?

Преди Арак да успее да отговори, сепна го яростният крясък на майка му.

Тогава Цила дотърча и залепи на сина си две оглушителни плесници, преди гневно да го отпрати обратно в лагера. Момчето унизено избяга оттам, докато майка му се обърна агресивно към Аруула.

Варварката продължи съвсем спокойно да се бърше. Макар и да съжаляваше, че Арак трябваше да отнесе шамарите, знаеше обаче добре, че не може да се очаква да се стигне до сбиване с мършавата жена.

Цила също беше наясно за съотношението на силите им, затова се задоволи да мята ядовити погледи към варварката.

— Вие, диваците, може би нямате чувство за срам — изръмжа побесняла тя, — но ако още веднъж те заваря полугола при сина ми, ще ти издера очите!

Аруула си спести отговора на тази празна заплаха. Варварката чувстваше ясно, че оскъдното й облекло не е истинската причина за раздразнението на Цила. В действителност отхвърлената се опасяваше, че доверчивият Арак би могъл да изтърве нещо, което е по-добре да остане скрито за чужденците. Емоциите й бяха толкова ясни, че Аруула без мъка ги подслуша.

Цила усети, че е направила грешка. Веднага след това пак затвори чувствата си. Колкото и да се мъчеше Аруула, вече не успя да долови нищо.

Замислено загледа след отдалечаващата се ядосана майка. Арак може и да беше мило момче, но фамилията му започна да й се вижда все по-зловеща. Маддракс и тя трябваше възможно най-бързо да тръгнат по свои собствени пътища.

Тогава чу приглушеното бръмчене на приближаващия се джип. Аруула се върна в палатката, за да се облече. Малко по-късно отиде оттатък при колата, в която Маддракс седеше като вкаменен зад волана. Когато се приближи, варварката уплашено забеляза, че целият е облян в пот. Изглеждаше почти като че ли страда от треска. Лицето му беше така подпухнало, че едва го позна.

— Какво става с теб? — извика тя възбудено.

Маддракс отначало не реагира. Едва след като тя повтори въпроса си, той се обърна бавно към нея и отговори:

— Аз… не знам. Чувствам се гроги. Едва мога да се помръдна и не съм в състояние да мисля разумно. Ти трябва да караш.

— Разбрано — увери го тя. — Ще събера нещата ни, тогава ние изчезва. Колкото по-бързо ние далеч от племе на Борк, толкова по-добре.

Маддракс поклати енергично глава.

— Не, оставаме — изхърка той. — Хората имат нужда от нас.

Аруула погледна спътника си, изпълнена със съмнения, после извърна очи към Борк, който междувременно пристигаше с фреккойшерите в лагера. Веднага беше заобиколен от фамилията си като герой след спечелена битка. Почти никой не си даваше труда да погледне към болния в джипа. Само Арак стоеше малко по-настрана и гледаше натъжено към Маддракс и варварката.

— Не знам — закле се Аруула тихо на спътника си. — Това племе ми се струва все по-зловещо.

Въпреки слабостта си Мат се изправи на седалката и погледна варварката, побеснял от ярост. С подпухналото си лице изведнъж започна да изглежда като глупавите маймуночовеци, срещу които се бяха сражавали ден преди това.

— Не можеш ли просто да вършиш, каквото ти кажа? — изсъска той агресивно. Веднага след това тъмната сянка от лицето му изчезна и той отново се свлече уморено на седалката. — Съжалявам — извини й се. — Напълно съм объркан. Борк смята, че била някакъв вид блатна треска, от която скимарите често страдали. Знае билки, които помагат против нея. Растат на около един ден път оттук. Затова трябва да го последваме, за да ми приготви от тях лековита отвара.

Тази история се стори странна на Аруула. Как Маддракс е успял да се разбере с Борк, за да научи за билките? Но повече не му противоречи, за да не го дразни. Вместо това бързо се върна до палатката, за да събере набързо малкото им вещи. Натоварена догоре с разни неща, се върна при джипа и нахвърля кожените завивки, чергилата и прътовете за палатката върху багажника зад седалките. Маддракс междувременно се беше прехвърлил на мястото до шофьора и беше потънал в нещо като дрямка.

Аруула погледна към отхвърлените. Вече се бяха качили на фреккойшерите и тъкмо се канеха да потеглят.

— Тръгваме! — извика Борк със заповеднически тон. Дръжте се всички заедно!

Аруула набързо намокри парцал с вода и избърса потта от челото на спътника си. Тогава седна зад волана и подкара след фреккойшерите. Тръпки я побиха при мисълта, че тя трябваше да управлява колата. Сега от шофьорските й способности зависеше дали Маддракс ще оживее до следващия ден.

С джипа и гигантските скакалци продължиха пътуването без големи почивки в западна посока. Маддракс многократно се събуждаше от своя полусън. Тогава Аруула разхлаждаше подпухналото му лице и подутите му ръце, докато той отново изпаднеше в безсъзнание.

Едва късно вечерта Борк се разпореди да спрат за отдих.

След като Аруула нагласи палатката, с последни сили Маддракс се домъкна до постелята си и веднага заспа. Варварката междувременно зареди джипа от тубите. За щастие беше забелязала как го правеше Мат и пристъпи много внимателно към работата, защото не беше забравила предупреждението колко опасен можеше да бъде този „бензин“. Знаеше, че преди всичко трябва да внимава да няма наблизо открит огън.

Аруула тъкмо се освободи от празната туба, когато Борк се появи откъм тъмнината.

— Къде са билките, които си обещал на Маддракс? — попита го. — Болестта му все повече се влошава.

— Твоят приятел още утре следобед ще е по-добре — отвърна отхвърленият. — Бендраке знае точно как да го излекува.

Аруула и без помощта на менталната си дарба почувства, че Борк не беше искрен, затова си спести по-нататъшния разговор. Дръзко се върна до палатката, за да разхлади подутото лице на Маддракс. В момента това беше всичко, което можеше да направи за него.

Когато свали униформеното яке и ризата на своя изпаднал в безсъзнание спътник, с ужас установи, че и горната част на тялото му е изцяло подпухнала.

Отчаяно уви Мат във влажни компреси и с мъка го премести върху меки кожи. В момента не можеше да стори нищо повече за него.

Варварката уморено се отпусна върху кожената си завивка. Изпадна в неспокоен сън, изпълнен с кошмари, в които по гробището за автомобили я преследваха фамилията на Борк и маймуночовеците. Скоро Аруула вече не можеше да каже кой е приятел и кой — враг. Когато срещу нея се изправи и уродливият Маддракс, окончателно се затвърди впечатлението, че целият свят се е опълчил срещу нея.

При първото чуруликане на птиците варварката се сепна уплашено. Отначало почувства облекчение, че се е отскубнала от лошите сънища. Но когато се обърна към Маддракс, изведнъж си пожела отново да заспи в дълбок, здрав сън. Уплаши се от вида на спътника си, сякаш Крахак лично беше застанал до нея. Може би щеше да е най-добре черната птица на смъртта да се появи, за да вземе Маддракс със себе си. Защото странното, деформирано нещо, което лежеше до нея, нямаше нищо общо с любимия й спътник.

За момент варварката започна да се надява, че все още е в ноктите на някакъв кошмар, но накрая разбра, че са се оправдали най-лошите й опасения.

Междувременно лицето на Маддракс не само беше подуто, но през нощта и цялостната форма на главата му се беше променила. Челюстта му се беше издала напред, както и веждите, които изпъкваха като издутина над синьозелените зеници. От тях започваше деформираното му, абсолютно плоско чело.

Аруула трескаво смъкна компресите с билки от горната част на тялото му.

И тук беше същата картина! Ръцете, гърдите и гърбът изглеждаха като събрани в себе си и изкривени — освен това цялото тяло беше покрито с гъст рус мъх.

Нямаше съмнение — Маддракс постепенно се превръщаше в един от онези маймуночовеци, срещу които се бяха сражавали в гробището за автомобили!

За момент на Аруула й се прииска да изкрещи от душевна болка, но тогава варварското у нея надделя. Разтреперана от гняв, грабна меча си и изскочи от палатката.

Само на няколко крачки от нея отхвърлените седяха около огъня. Варяха някакви корени, които жените им бяха събрали предишната вечер. Когато Борк видя, че варварката се нахвърли върху него с обнажден меч, остана да си седи спокойно и впери в нея неподвижен поглед.

За момент Аруула почувства силно желание да се успокои и да говори за всичко. Но яростта, която бушуваше в душата й, беше по-силна от гласа на разума.

Със силен вик завъртя меча и го стрелна направо към шията на Борк.

В последния момент го задържа, така че наточеното от двете страни острие остана да потрепва върху брадата му. Острият метал натисна кожата, която се опъна върху гърлото на Борк.

— Наистина няма никакъв начин да се командва духът ти — констатира със съжаление Борк, без да показва и искрица страх. — Духовните ти сили за съжаление ти дават имунитет срещу нашия контрол.

При тези думи у варварката пламна чиста омраза. С мъка потисна желанието си с кратко трепване на острието да изпрати противника си на онзи свят. Но мъртъв, Борк не можеше да й отговори на никакви въпроси.

— Кажи ми веднага какво сте направили с Маддракс — каза задъхвайки се тя, докато се бореше да се овладее. — Той се превръща в един от онези ужасни маймуночовеци.

— Едно достойно за съжаление съпътстващо явление на нашите сили — заяви Борк цинично. — Силата, която ни е дадена от Меетор, когато изпрати от небето великия подарък, ни дава естествено право да властваме над хората. За съжаление робите под наше владичество непрекъснато се връщат назад в развитието си, докато от определен стадий загубваме контрол над глупавите духове. Тогава се обръщат против нас и дори ни преследват, изпълнени с омраза, както можа да видиш в гробището на бръмбарите. Само Бендраке е в състояние да се свързва с нисшите мисли на скимарите, затова трябва да се върнем при нашето племе. Сами сме твърде слаби, за да оцелеем между робите.

Аруула я сърбяха ръцете с един удар на меча си да сложи край на надменността на Борк. Но се овладя.

— Сигурно не се надяваш сериозно, че ще оставя Маддракс и занапред под вашето влияние? — просъска тя презрително. Че сега ще го кача в превозното ни средство и ще ви го оставя тук?

— Няма да направиш това — констатира Борк с делови тон. Все още имаме нужда от вас.

Аруула усили натиска на меча си, докато тънка струйка кръв потече по шията на Борк.

— Ще замина — изръмжа заплашително тя. — И никоя от вашите тъжни физиономии няма да ме спре.

Устните на отхвърления се свиха в подигравателна усмивка, макар че от това разрезът в шията му стана по-голям.

— Това не ни е и нужно!

Преди Аруула да разбере смисъла на думите му, усети как зад нея се надигна някаква тъмна сянка. Тогава две обрасли в козина лапи се впиха в ръцете й ги дръпнаха толкова бързо назад, че тя вече не можеше да стрелне меча си напред. Веднага след това беше запратена грубо настрана.

При подобна ситуация други воини биха се стоварили безсилни на земята, но рефлексите на Аруула бяха тренирани в безбройните битки с тараците и другите врагове. Инстинктивно се превъртя през рамо и използва създалото се при това засилване и след предно претъркаляне с пружиниране скочи отново на крака.

Светкавично се обърна на пети и изви меча в полукръг. Някакво сребристо отражение на светлина избръмча във въздуха точно върху противника й, който стоеше разкрачен пред нея.

Когато позна уродливата фигура, Аруула изпищя ужасена.

Беше Маддракс!

В последния миг промени траекторията на острието, така че профуча съвсм близо до перчема на спътника й. Няколко къси руси къдрици се понесоха към земята, инак Мат не беше ранен.

Още преди Аруула да се съвземе от шока, че Маддракс я беше нападнал, Борк изведнъж застана до спътника й. В ръката на отхвърления беше „Берета“-та, чието тъмно дуло беше насочено към слепоочията на непомръдващия се пилот. Аруула успя да види добре как Борк освободи с палец предпазителя на автоматичния пистолет.

— Кротувай — предупреди я отхвърленият. — Твоят приятел ми показа как функционира гърмящата му ръка.

— Ти си му откраднал оръжието — отвърна с укор Аруула, сякаш това имаше някакво значение.

— Бих могъл да му заповядам сам себе си да застреля — отговори Борк с хладна усмивка. — Разбира се, междувременно той е твърде глупав, за да може да си служи с оръжието.

Маддракс прие хулите по свой адрес без външно вълнение. Намираше се изцяло под духовната власт на отхвърления.

Студената пот по челото на пилота показваше, че му струваше всичките сили въобще да се задържи на крака. Но под контрола на Борк мобилизира и последните си резерви, за да изпълни получените заповеди. Вероятно щеше да бъде послушен на Борк дотогава, докато не се строполи от изтощение.

Аруула наведе оръжието, за да не удължава ненужно мъките на спътника си. За пръв път от времето на нейното детство почувства да напират сълзи в очите й.

— Остави го на мира — помоли тя Борк, без да се срамува от влажния блясък в очите си. Плачеше за Маддракс, не за себе си.

Когато мечът й издрънча на земята, по лицето на отхвърления пробяга тържествуваща усмивка. Всичко беше в неговата власт. Това му харесваше. Наведе се и вдигна меча на Аруула.

— Защо не оставиш двамата на мира? — изкрещя Арак на баща си. — В крайна сметка те ни спасиха живота! Как можеш да им се отблагодаряваш по този начин?

Бърз поглед към околните показваше, че не само синът му не одобряваше действията на Борк. Доран и Корак също го гледаха с неприятно чувство.

— Вие, глупаци, наистина ли вярвате, че можем да се върнем с празни ръце при Бендраке? — изфуча презрително главата на фамилията. — Не, веднага ще ни наругае и позорно ще ни изгони. Затова трябва да му занесем ценен подарък — този чужденец и неговата гърмяща ръка. И тази варварка, която притежава подобни на нашите сили, макар, както се вижда, да не е някоя надарена. Заедно с тях ще можем да се върнем сред нашето племе!

При горчивите му думи членовете на фамилията сведоха поглед. Всички знаеха, че говори истината. Дори и Арак не дръзна да протестира повече.

След като укрепи позицията си на водач, Борк отново се обърна към Аруула.

— Ти ще продължиш да ни следваш с желязното животно — заповяда й с груб тон, който не търпеше никакво възражение. — Корак ще те придружава. Ние ще вземем Маддракс при нас на фреккойшера. Ако предприемеш нещо, което обърква плановете ми, веднага ще убия приятеля ти!

Борк погледна варварката заплашително. Не й оставаше нищо друго, освен да се подчини на разпорежданията му, ако не искаше да застраши живота на Мат. Макар и тази битка да беше загубена, войната все още не е свършила! Щеше да направи всичко възможно, за да освободи Маддракс от властта на отхвърлените.

Ако ще това да е последното нещо в живота й.

Пътуването заедно с Корак премина в ледено мълчание. Макар че Аруула ясно долавяше, че нейният спътник не беше съгласен с действията на шурея си, въпреки това всичките й усилия да започне някакъв разговор останаха безплодни. Корак неумолимо отказваше да отговори на какъвто и да е неин въпрос.

После и варварката стана лаконична, докато най-сетне съвсем замлъкна. Монотонното пътуване, разбира се, късаше нервите й, защото сега имаше предостатъчно време да си изгради във фантазията представата какво ги очаква нея и Маддракс при отхвърлените. Накрая стана толкова нервна, че когато най-после пристигнаха, въздъхна с облекчение.

Селището на племето се състоеше от шепа варосани в бяло кирпичени къщи, които имаха тесни процепи за прозорци, но никакви врати. В построените стена до стена сгради можеше да се влиза само през люкове върху покривите. При вражеско нападение трябваше единствено да се изтеглят поставените отвън дървени стълби и подредените една до друга във формата на подкова къщи се превръщаха в добре защитена крепост.

Ако Матю Дракс беше в пълно владение на разума си, би могъл да каже на варварката, че този начин на строителство напомня на онзи на индианците пуебло в Северна Америка, но вероятно бездруго щеше да й е все едно. Аруула се интересуваше много повече от безбройните скимари, които живееха съвсем мирно в селището. Аруула бързо установи, че неандерталците се бяха подчинили напълно на хората и покорно вършеха най-презряната работа.

Тя паркира „Хамър“-а на открития площад между къщите, непосредствено до фреккойшерите. Незабавно се стече цялото племе, за да се нагледа с удивление на странното й превозно средство, което очевидно не беше обикновено ездитно животно. Бързо се заговори, че Аруула е устояла на духовните сили на отхвърлените, макар и да не е надарена.

Борк се възползва от струпването на хората, за да се появи на сцената. Бързо се покатери върху капака на двигателя на джипа, за да може добре да го види всеки от присъстващите. Около петдесетина отхвърлени го слушаха внимателно как надуто разказва за своите приключения и за донесените подаръци.

Аруула не обърна внимание на приказките му.

Вместо това наблюдаваше учудена как всичките скимари внезапно застанаха апатично между къщите. Очевидно не можеха да мислят самостоятелно и имаха нужда от постоянни указания. Сега, тъй като хората се тълпяха около новодошлите, скимарите изглеждаха като оставени без внимание играчки, които дете е захвърлило в някой ъгъл.

Изведнъж сред възбуденото множество премина някакъв шепот. Страхопочитанието им беше насочено към едър мъж с благородни черти на лицето, на когото всички присъстващи почтително сториха път.

Аруула прецени, че красавецът все още не е видял дори трийсет лета. Въпреки това носеше скъпа верижка от кехлибар, перли и редки минерали, в средата на която се намираше обковано в злато парче камък, какъвто носеха всички отхвърлени.

И без тази надута украса беше ясно, че става дума за вожда. Бендраке излъчваше смесица от арогантност и превъзходство, каквито притежаваха само мъжете, които напълно съзнаваха своята власт.

Макар този тип веднага да й стана антипатичен, Аруула не можеше да отрече харизматичното му излъчване. С дългата си бяла одежда и откритата коса, която падаше до раменете му, Бендраке приличаше no-скоро на градски жрец, отколкото на княз на племе.

Хората с респект отстъпиха крачка назад. Като по някаква безмълвна заповед образуваха шпалир, който водеше направо към капака на двигателя на джипа. Борк скочи веднага долу и се поклони толкова ниско, че носът му почти докосна праха на площада.

— Я гледай ти, ако и това не е познато лице — гавреше се Бендраке със самодоволно хилене. — На какво дължим честта на твоето посещение, отхвърлени?

Борк преглътна презрителната забележка без окото му да мигне.

— Поздравявам те, велики Бендраке — каза той с робска покорност. — Върнахме се, за да те помолим да ни приемеш отново в кръга на твоето племе. Разбрахме, че вървиш по прав път и бихме искали да се поставим под твоята закрила.

Вождът не обърна внимание на молбата, сякаш изобщо не беше я чул. Вместо това мълчаливо провери дали са чисти ноктите му.

— Искате значи да се върнете при нас ли? — попита после с афектиран тон. — Всъщност имаш ли представа колко много ме оскърби твоето бягство? Как да ти повярвам отново? Може би още следващата седмица ще размислиш и пак ще ме изоставиш в беда!

Преди вождът да каже нещо отрицателно, Борк измъкна армейския пистолет от връзката на панталона си и насочи дулото към него.

— Донесли сме ти ценни подаръци, които ще служат на цялото племе — заяви той на Бендраке с гордост. — Това тук е мощно оръжие. Виж сам!

Аруула уплашено извика, когато видя как Борк освободи предпазителя. Преди да успее да се намеси, отхвърленият се завъртя и над главите на тълпата се прицели в един маймуночовек, който беше отдалечен само на десет крачки от него.

Изтрещя изстрел.

Изстреляният куршум се заби в рамото на скимаря, който беше запратен на земята от силата на удара. Отначало множеството се сепна уплашено от трясъка на експлодиращия барутен заряд. Но като видяха ранения скимар, който притискаше лапата си върху раната, избухнаха в смях. Някои зрители дори въодушевено изръкопляскаха.

Борк прие с усмивка израза на одобрение, докато единствен Бендраке не прояви никакво вълнение.

При вида на този недостоен спектакъл на Аруула почти й прилоша. Скимарите бяха третирани от надарените по-зле и от животни. При това зад онези уродливи тела стояха хора, които някога са сполетяни от същите промени като Маддракс.

Варварката си помисли с ужас, че беше убила няколко маймуночовеци, за да спаси Арак. Естествено, не й оставаше нищо друго, защото бездуховните същества щяха да се нахвърлят върху нея. Въпреки това съжаляваше, че се притече на помощ на Борк и фамилията му. Яростта на скимарите, които беснееха на автогробището, очевидно е била справедлива.

Когато ликуването на множеството отново се успокои, Бендраке взе думата.

— Хубава играчка си ни донесъл — обърна се вождът снизходително към Борк. — Но каква полза от това? Ако Меетор искаше да използваме гърмящи ръце, щеше да ни ги изпрати от небето. Не, нашето оръжие си остава духът.

Борк разочаровано втренчи поглед в димящото дуло. Преди да се усети, Бендраке отне автоматичния пистолет от ръцете му. Вероятно вождът не искаше да вижда това опасно оръжие в ръцете на противник. Борк вече се канеше да протестира, когато Бендраке се обърна към Аруула.

— Вместо да вдигаш такъв шум, би трябвало да ми представиш този гост, когото си довел със себе си — упрекна го с неискрена усмивка. — Никога преди не съм виждал такава красота и въпреки това, изглежда, притежава нашите сили.

— Не е надарена! — потвърди разпалено Борк. Веднага разбра, че може би Аруула е желаният подарък, който щеше да направи възможно завръщането на фамилията му в племето. Припряно обясни: — Силите й далеч не са толкова големи като нашите, но има имунитет срещу нашия контрол и не се променя в безмозъчен звяр.

Бендраке пристъпи към джипа и огледа варварката. Ухилен, опипа с поглед всяка педя от закръгленото й тяло.

— Надявам се престоят ти в моето племе да ти хареса — измърка с тон, който вероятно смяташе за прелъстителен. — Домът ми е винаги отворен за теб!

Аруула с най-голямо удоволствие би заплюла вожда в лицето, но знаеше, че трябва да сдържа чувствата си. Насилието в момента не би й помогнало с нищо. Не, тя трябваше да действа разумно, точно както би го сторил Маддракс.

— Благодаря много за поканата — отвърна Аруула с усмивка, която беше поне толкова снизходителна, колкото хиленето на Бендраке — гадно. — Но, мисля, че спътникът ми ще е против това да споделям постелята си с някой друг.

Устните на вожда се извиха нагоре в подигравателна усмивка, когато погледна към русия скимар, който все още киснеше върху фреккойшера.

— Скоро ще установиш, че приятелят ти никога вече няма да е този, който е бил някога — изкиска се тихо Бендраке. — Все някой ден ще се наситиш на грухтенето му и тогава ще си потърсиш спътник, който носи у себе си същата дарба като тебе. Някой, който е силен и когото можеш да погледнеш. Щом работата стигне дотам, ще дойдеш при мен. Но не ме карай да чакам прекалено дълго, защото може би вече няма да те искам!

С тези думи вождът се обърна и се върна у дома си. Изобщо не погледна към Борк, което последният сметна, че означава приемането им отново в племето. Въодушевен се обърна към фамилията си, но никой от тях не споделяше радостта му.

А Аруула, напротив, стоеше като вкаменена в джипа.

„Маддракс никога вече няма да бъде такъв, какъвто е бил някога! — отекваше в мислите й. — Не, това не бива да стане. Трябва да има някакъв път за връщане назад. Та аз го обичам!“

Главата й отчаяно се оброни върху волана.

Когато Аруула отново вдигна очи, тълпата пред превозното средство се беше разпръснала. Макар че някои от надарените все още любопитно поглеждаха към нея и фамилията на Борк, повечето жители на селото предпочетоха да обсъждат последните събития между четирите стени у дома си.

— Добре ли си вече? — прозвуча плах глас до нея. Беше Арак, който я гледаше виновно.

— Съжалявам, че си толкова тъжна — извини се той. — Ако не беше ме спасила, това нямаше да се случи!

— Не е твоя вината за онова, което става тук — утеши го варварката, която полека-лека възвръщаше старите си сили. Пъргаво скочи от колата и жадна за дела, заглади кожената си дреха. Трябваше да действа по възможност най-бързо, преди състоянието на Маддракс да стане още по-критично.

Варварската част у нея естествено би грабнала меча, но, първо, Борк беше прибрал оръжието й и, второ, трябваше да узнае още много неща за това странно племе, преди да предприеме нещо.

— Всъщност смяташ ли, че е справедливо да превръщате хората в такива уродливи същества, за да ги държите като роби? — попита тя Арак.

Юношата поклати гузно глава.

— Преди сме живяли в мир с ненадарените — защитаваше се той със запъване. — Когато прадедите на нашите бащи получили небесния подарък, не знаели, че могат да навредят на други хора, когато влияят върху мислите им, с цел да вършат по-изгодна търговия. Другите племена обаче скоро забелязали, че се променят, ако прекарват твърде дълго в наша близост. Започнали да ни избягват и така сме се превърнали в отхвърлени. Нашето племе живеело поколения наред необезпокоявано в голямата яма, която Меетор изкопал за нас. Само избрани можели да напускат района на нашето племе, за да търгуват в околните селища. Тези надарени трябвало да се закълнат, че няма да използват дарбата си в присъствието на хора.

— Така е било редно — потвърди Аруула. — Защо не сте продължили и занапред да се придържате към това правило?

— Защото се родил Бендраке! — каза рязко момчето, преди да продължи: — От всички надарени той притежава най-големите способности, които някога са съществували. Силата му е толкова голяма, че мнозина го смятат за Зигваан, който ще ни заведе скоро в редиците на Меетор, а може би дори и до Вудан. Бендраке от години вече е на мнение, че е наш дълг да използваме по-добре дара на боговете. Само ако подчиним ненадарените, ще получим просветление и ще бъдем приети сред войнството на Меетор.

Аруула размисли за миг дали да не разкаже на ентусиазираното момче, че нейното племе също смяташе Маддракс за Зигваан. Но не искаше да прекъсва словоизлиянията на Арак. Въпреки това се запита какво би станало, ако и Маддракс беше злоупотребил с властта си като този обзет от мегаломания вожд.

— Преди две луни Бендраке наложи в племенния съвет да потеглим към равнината, за да покорим жителите на околните села — продължи да обяснява Арак. — Благодарение на нашата дарба успяхме да подчиним на волята си няколко села. Но хората се връщаха много по-назад в развитието си, отколкото предполагахме. Мозъците на тези маймуночовеци са толкова примитивни, че вече никой не може да ги озаптява. Само Бендраке може да ги държи под контрол. Ако не беше той, тук робите не биха се разхождали така мирно.

Изведнъж гласът на Арак се снижи в някакъв шепот.

— Баща ми смята, че постоянният контакт с тези примитивни духове въздейства на Бендраке. През последните седмици той ставаше все по-брутален и непредсказуем. Затова избягахме. Но ти видя как си изпатихме.

— Вината за това си е ваша — отвърна сурово Аруула. — Та хората се променят само поради това, че им налагате волята си! Ако се държите нормално, никой няма да се превърне в такъв мутирал звяр!

— Но дарбата ни е дадено от боговете право — протестира възмутено Арак. Обаче под укорния поглед на варварката фасонът му бързо се смачка. Замислено се почеса по главата и отговори: — Вероятно имаш право. Но е трудно да се разделиш със старите си привички, особено, ако са толкова удобни. Ти никога ли не си използвала дарбата си, за да направиш живота си по-лесен?

— Сигурно — призна Аруула. — Но за щастие дарбата ми не е достатъчно силна, за да мога истински да злоупотребявам с нея. При вас нещата са други. Трябва да се отклоните от пътя на Бендраке, инак рано или късно това ще ви докара нещастие.

Арак поклати тъжно глава, като погледна към семейството си, което тъкмо влизаше в стария си дом.

— След като безславно се върнахме обратно, скоро никой няма да се изправи срещу Бендраке — предсказа той.

Аруула кимна.

В този момент й стана ясно, че трябва да бяга с Маддракс колкото е възможно по-скоро. Противно на надеждата й в това селище нямаше лек за него. Затова беше най-добре да го освободи от вредното влияние на надарените.

В крайна сметка Маддракс се беше превърнал в маймуночовек, защото не искаше да придружи отхвърлените. Затова Борк го подчини на духовния си контрол и така отприщи регресивното му развитие.

След като фамилията на Арак стигна до племето си, Маддракс — или онова, в което се беше превърнал — седеше оставен без внимание до джипа. Ако тя помъкнеше със себе си русия скимар, може би все още съществуваше някакъв шанс! Може би той щеше отново да се върне към първоначалния си вид, ако не е изложен на вредното влияние на Борк!

Ала когато Аруула видя тъпия поглед, с който Маддракс се беше вторачил в праха пред ботушите си, надеждите й се изпариха във въздуха. Но сега не биваше да губи кураж, а трябваше да действа.

— Сигурно вече липсваш на родителите си — обърна се тя към Арак. — Най-добре иди при тях. Ще те посетя по-късно, когато намеря квартира за себе си и за Маддракс.

Момчето, изглежда, се досещаше какво възнамеряваше да прави тя. Ако тъй или иначе не го четеше в мислите й, вероятно това беше изписано на лицето й.

— Надявам се, някога да се видим отново — прошепна той тъжно, преди да си тръгне.

Аруула трескаво заобиколи джипа и улови за ръка апатичния Маддракс.

— Хайде, ела — прошепна тя. — Трябва да изчезваме оттук.

Русият скимар само я погледна неразбиращ и изгрухтя.

Аруула се опита след това да използва вътрешната си дарба, за да му заповяда да се качи в джипа. Маддракс само поклати глава и отново изгрухтя.

Силите на Аруула далеч не бяха толкова големи, колкото тези на отхвърлените. Следователно не й оставаше нищо друго, освен отново да го дърпа за ръката и да го тика към мястото до шофьора.

Маддракс се противеше недоволен.

— Ела де, не се превземай — тихо го ругаеше, докато се притискаше към него, за да го накара да върви.

Изведнъж уродливото му тяло се раздвижи, но не така, както се беше надявала Аруула. С грухтене вдигна ръце и започна да барабани по гърдите си. При това се озъби и я погледна агресивно.

Аруула тихо изруга. Нервно се огледа дали някой от стоящите наоколо не е забелязал шумното държание на спътника й. Тогава съгледа сенките на трима мъже, които се изправиха заплашително пред нея.

Борк ехидно й се хилеше.

— Сигурно не си си помислила, че сме те забравили?

Бендраке седеше унесен върху черния си трон от благородно дърво. Мислите му кръжаха все около красивата варварка, която беше видял навън. Най-сетне ново лице в обкръжението му, а при това и красиво!

Вождът познаваше достатъчно добре жените от своя народ и онези, които искаше да има, вече бяха споделили постелята му. В крайна сметка съответната спътница се радваше на престижа, че е първата дама на племето. Затова би могъл да си избере всяка, която пожелае — също и онези, които бяха здраво обвързани с брак.

Но на Бендраке жените от неговия народ му бяха скучни. Нужно му беше нещо ново — някакво предизвикателство. И всичко това олицетворяваше Аруула, която дори дръзна да му се противопостави.

Естествено за него щеше да е шега работа да прекърши съпротивата й и за дългите й коси да я замъкне в леглото си. Но това би било поведение на варварин — а той, напротив, беше вожд на надарените! При него жените идваха по собствена воля.

Но кой ли знаеше още колко време тази Аруула ще се превзема? Не искаше повече да я чака, искаше да я има веднага!

Докато Бендраке все още умуваше дали да излезе навън, за да доведе варварката насила, и ето, че Борк вече я избутваше през изградения в покрива вход. Тя с пружиниране се изправи на пода, докато Борк бързо заслиза по стълбата.

Когато Аруула беше доведена при него в момента на най-силното му желание, Бендраке разбра, че това е знак на Меетор! Не можеше да е някаква случайност, че тази красавица беше неуязвима за превръщането в някакъв грухтящ, покрит с козина звяр. Не, тя беше избрана от съдбата да властва заедно с него!

Шумове откъм покрива отклониха Бендраке от мислите му! Лицето на вожда се смръщи, когато видя, че Доран и Корак въведоха покрития с руса козина маймуночовек. Какво ли целеше Борк с това?

Без колебание Бендраке използва дарбата си, за да проникне в мислите на отцепника. Борк инстинктивно се опита да екранира духа си, но срещу превъзхождащата сила на вожда не успя да го направи.

За някакво мигновение душевността на Борк беше извадена навън. Бендраке успя да види колко много го презира неговият подчинен, но той отдавна го знаеше. Интересуваше го само какво се е случило преди малко. Жадно гълташе информация, докато Борк се съпротивляваше на замаяността в главата си.

Бендраке се обърна с хилене към варварката. В очите му припламна огънят на начеващата лудост, когато изръмжа:

— Тъй значи, предпочиташ да избягаш с този вонящ вързоп козина, вместо да заемеш мястото, което ти се предлага в моя световен ред? Мисля, че е време да си изясним отношенията.

Без да сваля поглед от варварката, главатарят посочи Доран и Корак.

— Вие двамата — заповяда им, — убийте този скимар!

Двамата мъже, към които се обърна, се поколебаха за момент, защото в края на краищата дължаха живота си на Маддракс. Но когато Бендраке им напомни с повелителния поглед на пламналите си очи, не се осмелиха повече да се противят. Мълчаливо извадиха тесните ножове, които носеха в коланите си. Тогава пристъпиха към апатичния скимар, който стоеше между тях без да помръдне.

Аруула не вярваше на очите си, когато чу от устата на вожда заповедта за убийството. Но като видя да проблясват острите ножове в ръцете на мъжете, нахвърли се с бесен рев върху лицето, което беше причина за бруталния терор, който цареше над това село.

Върху Бендраке.

Вождът само я погледна скучаещ, когато скочи срещу него с прострени напред ръце, за да ги впие в гърлото му. Още преди връхчетата на пръстите й да докоснат шията му, той я накара да почувства силата му.

Без външно напрежение събра силите си и ги запрати като светкавица в духа й!

Аруула изкрещя страдалчески, когато в черепа й трепна режещата болка. Замаяна се олюля назад. Тогава изведнъж почувства как някаква невидима сила я грабва и запраща в помещението.

Аруула протегна инстинктивно ръце, за да смекчи падането си, преди да се стовари върху някакъв дървен стол, който от удара се пръсна на парчета. Със стон се претърколи върху отломките. Цялото й тяло гореше, сякаш часове наред я бяха шибали с камшик. Невъзможно беше тази болка да се дължи само на падането.

Когато чу смеха на Бендраке, вече знаеше, че той именно непрекъснато подклажда горенето, докато накрая й се стори, че цялото й тяло е в пламъци.

Аруула отчаяно се бореше да потисне измъчения стон, защото не искаше да позволи още един триумф на този звяр в човешко тяло. Но болките ставаха все по-силни, сякаш я изгаряха жива.

Накрая вече не издържаше. От изтерзаните й устни се изтръгна болезнен вик.

Ако се беше надявала, че Бендраке ще намали мъченията, видя се излъгана. На вожда твърде много му харесваха мъките й, за да я остави на мира. Искаше да се наслади докрай на властта, която имаше над нея, и завинаги да й посочи мястото, което трябваше да заеме под него.

Аруула междувременно се беше отказала от гордостта си и крещеше с пълно гърло, за да не полудее от болка.

— Моля те, престани — чу се гласът на Корак. — Тя спаси живота на племенника ми!

Веднага след това Борк и Доран също се застъпиха за варварката, но Бендраке отвърна на молбите за милост само с пренебрежителен смях.

Не, съвсем не беше приключил с урока си. Мат следеше без видимо вълнение как Аруула беше запратена в другия край на помещението. Не чувстваше нито състрадание, нито любов към тази жена, защото празният му дух беше чужд на каквито и да било емоции, които излизаха извън границите на чистите инстинкти. Дори елементарните му желания бяха изтласкани от заповедите, които непрестанно го бомбардираха. „Ти нямаш собствена воля. Ти се подчиняваш, само на Бендраке и на племето на надарените…“

Но когато видя как Аруула измъчено се въргаляше по пода, вътре в него беше докосната някаква струна, за която смяташе, че е отдавна изгубена. Внезапно веригата на командите, която парализираше волята му, се разкъса.

„Това е Аруула, моята спътница. Някой й причинява мъка!“

По-нататък не можа да продължи мисълта си. Но това беше достатъчно. Яростта, която кипеше у него като нажежена лава, стори достатъчно място за агресивността му. Искаше да накаже мъжа, който изтезаваше спътницата му.

Гола омраза се надигна в жилите на Мат и разкъса магията. С животински рев се нахвърли върху Бендраке.

Вождът беше дотолкова зает да инквизира Аруула, че остана напълно изненадан от нападението на скимаря. Преди да успее да концентрира духовните си сили за отразяване на атаката, Матю вече беше го сграбчил за бялата ленена одежда и го беше блъснал в намиращия се зад него трон.

Бендраке усети как при удара в дървения ръб едно от ребрата му се счупи. Преди скимарят да успее да продължи да го държи в отбрана, Бендраке проникна в обраслия с козина врат и запрати болките от счупеното си ребро директно в мозъка на противника.

В кръвожадната си лудост помраченият дух на Мат не обърна внимание на пренесените със силата на мисълта болки. Фучащ от ярост, протегна лапи, за да смели лежащия под него вожд.

Тогава Бендраке усили стократно телепортираната енергия и я вкара директно в нервната система на скимаря. Мат отпусна с вой противника си и отскочи нагоре. Отчаяно тръскаше глава натам-насам, за да се отърве от адските мъки, които бушуваха в черепа му.

Бендраке не му даде никаква почивка, а немилостиво увеличи силата, с която въздействаше на непокорния маймуночовек. Вождът ровеше като с железни нокти в мозъчните гънки на скимаря, който беше разтърсен от неконтролирани гърчове.

Мат със задъхване се строполи на колене, докато горната част на тялото му потрепваше все по-силно. Кръв бликна от носа му и се разпръсна като ситен дъжд на пода пред него.

Доран и Корак се обърнаха ужасени, защото с право се опасяваха, че ей сега ще се пръсне черепът на нещастната жертва.

Бендраке, напротив, нададе вряскащ смях.

Манията за величие го обзе окончателно. Искаше тук и сега да направи такава демонстрация на сила, която завинаги да покаже на всеки член на племето, че няма да търпи никакви възражения.

И искаше да даде воля на своята кръвожадност.

Бендраке беше стигнал до такова разрушително опиянение, че съвсем не забеляза как Аруула се съвзе от атаката му.

С мъка се надигна от останките от стола. Когато видя, че Маддракс се бори със смъртта, жизнените й сили рязко се възвърнаха. Инстинктивно посегна към някакво парче дърво в краката си и скочи срещу Бендраке. Едва сега забеляза, че държи в пръстите си отчупен крак от стола, който едва ли можеше да се използва за бойно оръжие.

Тогава стигна до вожда, който продължаваше изцяло да се концентрира, за да усили още повече натиска върху черепа на Маддракс и, изглежда, изобщо не я забеляза.

Когато най-сетне нервно изви глава, беше твърде късно.

Аруула удари с разкъсания край на крака от стола и го заби в гърдите на вожда.

Точно там, където се намираше сърцето му! Бендраке с хъркане политна назад. Духовната му атака рязко спря. Втренчи объркан поглед в дървения клин, който стърчеше от горната част на тялото му. Бялата ленена одежда около прободеното място се оцвети в тъмночервено. Едва когато с все по-усилващия се кръвоизлив животът му го напускаше, изглежда, забеляза, че Аруула го е нападнала.

С луд вик, Бендраке скочи и се хвърли срещу противницата си. Макар и вече да беше на прага на смъртта, впи пръсти в раменете й и я събори на пода. Аруула инстинктивно го сграбчи за гърлото, за да го отърси от себе си, но смъртната агония вля на противника й още веднъж нечовешки сили.

Отчаяна, Аруула стисна веригата на амулета върху шията на Бендраке и я усука, за да го лиши от въздух, но вождът се бореше с неотслабващи сили и изглеждаше, че устоява на всичките й усилия. Едва след упорита борба пръстите му се свиха конвулсивно и изкривеното от лудостта лице се килна безжизнено настрана.

Сега най-сетне варварката успя да се освободи от хватката му. Тъкмо искаше да хвърли настрана разкъсаната верига, когато Маддракс дойде при нея със залитане и се строполи в обятията й. Хлипайки, прегърна своя любим, който дори с помрачения дух на скимар беше разбрал неволята й и се застъпи за нея. Сега отхвърлените нека правят с нея каквото щат. С воин като Маддракс до себе си би тръгнала щастлива към смъртта.

Борк и другите мъже всъщност нямаха вид на такива, които искат да отмъстят за смъртта на вожда си.

По лицата им no-скоро се четеше страх. Не от разгневената варварка, която, изтощена, клечеше на пода, а от нещо, което през всичките изминали седмици ги възпираше да се изправят срещу Бендраке.

Когато първите писъци от страх стигнаха до ушите им, знаеха, че са се потвърдили най-лошите им опасения.

— Скимарите! — каза със задъхване ужасеният Корак. — След смъртта на Бендраке никой вече не може да ги контролира. Ще унищожат всички ни.

През тесния процеп на прозореца Аруула погледна навън към площада, на който се разиграваха ужасни сцени. Робите навсякъде се бяха пробудили от летаргията си и сега си отмъщаваха на своите мъчители. Отхвърлените бягаха презглава наоколо, за да избегнат лапите на маймуночовеците, но някои не бяха достатъчно бързи.

Аруула успя да види как трима скимари нападнаха една жена и я убиха с голи ръце. Друг един сграбчи за краката червенокосо момче и разби главата му от стената на къщата.

Никой не се притече на помощ на изпадналите в беда хора, защото всеки се стремеше да запази първо собствения си живот. Който беше достатъчно бърз, покатерваше се на някой от покривите на къщите и изтегляше стълбата, който пък беше твърде бавен — заплащаше с живота си.

Сигурно щеше да има много повече жертви, ако маймуночовеците действаха координирано, вместо да спорят за главите на мъртвите. Аруула се озадачи защо скимарите посягаха към мозъците на жертвите си. Дали не се ръководеха от инстинкта си? Дали в главите на отхвърлените нямаше нещо, което можеше да върне мутацията им в обратна посока?

Докато варварката беше потънала в мисли, Борк грабна „Берета“-та, която беше на пода до трона на Бендраке. Отхвърленият трескаво търсеше възможност за бягство.

— Трябва да излезем на покрива и да потърсим семействата си — реши най-сетне той и започна да изправя стълбата. Доран и Корак го последваха, но последният се спря още веднъж на стъпалото и се обърна.

— Хайде, идвай де! — извика към Аруула.

Варварката беше изненадана, че той, видите ли, се е загрижил за нея, но не беше готова да остави сам изпадналия си в безсъзнание спътник. Без да обърне внимание на настояванията на Корак, сложи Маддракс в скута си. Когато отпусна ръката си от главата му, направи невероятно откритие! Мястото, където беше притиснала дланта си върху слепоочието му, отново изглеждаше нормално!

Отначало помисли, че очите й са й изиграли номер. Но нямаше никакво съмнение. От окосмена топка месо лявото му ухо си беше възвърнало първоначалната форма!

Тя отвори ръката си и погледна верижката с амулета, която беше откъснала от Бендраке.

Регресивното развитие можеше да се дължи само на амулета!

Едва сега на Аруула й направи впечатление, че камъкът в ръката й беше странно топъл на пипане и леко я гъделичкаше. Когато стисна отломъка между палеца и показалеца си, почувства ясно как вибрира без външна намеса.

От него излизаше някаква тайнствена сила!

— Идвай най-сетне — настоя Корак, който беше пристъпил до нея. — Трябва да сложим край на враждата помежду си и да се защитаваме заедно срещу тези зверове. Ти си добър воин.

Значи натам духаше вятърът! Но човекът имаше право.

Аруула кимна.

— Помогни ми да изнесем Маддракс нагоре — настоя тя.

Корак я погледна невярващ. В крайна сметка Мат се беше превърнал в неконтролируем неандерталец.

— Знам как можем да му върнем първоначалния вид — обясни лаконично Аруула. — Сега най-сетне ми помогни да го вдигнем.

Корак се подчини, защото нямаше време за дълги спорове. Заедно довлякоха изпадналия в несвяст скимар до стълбата, която водеше към покрива, и с мъка го измъкнаха до люка. Борк стоеше на края на покрива и непрекъснато стреляше по маймуночовеците, които се тълпяха пред къщата и гледаха втренчено нагоре, крещейки и размахвайки юмруци. Но бяха твърде много, за да може да избие всички оттук. Освен това мунициите в оръжието бяха ограничени, доколкото беше известно на Аруула.

— Престани! — смъмри тя бясно стрелящия човек. — Не бива да изпразваш докрай огнената ръка! И по-късно ще ни потрябва.

Борк само кимна намръщено. Аруула пристъпи до него на края на покрива. Под краката й се разкри картина на ужасите. Навсякъде лежаха обезглавени трупове на жители на селото. Варварката преброи почти двайсет мъртви. Това беше кажи-речи половината племе. Но повечето отхвърлени все още бяха твърде шокирани, за да осъзнаят размера на загубите.

Големият кръвен данък, изглежда, беше посмекчил и агресивността на маймуночовеците, защото сега се бяха събрали около фреккойшерите. Гигантските скакалци ровеха неспокойно с мощните си задни крака, когато внезапно бяха заобиколени от всички страни, но въжетата, за които бяха завързани, им пречеха да избягат. Тогава цялата орда маймуночовеци се нахвърли и сляпо заудря по покритите с козина тела. Фреккойшерите нададоха уплашени пискливи звуци, когато паднаха на земята и бяха изпотъпкани от безброй боси крака.

Аруула отвърна поглед от ужасяващата гледка. Предпочиташе да се погрижи за Маддракс, докато враговете им даваха време за отдих. Беше само въпрос на време, когато отново щяха да посветят вниманието си на оцелелите.

Аруула притискаше амулета върху различни части от тялото на изпадналия в безсъзнание Маддракс — и всеки път стигаше до едно и също заключение: каменният отломък имаше лечебен ефект, при който мутацията претърпяваше обратно развитие.

Всъщност скоро стана ясно, че силата на черния отломък е твърде малка, за да върне Маддракс напълно и трайно в някогашния му вид. Но може би амулетът щеше да е достатъчен, за да го извади от състоянието на несвяст, в което изпадна след атаката на Бендраке.

Аруула постави камъка на челото на спътника си. После извади триъгълна кърпа от страничния джоб на камуфлажния му панталон и я завърза около главата му, за да не се загуби отломъкът.

— Вярваш ли, че това ще помогне? — осведоми се Арак състрадателно.

Момчето беше успяло да се спаси с майка си върху един от другите покриви и по съседните къщи дотича до баща си.

— Малко — отговори Аруула. — За да се излекува, ще имам нужда от по-голям амулет.

— Подаръкът на боговете е много по-голям — заяви разпалено момчето. — Пет пъти по-голям, отколкото мога да обхвана с ръце!

— Това… нещо, което е паднало при вас от небето, значи е камък? — осведоми се Аруула.

— Така изглежда външно — потвърди Арак. — Но подаръкът е по-различен от всеки друг камък, който някога съм виждал. Цветът му е такъв, какъвто няма да срещнеш никъде! И е много по-тежък и по-твърд от обикновен камък. Бащите ни с големи усилия го откъртили и докарали до нашето селище.

Варварката се почеса замислено зад ухото си.

— Колко голяма е тази светиня? — попита тя.

Арак вдигна ръцете си нагоре и ги задържа малко над главата си.

— Приблизително толкова широк — обясни той, — но много висок и тежък. Никакъв фреккойшер не можеше да го носи, затова го оставихме.

Аруула отиде до края на плоския покрив и посочи надолу.

— Ще може ли да се хване в джипа? — попита тя.

Момчето кимна.

— Ако се постави изцяло върху него. Защо толкова се интересуваш?

— Ако докараме светинята тук, може би ще успеем да възвърнем предишния вид на Маддракс и на останалите хора обясни Аруула.

Арак повдигна скептично рамене.

— Щом така смяташ. Но как ще минеш покрай онези долу?

На двора вече неколцина скимари бяха насочили вниманието си към нея и се удряха предизвикателно в гърдите. Аруула отново се върна в средата на покрива, но там беше посрещната от злобните погледи на отхвърлените. Ако Борк и фамилията му не бяха се застъпили за нея, отдавна щяха да я изхвърлят от къщата.

Аруула знаеше, че никой от присъстващите не тъгува за Бендраке. Антипатията, която чувстваха към нея, се подхранваше преди всичко от страха, който изпитваха от освободените роби.

За щастие при първата си атака не бяха успели да пленят никоя стълба, затова засега хората бяха на сигурно място на покривите. Но беше само въпрос на време, докато маймуночовеците намерят някакъв друг начин да се изкачат при тях. Тогава щеше да се наложи отхвърлените да избягат в къщите си, в които щяха да попаднат като в капан.

Надарените имаха една-единствена възможност за съпротива срещу маймуночовеците. Събираха се на големи групи, за да обединят духовните си сили. Използваха ги, за да вдигнат някой от скимарите във въздуха или да го запратят срещу някоя стена. Най-често маймуночовеците успяваха сръчно да се захванат за нещо, само от време на време някой от тях си счупваше по някоя кост.

Въпреки това не се уплашиха от тези невидими атаки. Вероятно изчакваха настъпването на нощта, за да могат незабелязано да превземат покривите. Тогава нямаше защо да се страхуват и от гърмящата ръка, с която Борк непрекъснато стреляше надолу, но рядко улучваше нещо. Аруула не знаеше колко патрона има в пълнителя, но без съмнение скоро щяха да свършат. И тогава…?

Тогава Борк отново застана на края на покрива и стреля в един неандерталец, който скачаше върху джипа.

— Остави! — смъмри го Аруула. — Накрая ще улучиш корема на джипа и ще предизвикаш експлозия!

Борк отпусна ръката с оръжието и я погледна любопитно.

— Експлозия ли? Какво е това?

— Нещо много лошо — отвърна мрачно варварката, защото вече на два пъти беше свидетел на ефекта от пластичния експлозив, с който Маддракс уби един тарашки крал и събори кулата на една аерогара.

Тогава погледът й попадна върху тубите с бензин, които се намираха върху багажника, без да са вързани. Изведнъж през ума й мина предупреждението на Маддракс, спомни си картината от неговите мисли. Варварката бързо схвана, че в тяхната ситуация бензинът можеше да им е от полза.

— Можете ли с вашите духовни сили да донесете тук на покрива един от онези сандъци? — попита тя Борк.

— Ако се обединим всички, сигурно — обясни той с акцент на дълбоко убеждение. — Но защо да го правим?

След като Аруула го убеди, че тубата ще им осигури оцеляването, той бързо се залови да сформира голяма група, която трябваше да обедини силите си. Варварката инструктира междувременно Арак да донесе на покрива някои предмети от домакинството и при този удобен случай да вземе и меча й от жилището на Борк.

Отхвърлените се заеха усърдно за работа. Макар и никой от тях да не знаеше съвсем точно за какво става въпрос, бяха окрилени от надеждата, че съществува още един шанс за спасяването им.

Оцелелите възрастни образуваха тесен кръг и концентрираха силите си в Борк, който събираше енергията и невидимо я насочваше надолу. Отначало изглеждаше като че ли нищо не се случва. Но тогава Аруула видя как най-горната туба рязко се раздвижи. Издигна се на около педя, после започна да трепери и с дрънчене се стовари обратно върху намиращите се под нея нейни ламаринени посестрими.

— По дяволите! — изруга Борк. — Това нещо е наистина тежко.

Въпреки това веднага опита още веднъж. Варварката виждаше как по челото му се показаха едри като перли капки пот, а жилите на шията му се издуха и запулсираха.

При втория опит тубата се плъзна над края на багажника. Преди да падне на земята, внезапно беше подета нагоре. Тежкият съд отново започна да потрепва, после положението му се стабилизира и бавно се понесе към редицата къщи.

Неколцина скимари понечиха да уловят странния обект, но той продължи да се рее във въздуха далеч над главите им.

Малко преди тубата да стигне до края на покрива, Борк беше обзет от пристъп на слабост. Тубата веднага потъна надолу. Той с отчаяно усилие предотврати падането, но не успя да вдигне отново тежкия предмет.

Отдолу вече се бяха приближили няколко маймуночовеци, които скачаха във въздуха, за да хванат носещото се във въздуха нещо. Тогава Аруула се наведе от покрива и сграбчи дръжката на тубата. С бързо дръпване изтегли нагоре ценния съд и го прехвърли през билото на стената.

Зад нея Борк се свлече с въздишка върху покрива. С крайчеца на очите си Аруула отбеляза как Цила се грижи за изтощения си мъж. Варварката замъкна тубата при глинените гърнета, които Арак беше насъбрал в кухните. С опитни движения отвори капачката. Неколцина от стоящите наоколо мъже се намръщиха, когато силната миризма на бензин стигна до носовете им.

Аруула нямаше време да се занимава с подобна изтънченост. Бързо напълни запалителната течност в няколко кани. Макар че внимаваше, не успя да попречи малко от течността да се разлее наоколо. Но това не я смути. Грижливо затвори тубата отново.

После взе две кани и с тях напълни една амфора, чието гърло беше твърде тясно за непосредствено пълнене. Благодарение на точната струя от чучура на каната този път не се разля нито капка.

След като повтори няколко пъти манипулацията, пред нея стояха почти двайсет пълни гърнета. Междувременно Арак беше донесъл пълен наръч слама. Варварката запуши гърлата на всичките съдове със сухите стебла, които стърчаха от амфорите като отрязани букети. Със задоволство огледа работата си.

„По-добре не би го направил и Макгайвър“ — повтори тя заклинанието на Маддракс.

Междувременно беше настъпил сумрак. Хората гледаха страхливо надолу, където скимарите се събираха за последната атака.

— Всъщност каква е ползата от цялото това плискане? — изкрещя изведнъж някаква червенокоса жена, която беше загубила контрол над нервите си. — По-добре да бяхме измислили някакъв план за бягство, отколкото да наблюдаваме езическите ритуали на тази дивачка.

Аруула не обърна внимание на крясъците на жената. Вместо това вдигна една пълна амфора и посегна към факлата, която Арак държеше запалена. Въоръжена по този начин, пристъпи към края на покрива. С бързо движение запали краищата на сламата. Тогава се засили и запрати глиненото гърне долу, непосредствено пред краката на събралите се скимари.

Сега щеше да стане ясно дали идеята й ще сработи, или само беше губила времето на отхвърлените.

Амфората се разби на парчета върху утъпкания терен на пазарния площад. Излелият се бензин незабавно се запали от горящата слама — и експлодира в гигантско огнено кълбо.

Маймуночовеците уплашено се отдръпнаха назад и избягаха в най-отдалечения ъгъл на площада. На някои от тях дори им беше опърлена козината. Инстинктивно се завъргаляха в праха, за да загасят пламъците. Макар и да не получиха сериозни наранявания, болката всели в тях адски страх.

— С тези запалителни бомби за известно време ще можете да държите скимарите на разстояние — обясни Аруула на отхвърлените. — Трябва да удържите докато докарам тук жертвения ви камък. С него ще успеем да превърнем неандерталците обратно в нормални хора.

— Ти сигурно искаш да офейкаш? — иронизира я червенокосата, която се беше усъмнила и в смисъла на запалителните бомби.

— Не се страхувай — отвърна хладно варварката. — Ще се върна обратно. Не заради вас, а за да помогна на Маддракс и на другите хора, които вие сте покорили насила.

Сред отхвърлените настъпи неловко мълчание. Този следобед бяха принудени по ужасен начин да разберат, че с действията си сами са си докарали нещастието.

— Арак ще дойде с мен — обърна се Аруула към фамилията на Борк. — Трябва да ми показва пътя до старото ви село.

— Добре — съгласи се Цила. — Така поне момчето ще се спаси, ако не се върнеш навреме. Но как ще избягаш оттук? Фреккойшерите се приземиха в коремите на скимарите.

— За щастие джипът не става за ядене. Но вие трябва да ме прикривате с огън, за да стигна до него — отговори Аруула. Не подозираше колко точно беше улучила смисъла на думите…

Нощта с новата луна се беше спуснала като черно покривало над къщите, въпреки това Аруула успя на светлината на факлите да различи контурите на джипа. Пред превозното средство се поклащаха натам-насам тъмни фигури, чиито очи отразяваха светлината на неспокойния пламък. Почти изглеждаше като че ли маймуночовеците се досещаха, че тя е намислила нещо. Аруула здраво стисна ножницата на меча си. Беше добре отново да усети в ръката си вярното си оръжие.

— Сега — прошепна варварката, докато с лявата си ръка протегна факлата към седналите мъже.

Доран и Корак запалиха сламата в своите амфори. После ги засилиха и запратиха запалителния комплект наляво и надясно от пътя, който водеше към джипа. С фучене се запали разпръснатият наоколо бензин, който освети двора по призрачен начин.

При вида на пламъците маймуночовеците веднага се пръснаха на всички страни.

Площадът още не беше се опразнил напълно, когато Аруула скочи долу и се изправи на твърдата земя. С меча в дясната ръка и с факлата в лявата се понесе бързо към джипа, следвана плътно от Арак.

Двамата бегълци вече бяха изминали половината от пътя, когато ги забелязаха първите скимари. Веднага приматите нададоха адски рев, за да насочат вниманието на събратята си към враговете. Но преди още да се формира някаква атака, непосредствено пред краката им полетяха две други запалителни бомби. Заслепени, скимарите се отдръпнаха назад, вместо от безопасно разстояние да заобиколят пламтящите локви.

Придружена от яростния вой на приматите, Аруула стигна до джипа, в който се метна със скок откъм мястото до шофьора. Хвърли меча на задната седалка, забалансира сръчно върху седалките и с факлата описа полукръг, за да освети наоколо.

Внезапно един маймуночовек, който се беше спотаил в мрака откъм мястото на шофьора, се изправи. С грухтене скочи и се улови здраво за горния ръб на вратата.

Тъкмо искаше да скочи в джипа, когато Аруула тикна горящата факла в гърдите му. Сивата козина със съскане се омаза като черно стърнище. Приматът с вой се хвърли назад. Стовари се на земята и завъргаля трескаво горната част на тялото си в праха, за да загаси пламъците.

Неколцина от събратята му, които също искаха да се нахвърлят на джипа, се поколебаха при вида на тази гледка. Аруула хвърли факлата в краката им и се наведе над ключа. Въпреки треперещите си ръце беше й необходим само един кратък миг, за да запали колата.

Междувременно Арак също беше скочил в джипа и с двете си ръце размахваше факлата в кръг.

— Елате ми само, зверове! — крещеше той с пълно гърло. Ще опърля козината на всички ви!

Треперливата нотка в гласа му показваше, че момчето ръмжи повече за да си даде кураж, отколкото да заплаши противниците.

— Дръж се здраво! — извика му Аруула, потегляйки назад. Трескаво завъртя волана, за да излезе през откритата страна на двора. С пукот прегази факлата, която преди малко беше хвърлила на земята. Аруула караше направо към маймуночовеците, които все още стояха като втрещени.

Когато колата се приближи, сред създанията внезапно настана оживление. С грухтене понечиха да се качат върху капака на двигателя, но подцениха скоростта на превозното средство и бяха отхвърлени назад. Викове от болка се смесиха с рева на нападателите. Останалите скимари избягаха с крясъци от стоманеното чудовище.

Варварката с облекчение натисна педала на газта и с буксуващи гуми се понесе напред.

Скоро остави далеч зад себе си селището и тези, които го бяха обсадили. Отдъхвайки си, намали скоростта, защото без светлини — фаровете на колата отдавна вече не функционираха трябваше да кара внимателно през нощта.

— Накъде? — осведоми се от Арак, който се беше вкопчил за багажника между останалите четири туби.

— Натам — каза със задъхване момчето, което беше подозрително пребледняло около носа.

Аруула зави в указаната й посока и продължи на северозапад. Несъзнателно ускори темпото. Не биваше да закъснява, инак Маддракс беше загубен.

След известно време Арак се покатери напред на мястото до шофьора. Със сигурното си чувство за ориентация насочваше варварката по някакъв обрасъл отовайи, който водеше към старото му село.

След като пътуваха часове наред, Аруула изведнъж почувства някаква странна вибрация, която отприщи у нея необикновено чувство за сила. Колкото повече следваше пътеката, толкова по-свежа и силна се чувстваше.

Накрая напуснаха отовайия и стигнаха до голям кратер, издълбан посред равната местност. Невярваща, Аруула обиколи кръглата пропаст, в чийто край изглеждаше, че някаква чернота трепти като живо същество, докато стигна до кирпичените строежи, в които племето на Арак беше живяло допреди няколко луни. Изоставените къщи бяха вградени отчасти в стръмните стени на кратера, само най-горните сгради стърчеха над равнината.

Аруула различи някакъв издаден, тесен, коничен стълб, чиято симетрична форма не можеше да е с естествен произход. Обелискът беше издигнат на най-горния покрив, който стърчеше на около два метра над ръба на кратера, за да сочи към жилището на Меетор — към небето.

Междувременно Аруула чувстваше тялото си като един-единствен, оголен, непрестанно гален нерв. Усещаше ясно, че част от вълните, които вибрираха в тялото й, идваха от извисилия се над нея стълб.

Чувство за възвишеност обзе варварката, когато спря джипа. Изведнъж разбра защо отхвърлените смятаха себе си за избран народ, който е получил божествен подарък. Аруула погледна със страхопочитание към обелиска. Почти насила трябваше да откъсне очи от него, но накрая загрижеността й за Маддракс победи омайващото излъчване на небесния камък. Решително се съсредоточи върху предстоящата й задача. Маневрира с джипа известно време натам-насам, докато задната му страна не застана плътно до къщата, върху която беше издигнат олтарят на Меетор. После с Арак се покатериха на покрива, за да вдигнат стълба от фундамента му.

Когато докосна обелиска, той завибрира по същия тайнствен начин като амулета, само че излъчваната сега сила беше многократно по-голяма. Аруула благоговейно погали топлата повърхност, но за религиозен екстаз просто нямаше време.

Маддракс имаше нужда от нея.

Заедно с Арак се нахвърлиха задъхано върху камъка, докато той с хрущене се наклони настрани. Съвместно изтърколиха стълба до края на покрива и го пуснаха надолу.

Под налетялата върху него тежест джипът подклекна със скърцане, без обаче да получи някакви сериозни повреди. Създадената за военни цели конструкция беше предвидена за далеч по-големи натоварвания.

Аруула трескаво закрепи обелиска с едно въже.

Преди отново да се метне зад волана, с джобното фенерче на Маддракс освети кратера. Черната скала, която лежеше долу в бездната, изглежда, просто поглъщаше светлинния лъч. Но и без да вижда метеорита, тя чувстваше силата, която той излъчва.

За съжаление варварката нямаше време да се занимава повече с чудноватия подарък на Меетор. Трябваше да се връща колкото е възможно по-бързо при Маддракс, преди скимарите да нападнат него и племето на Арак.

Зората потопи пуебло-строежите в яркочервена светлина като някакво мрачно предсказание за кървавия край, който очакваше отхвърлените. През цялата нощ с помощта на запалителните бомби успяваха да държат скимарите на разстояние, но накрая запасът им се стопи само до две пълни амфори.

За щастие след полунощ приматите бяха прекратили атаките си. Затова пък в мрака непрекъснато се чуваше шум от цепене и влачене, като че ли нещо приготвяха. При пукването на зората Корак пръв откри какво означаваше тази нощна активност.

Навсякъде из двора имаше големи купове камъни. Вероятно скимарите ги бяха насъбрали в околните поля и ги бяха донесли тук. Освен това се виждаха и няколко изтръгнати с корените дървета, чиито стволове биха стигнали до покривите на къщите.

На защитниците скоро им стана ясно какво означава всичко това.

Маймуночовеците възнамеряваха на дневна светлина да преминат към атака.

Борк издаде заповед жените и децата да се оттеглят в сградите. Нареди да спуснат долу и Мат, защото американският пилот, макар и да се беше върнал в съзнание, все още дремеше в летаргичен полусън. Тъй като някои жени се страхуваха от полускимаря, Корак и Доран го смъкнаха по стълбата в празната къща на Бендраке. Ако се наложеше фамилията на Борк да отстъпи позицията си на покрива, щеше да избяга долу при Маддракс и щеше да залости капака на покрива отвътре. Другите семейства щяха да направят същото в къщите си, макар че разделени, всички се намираха в капан.

Беше само въпрос на време, докато скимарите постепенно разбият капак след капак, но може би по този начин поне някои от членовете на племето щяха да успеят да оцелеят до завръщането на Аруула.

Жените и децата току-що бяха се отправили надолу, когато върху покривите се стовари градушка от камъни. Корак беше един от първите улучени. Сив отломък се стовари с глух удар в челото му и светкавично го просна на земята. Улученият, без да издаде нито звук, падна настрана и остана да лежи на покрива, без да помръдне. Около главата му се образува кървава локва, която бавно се попиваше в сухия глинен покрив. Борк от пръв поглед разбра, че зет му е мъртъв.

— Разделете се! — изръмжа той на мъжете, които инстинктивно търсеха закрила в групата.

Последваха и други камъни. Някои прехвърляха къщите, други само се стоварваха върху покривите, но непрекъснато се чуваха виковете на улучените. Не всички бяха ранени толкова тежко като Корак, но след немного време мнозина бяха ограничени в движенията си поради болезнени попадения в ръцете и краката. Въпреки това никой не избяга в сградите, защото щом се опразнеха покривите, скимарите можеха безопасно да подпрат стволовете на дърветата върху къщите и да се покатерят нагоре. Някои от отхвърлените се барикадираха зад дървените капаци на тавана, на други пък не им оставаше нищо друго, освен да се проснат на тавана и да се молят на Меетор.

— Идват! — извика един мъж, чието лице беше така изкривено от паниката, че Борк го позна едва след известно забавяне. Беше Лукар, майсторът на свирки. Сивокосият занаятчия възбудено сочеше един край на покрива, над който внезапно израснаха клони.

Доран трескаво запали една амфора и побягна към мястото, зад което беше изправено едно изтръгнато дърво. Когато стигна до края на площадката, някакъв космат череп на примат се надигаше нагоре. Зад него се блъскаха други скимари, които се катереха по ствола.

Макар че неколцина метачи на камъни го бяха взели на прицел, Доран си потърси добра позиция, преди да запрати надолу запалителната бомба. Амфората се разби от твърдата кора на дървото, след което запаленият бензин се изсипа като огнен дъжд върху нападателите.

Въздухът се изпълни с миризма на опърлено месо и горящите скимари с писъци скочиха долу.

Поради точното попадение естествената обсадна стълба стана неизползваема, защото в средната си част стволът гореше толкова буйно, че приматите не можеха да преодолеят огнената преграда.

Триумфът на Доран не продължи дълго.

Макар че пламналият бензин изпръска най-горния нападател почти до половината, вместо да скочи надолу, скимарът се изхвърли напред — направо към Доран.

Отхвърленият се опита да се отдръпне назад, но тогава крещящият маймуночовек го сграбчи за ръката и с цялата си тежест го завлече в бездната. Доран се преметна във въздуха, преди да стовари рамото си върху здраво утъпкания терен. Пронизваща болка премина през цялото му тяло, когато при силния удар се счупи ключицата му.

На Доран дори не му остана време да извика силно от болка и ето, че скимарите вече го налагаха, докато той, кървейки от безброй рани, остана да лежи в изкривена поза.

Защитниците на покрива се ужасиха, когато до тях достигнаха страховитите шумове отдолу. Чуваше се като че ли разкъсваха Доран жив.

Същевременно и по други покриви се появиха корони на дървета, по които грухтящите скимари се изсипаха на покрива. Повечето отхвърлени избягаха през люковете в таваните и ги залостиха отвътре.

— Не! — изрева Борк. — Трябва да се защитаваме, инак ще останем като плъхове в капан!

Със запалени факли, неколцина от най-храбрите мъже се приготвиха за борба. Борк трескаво запали последните две амфори и ги запрати срещу нападащите скимари. Разбитите запалителни бомби издигнаха огнена преграда, която ги предпазваше от налитащите върху покрива примати. Но агресивността на нападателите междувременно така се беше усилила, че забравиха естествения си страх от пламъците и с крясъци прескочиха горящите локви.

При вида на кръвожадните орди куражът напусна стария Лукар. В сляпата си паника изтича към задната част на къщата и скочи долу, за да избяга в околната степ. Но и тук дебнеха скимари, които веднага се нахвърлиха върху него.

Съпътстван от предсмъртните викове на майстора на свирки, Борк извади гърмящата ръка, която беше отнел от Маддракс. Трескаво се прицели в най-предния скимар, някакъв колос с кафява коса, който, побеснял от ярост, вървеше с тежки стъпки към него. Пръстът на отхвърления вече се свиваше, за да произведе смъртоносния изстрел, когато един камък го удари в ръката. Пистолетът му беше избит и с дрънчене се стовари на пода.

Въпреки кървящите кокалчета на пръстите си Борк се наведе към факлата при краката си, за да се брани до последен дъх. Но още преди да грабне огненото оръжие, колосът с кафявата коса скочи върху му и го тръшна на пода.

Въздухът излетя от дробовете му, когато се просна по гръб. Преди Борк да успее да вдигне ръката си, за да се предпази, скимарят стисна гушата му с двете си лапи и му доизкара въздуха. Борк се опита да разкъса желязната хватка на противника си, но не успя.

И ударите, които сипеше по тялото на примата, изглежда, не означаваха нищо за берсеркера[7]. Борк почувства как гръклянът му се смачква под обраслите с козина пръсти. Задушаването ставаше все по-забележимо. Отбранителните му движения ставаха все по-трудни, а пред очите му затанцуваха тъмни петна.

Вече чуваше далечния звук на рог, с който Меетор призоваваше своите приближени. Скоро Крахак щеше да затъмни слънцето с черните си криле и щеше да го занесе в царството на мъртвите.

За изненада на Борк все така продължаваше да е светло като ден и звукът от рог се усили.

Веднага след това хватката около шията му се отпусна. С хъркане пое свеж въздух в пламналите си дробове. Продължи само миг, докато погледът му отново се избистри. Едва тогава забеляза, че всичките маймуночовеци бяха оставили жертвите си и се затътриха към края на покрива.

Изведнъж Борк усети у себе си да се надига някакво вибриращо чувство на сила. Вече знаеше какво се е случило! Трескаво се претърколи настрана, за да се добере до място, откъдето можеше да наблюдава надолу в двора, в който, давайки силен сигнал, Аруула навлизаше с джипа.

Варварката натисна спирачката едва в последния момент и спря в средата на някаква група скимари, които плътно се притискаха към колата. Също и маймуночовеците, които се бяха покатерили на покривите, скачаха обратно в двора. Заплашително се затътриха към джипа с обелиска.

Отначало изглеждаше като че ли цялата сган щеше да се нахвърли върху Аруула и младия й спътник, но по някаква причина приматите спазваха крачка разстояние от колата. Само колосът с кафявата коса, който почти удуши Борк, се осмели да се приближи до предната страна на джипа. Благоговейно положи окосмените си лапи върху обелиска и падна на колене.

Веднага след това и събратята му последваха примера му.

Аруула отначало не можеше да повярва, когато наблюдаваше приматите наоколо, но и при по-внимателно вглеждане не оставаше никакво съмнение: в очите на скимарите блестяха сълзи!

Няколко дни по-късно Матю Дракс протегна ръка и докосна лъскавия чер камък, който под връхчетата на пръстите му се усещаше странно топъл на пипане. Макар че метеоритът в по-голямата си част беше потънал в земята, пет метра от него все още стърчаха отгоре. Пилотът не можеше да долови вибрациите, за които му разказа Аруула, въпреки това почувства тайната, която се излъчваше от това небесно тяло.

Дори и неспециалист можеше да види, че е невъзможно този минерал да има земен произход. Но освен непознатото естество имаше и още нещо, което беше невидимо с просто око. Вероятно беше възможно да се измери със специални уреди, но с такива Мат не разполагаше. Въпреки това знаеше, че този феномен съществува. Само така събитията от последните дни придобиваха смисъл!

Този метеорит излъчваше нещо, което предизвикваше такава мутация у живеещото тук племе, че то развиваше телепатични и телекинетични способности. Но, види се, при това скокообразно развитие на духа съществуваше и някакъв стремеж към природно равновесие. Защото колкото и да извеждаше напред в еволюцията им мутантите, онези хора, върху които те упражняваха телепатичните си способности, бяха връщани към по-ниско ниво на развитие.

Жертвите им дегенерираха до нивото на първобитни полусъщества от праисторията. Едва директното лъчение на метеорита беше обърнало процеса в обратна посока и скимарите се връщаха към първоначалното ниво на своята еволюция.

Във всеки случай до тази теория Мат стигна, когато преди няколко дни в селището, подобно на онези на племето пуебло отново се върна в ясно съзнание. Аруула го беше нагласила ш задната седалка на джипа, за да може да приема енергията не посредствено от обелиска. Тъй като не беше мутирал напълно в примат, при него обратната трансформация имаше много по-бърз напредък, отколкото при скимарите, които лежаха в безсъзнание около джипа.

Мат беше запазил само мъгляви впечатления от битието си на неандерталец в палатката си. Последното, за което истински можеше да си спомни, беше страстната любовна нощ с Аруула. Отначало все още го измъчваше нечистата му съвест, че беше изхвърлил през борда моралните си принципи, но после му стана ясно, че повишената му необузданост се е дължала на трансформацията.

През онази нощ Аруула очевидно беше крайно доволна от поведението му. Затова му се стори, че е безсмислено по тази точка двустранните им отношения да се връщат назад.

Инак, при Мат всичко си беше постарому. Дегенерацията, която беше отприщена чрез телепатичния контрол на Борк, не беше оставила видими следи. И жителите на поробените села също бяха на път да се върнат към нормалния си вид. След като се заговори, че е възможно излекуване, все повече дегенерирали хора прииждаха в селото на отхвърлените.

Мат се обърна към Аруула и с нея се заизкачва по стръмния склон на кратера. При старото селище ги чакаше Арак с родителите си.

Отхвърлените ги придружиха до кратера. Сега тримата имаха намерение да последват оцелелите от своето племе, които бяха на път за далечен анклав, за да създадат там нова колония. Бяха свалили амулетите си, защото в бъдеще не искаха да използват своите ментални сили.

Мат се занима с легендите на отхвърлените. Ако преданието беше вярно, тогава техният „божествен подарък“ беше паднал от небето, когато преди столетия на Земята беше станала голямата катастрофа.

Столетия… При това за Мат едва ли бяха минали повече от два месеца, откакто той с реактивния си самолет попадна в ударната вълна на кометата и катастрофира.

Мат предполагаше, че този метеорит е отломък от „Кристъфър-Флойд“, каквито след навлизането в земната атмосфера трябва да са паднали с десетки над Европа и Азия.

Вероятно от цялата комета е идвало космическото лъчение, което по някакъв начин въздейства върху хората. Мат добре си спомняше, че при техните измервания установиха неидентифицирано лъчение на космическото тяло.

Когато напуснаха кратера, Аруула обгърна хълбоците му с ръце и силно се притисна към него с тяло. Цялото й държание показваше, че след оздравяването му отново иска да прекара нощта заедно с него.

Мат не се съпротивяваше на топлите тръпки, които преминаха по тялото му след съвсем близкия контакт. Имаше предостатъчно време за мрачни мисли, когато отново щеше да се отправи на път да търси оцелелите си другари. Защото едно беше сигурно: за него времето на приключения и опасности съвсем не беше свършило.

5.

Роналд Хан

Кървавата крепост

Маргоа беше красива жена с руси къдрици. Не знаеше точно на колко години е. Още като дете неколцина побегнали от закона мъже от Севера я бяха продали на бащата на настоящия й съпруг срещу чувал брашно. Смяташе, че е на възраст трийсет и девет зими. Може би бяха с две или три по-малко.

Тракаше в кухнята на дома си с тигани и тави, когато чу наблизо тихи стъпки.

— Алмар? — извика тя, без да се обърне. — Стана ли вече?

Синът й си беше легнал едва около обяд, защото с приятелите си не бе мигнал цяла нощ. Бяха на лов за подивели андрони.

Но Алмар не отговори. Вместо това стъпките не преставаха да се приближават.

Маргоа продължаваше да работи. Може пък да е съпругът й Госеин. Понякога беше занесен. Сигурно не я е чул.

— Госеин? — попита тя. — Ти ли си?

Едва когато стъпките се чуха непосредствено зад нея, тя се обърна. Тавата, която тъкмо миеше, се изхлузи от ръцете й. Отвори устата си да извика.

Съществото, което попадна в полезрението й, беше с кокалеста фигура, в плътно прилепнало облекло. Черна като катран, грубо съшита кожа я загръщаше почти изцяло, също и главата — с изключение на очите, които коварно гледаха към Маргоа.

Непознатият нямаше нито лице, нито оформен нос. Там, където би трябвало да се намират ноздрите и устата, имаше тесни цепки на кожената маска, които правеха възможно дишането. Устата му се отвори. Черен език лакомо се плъзна по полуразложените устни.

Маргоа изкрещя. Изкрещя с всичката сила на дробовете си, но след секунди викът й рязко секна, когато усети как студени, твърди пръсти сграбчват шията й. От гърлото на нападателя й си проби път някакво хистерично кискане. Едва сега Маргоа видя, че съществото е женско.

— Ф’тагхн р’лиее — изръмжа то. — И натисна още по-силно.

Ръцете на Маргоа се разпериха във въздуха като пипала на умиращ краак. Учуди я, че всъщност успя да улови нещо — дълъг, назъбен нож за хляб. С последни сили го вдигна и го заби право в гръдния кош на забулената, която я наблюдаваше с почти сладострастен поглед, докато я душеше.

Острието се натъкна на нещо твърдо. Хръс. Тогава се счупи. Маргоа изгуби почва под краката си и безмълвно издъхна.

С презрително ръмжене забулената фигура пусна трупа на пода и се огледа, душейки наоколо. С бързи стъпки се приближи до една тава, в която имаше сурово парче месо. Помириса кръвта и простена с нечовешки глас. Като в пристъп на треска сухите й нокти късаха парчета от месото и го пъхаха през цепката на маската. Кръв се стичаше по черната кожа.

Тогава съществото се обърна. Погледът му спря върху бялата шия на Маргоа и то се разтърси от нескрито желание.

Покритите със сняг планински склонове на Южните Алпи се извисяваха в далечния хоризонт. Стръмни скали с всички нюанси от сернистожълто до розовочервено се издигаха зад руините на Милано. Гъста гора обграждаше района като тъмен пояс.

Мат Дракс въздъхна, когато погледът му попадна върху онова, което беше останало от града. Запита се как ли изглеждат днес университетите, висшите училища, академиите и музеите. Преди няколко години (столетия?) по германската телевизия бе гледал документален филм за града. Помнеше още мраморната стара готическа катедрала и многото църкви. На две дори беше запазил в паметта си и имената: Сан Лоренцо и Сант’Амброджо. Навремето си Милано беше значим финансов, търговски, индустриален, книгоиздателски и панаирен център. Ала сега…

Гумите на „Хамър“-а с пращене си пробиваха път през трошляка и изпочупените клони. Миналата нощ над Северна Италия се разрази силна буря и прекърши много дървета. Мат и Аруула прекараха неспокойна нощ в убежището на някаква яма.

Моторът бръмчеше. Мат хвърли бърз поглед назад и огледа своята спътница. Аруула спеше като къпана на задната седалка. След като потеглиха от селото в кратера на отхвърлените, изминаха доста голямо разстояние. Нищо не смути пътуването им — ако се изключи мизерното състояние на друма.

Някъде тук в Северна Италия трябваше да се намира неговият приятел, летецът Ханк Уилямс, който дължеше малкото си име на предпочитанията на баща си към певец със същото име. Но прочутият му съименник беше също така мъртъв, както и миналото, в което Мат и Ханк се бяха видели за последен път: високо над Земята, в модерни стратосферни реактивни самолети. Наблюдаваха комета, която се приближаваше към Земята с шеметна скорост. Макар че за Мат това беше едва преди десет седмици, при всичките онези непонятни неща, които преживя през това време, почти не смееше да си помисли с колко столетия го е запратила в бъдещето ударната вълна на „Кристъфър-Флойд“.

„В едно гадно бъдеще — помисли си ядосано Мат, — в което животът наистина не е сладък като близалка.“

Спомни си последните дни преди старта, вечерта, която прекара с Ханк и Джени в ресторант „Уклея“ в Берлин, малко преди разпореждането на американското правителство за връщането им в базата. При последното си събиране старателно отбягваха темата „комета“ — тя бездруго от месеци наред доминираше във всички медии, — но когато Дженифър попита кога ще могат пак да се видят, Ханк бе просъскал саркастично:

— След свършека на света, в три часа.

Мат изръмжа. От срещата не се получи нищо. Първо, при падането часовникът му бе предал Богу дух и второ, „Уклеята“ едва ли вече е онзи ресторант, какъвто беше някога.

Много неща се бяха променили… да не кажем почти всички. Матю копнееше за удобствата на цивилизацията: душове, прибори за бръснене, тоалетна хартия. От телевизията можеше да се откаже. В този свят имаше достатъчно интересни неща за гледане. На живо. Освен това с Аруула късметът му не беше лош. Беше знаменита жена. Макар че по отношение на маниера й на хранене имаше още много да се желае. И ако човек си затвори очите за бельото й от кожа на плъх, беше дори подчертано красива. По негова преценка тя трябваше да е в началото на двайсетте си години.

Освен това притежаваше странната способност винаги да знае какво иска той. Понякога дори можеше да прецени дали някой лъже, или говори истината. И беше научила езика му за няколко седмици. В този свят му викаха „подслушване“. Преди се наричаше „телепатия“.

Ррррх… Насред тесния горски път джипът започна изведнъж да прекъсва. И спря.

— По дяволите! — Мат скочи от колата. — Таратайката свърши.

Аруула се размърда, отвори очи и, напълно будна, се огледа. Имаше страхотни реакции. И страхотни крака.

Матю отвори капака на двигателя и погледна вътре.

Не изглеждаше добре. Тънка нишка дим се извиваше над двигателния блок, а отнякъде се чуваше тихо пращене на електричество. Когато Мат протегна ръка да провери свещите, Аруула каза тихо:

— Маддракс! — Това име му беше дала при първата им среща.

Мат обърна глава наляво.

На три метра от него, в края на пътя, между тъмните ели се появи космато същество. Беше куче, снежнобяло и голямо колкото немска овчарка, но зъбите му напомняха бивни на дива свиня. Червените му очи на албинос гледаха с блуждаещия поглед на побесняло същество. Вероятно беше някакъв мутант.

Зад кучето се появи второ. После — трето. И четвърто. Ръмжаха и им течаха лигите. И се виждаше, че са гладни.

Аруула скочи светкавично на крака. Водачът изви глава и втренчи поглед в нея.

Мат остави капака и се обърна към глутницата. Ръката му се плъзна бавно към пистолета, който беше пъхнат в колана на униформения му панталон. В този враждебен свят винаги беше добре оръжието да ти е под ръка. С ъгълчето на очите си забеляза, че Аруула взе меча си от задната седалка. На жената можеше да се разчита. Беше сърцата.

— Внимавай — чу я да казва тихо, — веднага ще нападнат!

На Мат не му допадаше много да хаби патроните си по тези животни, но щом нямаше друг изход… Преди всичко трябваше да действа бързо. Когато първият пес скочеше върху него, щеше да е вече късно.

Насочи „Берета 98 Г Дабъл Екшън“-а към червените свински очички на водача и го измери с твърд поглед. Изглежда на кучето не му хареса, че го гледат право в очите. Пастта му се раззина и Мат видя два реда остри зъби. Като устата на акула. С тези животинчета наистина шега не биваше.

— Сам си го изпроси — каза сърдито той и натисна спусъка.

Куршумът улучи водача на глутницата между очите. Силата на удара го накара да направи задно салто. Другите кучета започнаха да вият, но уплахата им не продължи дълго. Изтеклата от трупа кръв подейства незабавно на инстинкта им. Нахвърлиха се на мъртвия си водач, впиха зъби в оцапаното му с кръв тяло и го завлякоха в прикритието на гората. Несъмнено, за да се нагостят с месото му.

Мат не си правеше никакви илюзии. Животинчетата нямаше дълго да се бавят с мършата. И щяха да потърсят ново месо.

Махна с ръка на Аруула да дойде при него и й обясни, че трябва да си потърсят друго превозно средство. За толкова малко време беше невъзможно да открие повредата и да я отстрани.

— Там има град, недалеч оттук — каза Аруула и със скептична физиономия посочи на север. Не обичаше градовете. Мат не можеше да й се сърди. В Болоня остатъците от старата цивилизация не се бяха отнесли дружелюбно с него.

— Знам — отвърна Мат. — Нарича се Майланд. Или Милано.

— Слушала за града, който казва се Милан — рече Аруула и присви очи.

— Сигурно е този.

От „Милан“ не беше останало много за гледане. Само няколко кули, които в старото време се наричаха „небостъргачи“, стърчаха над върховете на дърветата. Мат съзря хиляди тъмни отвори за прозорци. На плоските покриви, доколкото все още ги имаше, растеше гъст храсталак. Мат извади бинокъла от спасителния си пакет и го насочи към сградата, която се намираше най-близо до тях. Навяната от ветровете през изпочупените прозорци земя и семена още преди столетия бяха завладели вътрешността на сградата. От почти всички отвори се подаваха клоните на някакви храсти.

В една прозоречна рамка на шестия етаж различи гигантски плъх с човешки ръст, с остра, сивочерна козина — тарак. Мат потрепера при вида му, защото наскоро след като самолетът му катастрофира, се беше напатил с тези гадини. Храбрата Аруула геройски го бе защитавала от ненаситните твари, когато — почти в безсъзнание и измъчван от трескави сънища лежеше в останките на машината си.

Обикновено тараците вървяха изправени. Имаха чувствителен слух и общуваха на някакъв съскащ език. Ако са се загнездили и в Милано, той и Аруула трябваше да са предпазливи. Полуинтелигентните животни се организирваха в мародерстващи глутници. Освен това Мат разбра, че по-интелигентните екземпляри от този вид разбираха човешките езици и можеха да произнасят думи от тях. Ако гадината на прозореца не принадлежеше към някоя глутница, беше може би още по-опасна: отхвърлените тараци бяха смятани за непредсказуеми и често бяха умопобъркани.

Полудели като света…

Но Матю почти нямаше избор. Надяваше се, че Ханк Уилямс е потърсил убежище в най-близкия град. Във всеки случай шансът да го намери в Милано беше по-голям, отколкото по подивелия друм.

След като нарамиха багажа си, Матю и Аруула продължиха да вървят пеш. Мат хвърли един последен, меланхоличен поглед към джипа. Превозното средство бе му послужило добре, може би по-късно щеше да успее пак да се върне и да го приведе в изправност. Почти имаше чувството, че се разделя с приятел. Или поне с частица от своя стар свят…

Над гората цареше мъртва тишина. Напредваха добре по пътеката и след десет минути стигнаха до първите руини.

Милано изглеждаше като мъртъв град. Асфалтът беше напукан. Вечнозелената гора беше завладяла улиците, площадите и къщите. През цепнатините на разпуканите стени на сградите стърчаха дървета. Навсякъде избуяваше странен, непознат мъх.

Минаха през тревясали планини от развалини и видяха безброй ръждясали каросерии на превозни средства. По площадите и съседните улици подскачаха подобни на зайчета, но късоухи същества, така наречените герули, които при появяването им бързо го удряха на бяг и изчезваха в дупките по земята и през прозорците на мазетата, доколкото тези не бяха обрасли с трева. Но не всички бяха достатъчно бързи. Аруула уби с меча си едно от животните. Размаха го триумфално над главата си. Устата на Мат се изпълни със слюнка, когато си представи как го пече на открит огън.

Но на Аруула й направи впечатление, че очите на герула са силно подути и по устата му има червена пяна — вероятно и това е била причината да успее да го спипа. Тя каза:

— Болно — направи гнуслива физиономия и захвърли трупчето. Армия от големи колкото човешка длан мокрици се изсипаха от една пукнатина в стената и нападнаха мършата.

Мат се разтърси от погнуса.

Скоро се стъмни. Призрачнобледото сияние на Луната огря района и разкри на фона на хоризонта на север странно оформен планински връх. Светлината попадаше в короните на проблясващите със сребрист блясък трепетлики и пробягваше над тъмните върхове на елите, смърчовете и червения ясен.

Накрая стигнаха до огромен открит площад, на който една фантастична сграда се извисяваше до небето: Миланската катедрала, най-голямата готическа сграда в Италия. Строителството й започнало през 1386 г. и било завършено през 1813 г. при Наполеон.

Мат гледаше като омагьосан нагоре. Четири от шестте камбанарии на фасадата бяха срутени. Само двете средни, отдясно и отляво на входния портал, все още стояха. Витражите отдавна бяха изпочупени. Порталът беше измъкнат от пантите и лежеше пред входа.

От сградите, които някога са обграждали площада пред катедралата, вече не можеше да се види нищо. На тяхно място стърчаха обрасли с гора хълмове. Вероятно се бяха разпаднали още преди столетия. Разместванията на земните пластове и навяната земя бяха погребали развалините под себе си.

Аруула гледаше с ококорени очи старата катедрала. Вероятно никога не беше виждала такива строежи.

Когато стояха на площада, развълнувани от гледката на загиналата култура, Матю чу някакво, както му се стори… бумтене като на машини. Ставаше все по-силно. Приближаваше се. Обърна се. Аруула стори същото. „Мотори“ — беше първата му мисъл. Но тогава поклати глава. — „Невъзможно“.

След секунди научи нещо по-полезно, защото от ниската гора се появиха ненадейно гърмящи мотоциклети, фаровете им откъснаха от тъмнината площада пред катедралата. Комбинираните по странен начин машини бяха управлявани от мършави фигури, които размахваха железни вериги и наподобяващи бейзболни бухалки тояги. На коланите им проблясваха дълги ножове. Носеха ботуши с обърнати кончови и бяха облечени в черни кожи, с вид на рокери от XX век.

Но най-призрачното у тях бяха плътно прилепналите кожени маски, които покриваха главите им, с изключение на цепките за очите, носа и устата, фигурите напомняха садомазохисти, издигнали в култ кожените облекла. Мат се запита дали пък тези не са оплячкосали някой порномагазин.

Не му остана време за повече размишления, защото вече бяха при тях, обкръжиха ги и започнаха да размахват опасните си „ударни инструменти“. Лъчите от светлините на фаровете им се местеха трескаво наоколо, подобно на изгубили контрол, насочени театрални прожектори и затрудняваха ориентирането.

Една стоманена верига се уви около меча на Аруула и го изтръгна от ръката й и преди Мат да успее да натисне спусъка на автоматичния пистолет, една бухалка се стовари с трясък върху кръста му и той падна на носа си. Когато отново се изправи и с пръхтене изплю калта, нападателите бяха наклонили машините си на празен ход така към земята, че мястото на полесражението беше добре осветено.

Нападаха! Мат видя, че двама дангалаци с протегнати ръце и трескаво хихикане дръпнаха дългата коса на Аруула, за да я съборят на земята.

Преди да успее да реагира, две костеливи ръце сграбчиха шията му. Опита се да си поеме въздух и падна. Противникът му загуби равновесие и залитна, така че следващият се препъна в него и се просна на земята. Когато лицето на онзи се заби в отломките, Мат отдавна вече беше на крака. С леко слисване забеляза, че кожените маски на типовете бяха с бели номера. Изрита в главата лежащия на земята Номер 26 с върха на ботуша си, така че този остана да лежи замаян.

С точен ритник между чатала му Аруула беше запратила на земята един от непознатите, който се превиваше със скимтене. Сега се хвърли върху шията на втория нападател. Ала не за да го прегърне. Връхчетата на показалците й се забиха в цепките на кожената му маска. Чу се вик от гърлото на жена.

Когато Мат най-после успя да извади Беретата си, някой замахна със стоманена верига. Тя издрънча в китката му и се уви около нея. Едно силно дръпване — Мат изкрещя, оръжието се плъзна по асфалта. Тогава втори нападател увисна на гърба му и уви ръка около врата му. Друг замахна с верига, за да довърши окончателно Мат.

Матю падна още веднъж и изпълненият с всички сили удар улучи право в лицето дангалака, който се беше метнал върху гърба му. Когато го чу да изревава, Мат се оттласна от земята. Искаше със скок да се добере до „Берета“-та, но в същия миг прозвуча злобно ръмжене.

На няколко метра от сражаващите се, откъм тъмнината се появи бял пес мутант и се приготви за скок. Докопа един от падналите, облечени в кожа мъже.

Това, изглежда, не се хареса на другите, защото закрещяха уплашено, оставиха Мат и Аруула и се притекоха на помощ на своя събрат, чието гърло песът заплашваше да захапе. С веригите и бухалките заудряха дивото куче и прекършиха кръста му, така че то, умирайки, се строполи на земята. Нападнатият, облечен в кожи мъж залитна назад, държеше се за шията си и сочеше с гъргорещи звуци зад гърба на Мат. Макар и да не разбираше гърленото ръмжене на маскирания, но това не беше и необходимо — лаят му подсказа достатъчно ясно.

Останалото се разигра за секунди. Мат се обърна уплашено и видя нападащата кучешка глутница да се приближава. Най-малко десетина озъбени, космати, бели звяра се носеха като фъртуна към тях и вдигаха облаци прах. Намираха се съвсем в края на площада, все още на разстояние двестатина метра.

Но при темпото, което си бяха наложили, нямаше да мине много време, докато стигнат тук и ги разкъсат.

Облечените в кожи хора изправиха мотоциклетите си, метнаха се на седалките и дадоха газ. Мат гледаше с леден ужас как един от тях обгърна хълбоците на Аруула и я дръпна към себе си. Варварката се стовари с писък напряко на резервоара на машината. Един лакът я шибна с все сила по тила й. Аруула немощно се отпусна.

Мотоциклетите се понесоха към катедралата и минаха отляво покрай нея. Мат трескаво се огледа към глутницата. Кучетата бяха почти стигнали до него. Във внезапно възцарилия се мрак дори нямаше време да потърси оръжието си.

Завъртя се на токовете си и се опита да стигне до най-близката сграда. Ако мутиралите песове успееха преди него да се доберат дотам, с него беше свършено…

Мат остави площада на катедралата зад себе си. Недалеч оттам се издигаше нависоко страшно разкривен от бурите стопански двор, който изглеждаше изоставен. Изтича до някаква увиснала на пантите си дървена порта. В ушите му кънтеше пронизителният вой на преследвачите му. Мат бързо мина през засводения вход в двора, но не видя никаква жива душа.

Не смееше да се обърне от страх да не загуби ценни секунди. Когато тичешком измъкна бойния си нож от канията върху десния си ботуш, препъна се и се просна по очи. Преди отново да се изправи, първото куче се нахвърли върху него. Мат чу някакво гърлено хъхрене и се обърна на гръб. Ножът полетя нагоре и се заби в шията на дивия звяр. Мат го отхвърли настрана. Червенооката глутница вече нахълтваше през отворената порта.

Мат направи „светкавичен“ скок през отворената врата на главната сграда и се оказа в някакъв тъмен коридор. Изруга, когато видя, че вратата нямаше никаква запънка. Значи нататък…

Устреми се нагоре по стълбището с надеждата, че там ще намери някакво убежище. През прозорците и пукнатините на стените проникваше само лунната светлина и даваше възможност на Мат криво-ляво да се ориентира.

В края на някакъв коридор на третия етаж имаше врата, която някога е водела към отдавна вече несъществуващ балкон. Тясно мостче без парапет свързваше къщата с един отдалечен на пет метра плевник. Свършваше почти под стръмния покрив пред един прозоречен капак, затворен с дървена запънка.

Когато минаваше по него, мостчето застрашително се люлееше в такт със стъпките на Мат. Зад него се дочуваха лаят и дращенето от лапите на преследвачите.

Като стигна до другата страна на мостчето, Мат вдигна запънката на капака, отвори прозореца и се огледа със задъхване. Първият пес провря озъбената си паст откъм съседната къща и го измери с коварен поглед.

— Ела де — изръмжа Мат. — Ела, нещастна гадино!

Мостчето беше широко точно трийсет сантиметра. В случай че кучето се решеше да го последва, с един ритник щеше да го запрати в пропастта. Плевникът нямаше прозорци и единственият вход беше затворен. Един поглед към отчасти порутения покрив показа на Мат, че на метър под същия минава дълга напречна греда, под отвор, достатъчно голям, за да се провре човек.

Звярът пристъпваше с подозрение върху мостчето. Зад него се беше скупчила бясно джавкащата глутница.

Мат едва сега почувства резултата от боя с облечената в кожи банда. Прилоша му и той бавно се смъкна по рамката на прозореца, сякаш краката му не можеха повече да носят товара на тялото му.

В това си състояние не би могъл да се отбранява от кучетата! Рискът да падне беше твърде голям.

Мат се метна във вътрешността на плевника и събра последни сили. Тогава протегна ръце към гредата, успя да я улови и се вдигна нагоре точно в момента, когато при опита си да го сграбчи, първият ръмжащ пес прелетя през прозореца.

Естествено звярът не беше очаквал, че подът на плевника е на пет метра под него. Започна панически да скимти, но долу имаше бали слама, та се приземи сравнително меко. Глутницата последва водача си с възбуден лай. Тогава се събраха под Мат и заскачаха във въздуха. Но естествено не го достигнаха.

Мат се хилеше на джавкащата глутница. Примъкна се по корем върху гредата и спря под дупката в покрива. Там внимателно се изправи и здраво се залови за края на пролуката. Вятърът подухна в лицето му, когато той предпазливо се изтегли на покрива. Трябваше да бъде предпазлив. Достатъчно беше да стъпи на някой прогнил „капак“ и щеше да се стовари седем метра надолу, точно сред кръвожадната глутница.

Кучетата виеха в безсилна ярост, като гледаха как плячката им изчезва. А вече нямаха и шанс да я последват, при условие че портата на плевника устои на атаката им.

Мат пълзеше по покрива с протегнати ръце и крака до мястото, под което се намираше прозорецът. По края на покрива се спусна върху тясното мостче и пое обратно по същия път, по който беше дошъл. Потиснатият лай на дивите песове постепенно заглъхна зад него.

Сега първо трябваше да си потърси „Берета“-та, да събере снаряжението си и да поеме по следите на облечените в кожите мъже, които бяха отвлекли Аруула.

Имаше късмет. Намери не само маслиненозеления контейнер с аварийната екипировка и оръжието си. Мистериозните непознати бяха оставили в калта многобройни следи от гуми. Лъчът на джобното фенерче от аварийния пакет отдели от тъмнината профил, който изглеждаше като изрязан с ръка.

Матю проследи дирите покрай катедралата по един силно разбит път, който му подсказа, че дангалаците често се навъртат в този район. Значи беше твърде вероятно и да живеят наблизо.

След половин час съгледа един сравнително добре запазен жилищен блок и за всеки случай изключи джобното фенерче. Още повече че на стените на сградата бяха поставени лампи, които излъчваха електрическа светлина! Мат почувства как ударите на сърцето му се ускориха. Явно не всички хора от тази епоха се бяха върнали в стадия на варварството! Очевидно имаше и такива в по-висока степен на развитие. Може би в това число не всички бяха само брутални садомазохисти като онези типове с мотоциклетите…

С изключение на най-горния етаж всичките прозорци на жилищния блок бяха зазидани. В противоположност на другите руини, които Мат бе видял досега, тези сгради не бяха обрасли с бръшлян и по покривите не се ширеха храсталаци. Нямаше и съмнение — някой поддържаше блока. И не само това… Всичките врати бяха направени непристъпни. Това беше крепост, в която живееше значителна група хора. На Мат му стана ясно, че си има работа с човеци, организирани по най-добър начин.

Следите от гуми свършваха пред вход с масивна желязна порта, в която имаше тясна врата. Беше отворена. Няколко облечени в черни кожи фигури стояха на стража. Носеха мечове и арбалети и Мат не се съмняваше, че щяха да ги използват, без да задават много въпроси.

Приведен, постоянно под прикритието на гъсталака, обиколи два пъти извисилия се жилищен блок. Погледът му се плъзгаше по гладките каменни стени и непрекъснато търсеше възможност за проникване в крепостта.

Но положението беше безнадеждно. Около подобната на огромен сандък сграда, дълга почти двеста метра и стотина метра широка, десет метра от гората бяха разчистени. При това Мат откри много стражи, в кожени мундири, които патрулираха по покривите. Нямаше никакъв шанс човек да се приближи незабелязано.

По едно време Мат се върна в района на портата и започна да наблюдава смяната на постовете. Лежеше по корем в храсталака и с бинокъла огледа вътрешния двор.

Там имаше железен варел. В него гореше огън и на пламъците му мнозина забулени грееха ръцете си, макар че нощта съвсем не беше студена. От движенията и жестовете им Мат остана с убеждението, че не бяха само мъже. И всичките имаха номера.

Матю Дракс съгледа и пет-шест мотоциклета и няколко врати, през които можеше да се влезе в блока. Изглеждаха яки и солидни и имаха малки „клюкарски“ прозорчета, така че можеше предварително да се провери всеки, който искаше да влезе вътре.

„Гадна работа — помисли си той. — Така няма да направя нито крачка напред.“

Погледът му се плъзна по разположения на няколко километра хълм, който се издигаше над гората на изток, и се запита дали като чужденец на това място би намерил съюзници, или някого, който знаеше достатъчно за обитателите на крепостта, за да му помогне по-нататък.

След известно време мислите му бяха отклонени, защото върху купена на хълма горяха светлини. Мат различи бели ивици дим. Лагерен огън? Във всеки случай са хора.

Не, поправи се незабавно. Може би са хора. А може би и нещо съвсем друго, което по-рано е принадлежало към човешката раса…

Изпусна безмълвна въздишка, стана, нарами багажа си и потегли на изток.

Когато Госеин се върна в дома си, забеляза необичайната тишина, която цареше в помещенията.

Обикновено по това време Маргоа се занимаваше с приготвянето на храната, а синът му Алмар седеше с резбарското си длето в кухнята и се посвещаваше на изкуството си. Но днес не чуваше никакво тракане на метал. Не долови и чудесните миризми, с които Маргоа винаги по това време го поздравяваше.

Когато влезе в кухнята и видя проснатото й на пода тяло, веднага се досети какво се е случило. Жена му беше мъртва. Разбра го по забулената фигура на кръвопиеца, който клечеше до нея и сега се изправяше, надавайки с окървавените си устни страховито стенание.

Госеин, в първия миг като парализиран от ужас, вдигна арбалета. Всъщност надеждата му да стори нещо с оръжието си беше малка, но не биваше да остави работата, без да опита всичко.

Тънката стрела изсвистя във въздуха. Изглежда, беше улучила фигурата, защото тя го погледна втренчено с невярващ поглед и сякаш беше ударена, отстъпи назад. Но не падна. Стрелата се беше забила в гърдите й, но само на дълбочина един пръст. От раната не се отдели и капка кръв.

В същия момент в стаята дойде Алмар с разчорлена коса. Беше спал, вероятно в алкохолно опиянение, ако се съдеше по подутите му очи. Появи се точно зад непознатия и веднага схвана ситуацията. Докато Госеин направи крачка назад и решително извади сабята от ножницата, Алмар се отдръпна като сянка обратно в стаята си.

След секунди се върна отново и пусна една стрела в тила на стоящия все още неподвижно непознат. За нещастие в същия миг онзи приклекна, за да заеме нападателна поза. Стрелата пропусна целта и с глух шум се заби в рамката на портрета, изобразяващ дядото на Госеин.

Госеин се приведе и изсвистя с острието на меча си във въздуха. Алмар пусна още една стрела и баща му със задоволство отбеляза, че този път създанието получи телесна повреда. Стрелата проникна в десния му крак и го накара да залитне. Изпълнен с ужасен гняв, Госеин се втурна, вдигна сабята и я стовари безпощадно.

Един-два удара разцепиха забуления в кожа череп, но преди Госеин да успее да се наслади на триумфа си, до ушите му достигнаха викове отвън. Алмар, който със сабята си бе заел незабавно позиция при вратата, извика:

— Идат, татко! Идат!

Госеин отиде бързо до малкия прозорец и погледна навън.

В мрака съгледа много на брой милани, които стремглаво бягаха към капището. Преследваха ги седем или осем забулени, които размахваха мечове или ловни мрежи. Определено не бяха дошли сами. Сигурно имаше и други групи, които под прикритието на тъмнината нападаха жителите на селото.

Сигналните огньове пламнаха. Бяха ги наредили поне за да поосветят нощта. Срещу враговете не можеха да помогнат, не излъчваха достатъчно ярка за тази цел светлина.

Госеин погледна бледия труп на съпругата си, после хвърли бърз поглед към сина си.

— Трябва да отидем в капището — каза. — Там ще сме на сигурно място!

Изскочиха от дома си, минаха по една странична уличка и изтичаха до центъра на селото. Усетът на Госеин не го бе излъгал: повечето семейства се бяха оттеглили зад прастарата каменна постройка с желязна порта.

Във вътрешността на капището горяха свещи.

Около петдесетина мъже, жени и деца се бяха събрали и трепереха за живота си.

— Въоръжени ли сте? — попита Госеин и се огледа. Видя, че повечето мъже носеха саби, арбалети или лъкове и стрели.

Залостиха портата с три железни запънки и затаиха дъх. От време на време проехтяваше острият писък на някой човек, неуспял навреме да се добере до капището. Вятърът се усилваше, а също и пронизителният смях на носферите, които минаваха по улиците и нападаха жертвите си. Понякога се чуваха проклятия и от човешки гърла и се долавяше звънът на мечовете на онези, които се отбраняваха срещу сганта кръвопийци.

А нощта все не свършваше. Един след друг угасваха и сигналните огньове. Едва в седмия час постепенно започна слабо да просветва мъждивата виделина на деня. Вятърът стихна и нападението на носферите отслабна. Госеин въздъхна, когато страшните хора, които напираха да стигнат до тях през дебелите стени се отдалечиха.

Когато вече не чуваше нищо, изкачи се по стълбището до кулата, за да добие отгоре представа за ситуацията. Под него малкото селище тънеше в тишина. Все още цареше своеобразен сумрак. По мъглявосивото небе не се различаваха нито слънцето, нито звездите.

Госеин изтръпна, когато погледът му попадна върху разположената под него улица: бе очаквал да види труповете с изсмуканата кръв на всички онези люде, които не успяха да се доберат до сигурните зидове. Но откри само кървави петна върху камъните. Носферите ги бяха отвлекли!

Всичко навън беше тихо. Госеин огледа внимателно хълма надолу и видя орда забулени — поне трийсетина на брой — енергично да маршируват към крепостта. На десетина крачки зад тях се движеше фургон със скрибуцащи колела, в който, в това Госеин не се съмняваше, откарваха ридаещата си плячка.

Слезе тичешком по стълбището. Когато стигна до главната зала на капището, съобщи на преуморените хора какво е видял.

— В името на Вудан! — каза Алмар пребледнял. — Вярваш ли, че още са живи, татко? Какво ще правят с тях? Кого са откарали със себе си и колко души?

— Колата беше тежка — отвърна Госеин. — Определено бяха повече от десет.

— Трябва да направим нещо! — каза Алмар разпалено. Длъжни сме незабавно да сторим нещо — или никога повече няма да ги видим живи!

— Нищо не можем да направим — каза ковачът с приглушен глас. — Нямаме сили да се противопоставим на Злото.

— Би трябвало за нашите съседи да принесем жертва на Вудан — рече Драго, неговият брат.

Госеин не каза нищо. С мислите си беше при подло убитата си жена. Алмар, напротив, беше още млад. Госеин виждаше, че синът му би предпочел да изкрещи, но от гърлото му се откъсна само някакво грачене.

— Вие сте страхливци! — изхриптя Алмар. — Мислите само за собствените си кожи! Ако никой не дойде с мен, ще идем сами с баща ми!

Жителите на селото гледаха смутено в пода и неколцина възрастни мъже, между които и гостилничарят Тооно, зет на Госеин, се опитваха да го убедят да се откаже от безсмисления си план. Всеки знаеше, че срещу носферите не можеше да се излезе с обикновени оръжия. Бяха почти неуязвими. А миланите бяха твърде малко, за да се заемат с крепостта. Беше непревземаема.

Госеин слушаше мълчаливо разгорещения разговор и бършеше сабята си с някакъв парцал. Естествено че бяха прави. Бяха твърде слаби, трябваше да държат сметка за изхода на акцията. Буйната младост беше тази, която изпълваше Алмар с безгранична ярост и го караше да забравя за силата на кръвопийците. Когато беше на възрастта на Алмар, мислеше по същия начин: „Око за око, зъб за зъб.“ Носферите убиха майката на Алмар и той искаше да отмъсти за кръвта й.

Дискусията клонеше ту към едната, ту към другата страна и свърши едва когато Алмар, уморен от приказки, се оттегли с младите си приятели в един ъгъл и седнал до някаква кръгла колона, заспа. Жените и повечето от останалите отдавна бяха потънали в дълбок сън. Тъй като разговорът беше заглъхнал, и другите също легнаха да почиват. Имаха намерение да напуснат капището едва когато напълно се възцари дневна светлина. Знаеха, че тогава донякъде са в безопасност от кръвопийците.

След известно време на тишина отвън прокънтя тропот на ботуши. Госеин наостри слух.

Зет му Тооно, чиято жена — сестрата на Госеин — и дъщеря му спяха на твърдите дървени скамейки, се изправи с пъшкане и грабна сабята си. Госеин постави пръст на устните си, пристъпи до портала и притисна ухо до дървото.

Стъпките се приближаваха. Веднага разбра, че са на много голям мъж. Долови и характерното дрънчене на метал, което му подсказа, че пришелецът е въоръжен.

Тооно отвори уста, но Госеин му даде знак да мълчи.

Яка ръка похлопа на тройно запънатата врата на капището.

— Кой е? — попита Госеин.

Няколко глави се надигнаха.

— Пътник — беше отговорът. — Търся място за пренощуване.

Тооно и другите възрастни въздъхнаха. Госеин разбра, че чужденецът казва истината. Макар и почти да не владееше езика им — и вероятно да беше някой от странстващите варвари, който от покрития със сняг свят на Суица се движеше на юг, със сигурност не беше носфер.

— Как е името ти, чужденецо? — попита през вратата Госеин. Тооно отиде бързо до шурея си и се изправи до него с меч в ръката.

— Маддракс — гласеше отговорът.

Когато Матю Дракс се събуди, вече беше късен следобед.

Погледът му попадна на прозореца. Валеше дъжд. Мат изпухтя недоволно, притегли топлата завивка към себе си и с лека почуда установи, че челото му е потно.

„Треска ли е — изправи се в леглото и опипа лицето си. Нямам температура.“ — Да не би някакъв кошмар да беше причината за потта по челото му?

Падна назад в леглото и се опита да се върне в царството на сънищата. Не успя да си спомни за никакъв кошмар. В главата му непрекъснато се появяваше като дух Ханк Уилямс. Седеше до него на бара в „Уклея“ и с чаша сливовица вдигаше наздравица в негова чест.

Тогава се сети за нещо друго и вече не можеше и да мисли за сън.

„Аруула! Маскираните в кожи типове!“

Мат разтърси глава, за да проясни мислите си, после стана, промърмори някакво проклятие. Беше много гладен и изпитваше странно чувство, което обгръщаше цялото му съзнание.

Отиде до малкия прозорец. Ханът на Тооно се намираше в края на стръмния хълм. Селото беше разположено сред тъмна гора и дори в далечината дърветата се редяха едно до друго. Някъде в прогизналия от дъждове район се намираше крепостта. Мат взе бинокъла си и огледа местността. Погледът му се плъзна над замъглените гори. След кратко търсене я откри: отляво и отдясно на крепостта се издигаха в небето призрачните кули на полусъборени високи сгради. Откри катедралата и някъде зад нея — Миланската Скала.

Изведнъж разбра какво е причинило потта по челото му. По време на съня си бе видял крепостта.

Мат се разтърси. Погледът му попадна на аварийния пилотски пакет, маслиненозелен контейнер, в който се намираха сигнален пистолет, пластичен експлозив, химически факли и други неща, от които човек имаше нужда, за да оцелее в тази пустош: секира, компас, рибарска корда, джобно фенерче, въже, медикаменти, превързочни материали, суха храна, дори надуваема лодка от тънък, но изключително здрав материал. Постави автоматичния пистолет в колана на панталона си. Туристическият нож отново беше пъхнат в ботуша му.

Когато прогони съня от очите си и се дооблече, слезе долу в кръчмата. Радваше се, че намери подслон в този дом, след като в утринния сумрак Тооно го беше огледал от главата до петите.

Фактът, че той и другите селяни бяха прекарали нощта в някаква стара църква, накара Мат да се замисли. Едва по-късно му направиха впечатление кървавите петна. Зад тях очевидно се криеше борба: хората са били нападнати.

За съжаление Тооно не виждаше причина да го осведомява за идентичността на разбойниците. Но онова, което не беше станало, можеше да стане. В случай че Мат въобще можеше да го разбере задоволително. Макар че Аруула го беше научила на основните понятия на тукашния език, при по-сложни думи Мат трябваше да внимава. Той не учеше и наполовина толкова бързо като нея.

Когато остави зад себе си трите най-горни стъпала на скърцащото стълбище, до ушите му достигна силен плач, който прогони и последната умора от крайниците му и го накара да побърза да слезе долу.

На вратата на кръчмата стоеше дъщерята на Тооно, чернокоса красавица на около шестнайсет години. Треперещите й жестове и уплашените й погледи му говореха, че тя именно беше надала жалните стонове.

До тезгяха насмалко да се сблъска с Тооно, който излизаше от кухнята, мъкнейки със себе си някаква дундеста ясена.

— Рива! — извика той угрижено. — Рива! Какво има, в името на Вудан?

Рива трепереше и зъбите й тракаха въпреки приятно затоплената кръчма. Когато съгледа майка си, хвърли се разтреперана в обятията й.

— Носферите — чу я Мат да казва с хлипане. — Взели са със себе си и Дорек.

Носферите ли? Мат видя как Тооно стисна зъби.

— Кой е Дорек? — попита Мат. — Какви са тези носфери? Имаше ужасно предчувствие. „Носфери“ подозрително приличаше на „носферату“ — вампир. Макар и да не знаеше местния диалект, изхождаше от предпоставката, че значението на думата не се е променило и през вековете. И си спомни за момичето Яндра, което беше срещнал в Болоня. И тя беше зажадняла да изпие кръвта му. Потръпна, когато си спомни за нея.

Тооно го осведоми. На Мат му беше трудно да следи разказа му и трябваше да го пита по няколко пъти, за да го разбере горе-долу.

Снощи носферите нападнали селото, убили жената на Госеин и отвлекли десет от жителите му. Приятелката на Рива Дорек, изглежда, била между отвлечените.

Тооно имаше вид, сякаш му идеше да се изплюе на пода.

— Изчадия на ада… — промърмори той. — Боят се от светлината и ни нападат, за да пият човешка кръв.

Мат разбра думите „пия“ и „кръв“.

— Носферите пият кръв ли? — попита.

— Да — рече само Тооно и замълча. Сякаш го беше страх да каже нещо повече.

Мат пристъпи към вратата, отвори я и огледа навън. Валеше силно. Не се виждаше никакъв човек.

Нахлу внезапен пристъп на вятъра. Мат си помисли, че е дочул шум от плясък на крила, но когато вдигна глава, не съзря нищо.

Тооно си наложи измъчена усмивка и посочи масата, на която беше сложено яденето. Рива и майка й вече бяха изчезнали в кухнята. Мат поблагодари и седна. Храната беше обикновена: хляб, масло, сирене, в прибавка ферментирал гроздов сок.

— Къде живеят носферите? — попита Мат.

— Там долу — каза колебливо Тооно след известно време и посочи натам, откъдето Мат беше дошъл предишната нощ. В крепостта.

— Крепостта ли? — Да не би да имаше предвид жилищния блок със зазиданите прозорци?

Тооно се огледа на прозореца като че ли се опасяваше от ново нападение. После клекна пред камината, в която пращяха цепеници. Разпали огъня с помощта на кожен мех.

— Да — продължи той, без да се обръща. — Те са черни като нощта и се придвижват с огнени столове, които вдигат страхотен шум.

Едва когато той имитира шума, Матю разбра, че Тооно е имал предвид мотоциклетите. Онова, което вече беше предполагал, се превърна в сигурност: носферите бяха идентични с облечените в кожи мъже, които отвлякоха Аруула!

— Колко са? — попита Мат. Главата му гъмжеше от мисли. Трябваше да освободи Аруула, но как?

— Много повече от нас. — Тооно стана и показа на Мат ръцете си. — Ние сега сме петдесет, но те определено са седемдесет — и всичките са възрастни. Нямат деца.

Мат се намръщи. Приключи с храненето, стана и излезе навън. Въздухът беше хладен. Милано беше покрит с облаци. Над него се закръгляше небето в разсеяно сиво и бързо потъмняваше.

Домът на Тооно се намираше в най-високата точка на селото и беше отдалечен на около триста метра от църквата. Пътят към селото беше стръмен. То имаше около петдесетина къщи, обори и хижи, но, изглежда, не всички бяха обитавани.

Мат вървеше по протежение на дълъг трънак. Ако се съдеше по строителните материали, използвани за къщите и зидовете, селото трябва да е възникнало някъде в последното столетие.

На площада пред църквата, около който се групираха няколко къщи, се беше насъбрало дискутиращо множество хора. Мат разбираше само частица от онова, за което се говореше, но смисъла все пак схвана: хората бяха угрижени, че носферите могат пак да се върнат и да отведат още повече жертви.

Мат се присъедини към групата. Всички лица се обърнаха към него.

— Кой си ти? Какво искаш? — попита го грубо един от мъжете, очевидно говорителят на групата.

— Пътник — отговори Мат. — Казвам се Маддракс. Идвам… Покашля се и посочи с протегната ръка към високите планини на север. — … оттам.

Мъж с обрулено от ветровете лице поиска думата. В него Мат позна онзи, който вчера му отвори портала на църквата. Името му беше Госеин, ако вярно си го спомняше.

— Познавам го. Дойде вчера след нападението и потърси убежище в църквата.

Говорителят на групата пристъпи към Мат.

— Аз съм Драго — представи се и повтори: — Какво искаш?

— Да зная какво тук става — каза завалено Мат. — Кои са носферите. — С протегната ръка посочи надолу към хълмовете. Там долу моята спътница и аз вчера нападнати. Тя закарана в крепостта.

Насъбралите се забъбриха помежду си, тогава една жена каза тъжно:

— Спътницата ти е мъртва. Никой не може да избяга от носферите.

Мат поклати глава.

— Трябва зная, инак не вярва. Отива в крепостта.

Лицата на хората наоколо изведнъж се изкривиха в гримаса на уплаха. Селяните си помислиха, че му е омръзнал животът. Но Надеждата на Мат се опираше на факта, че носферите бяха отвлекли жертвите си. Следователно целта им беше не само да убиват.

— Защо вие не бори се? — попита Мат.

Множеството започна глухо да мърмори. Драго махна с ръка. Лицето му беше бледо.

— Защото са твърде силни и твърде много на брой. Не сме дорасли, за да се мерим с тях! Досега много рядко търсеха жертвите си в нашите редици, но вече… Нещо се е променило. — Направи безпомощен жест.

Мат се вслушваше напрегнато в думите му и откри, че от фраза на фраза все по-добре разбира чуждото наречие. В него имаше предимно италиански думи — език, който не владееше, — но също така откъслеци от френски и немски, които владееше сносно. Колкото по-малко се стремеше да разбира отделните фрагменти от думи, а да възприема казаното в неговата цялост, толкова по-разбираемо беше. Което, разбира се, не означаваше, че от това се подобряваше и произношението му…

— Не добре, ако се криете — отвърна той. — Ако не се отбранявате, никога няма да се отървете от тях.

— Какво ли знаеш ти? — попита мършав мъж с дълга коса и заби поглед в земята. — Ние сме прокълнати. Над нашето село тегне проклятието на господаря на крепостта…

— Господарят на крепостта ли? — попита Мат. — Как казва се?

— Ти си странник — каза Драго, без да обърне внимание на въпроса му. — Не разбираш. Боговете са стоварили носферите върху главите ни, за да ни изпитат. — Млъкна и избягна да погледне Мат в очите. — Нищо не можем да направим — такава е волята на Вудан…

— Такава е волята на Вудан — повториха останалите.

Драго даде знак на множеството и хората се разотидоха.

Останаха само той, Госеин и един млад момък, който, изглежда, беше негов син.

— Ние мъже ли сме или баби? — попита разгорещено младият мъж и стисна дръжката на сабята си. — Ако се държим заедно, можем да се браним!

— Безсмислено е да се противим на боговете. — Драго нервно потриваше квадратната си челюст. — Ще си ида вкъщи и ще взема семейството си. Съветвам ви да отидете в дома на боговете! — Обърна се и малко след това тропотът от стъпките му заглъхна между къщите.

Госеин направи подканящ жест към Матю.

— Ела с нас. Бъди мой гост. Ще ти разкажа за носферите.

Живееше срещу църквата. Дневната стая беше потънала в странен полумрак. Госеин помоли Мат да седне на столче пред камината. После му разказа каквото знаеше от предците си за народа на носферите. Че някога наброявали много стотици. Че до неотдавна се прехранвали от лов като нормални хора — Госеин често наблюдавал, че редовно изпращали експедиции в северните планини и предполагал, че там оплячкосват гнезда на герули. И че живеели уединено във внушителната си крепост и се страхували от контакта с хората.

Поне така било доскоро. Но преди около две луни в носферите настъпила промяна. Станали по-агресивни. И изведнъж започнали да разполагат с мощни магически вещи, като студени факли и тези гърмящи огнени столове, върху които яздели.

„Електрически ток и мотоциклети!“ Матю Дракс се отказа да обяснява тези неща на Госеин. Но се запита откъде кръвопийците получават тези знания…

Когато изпънатото черно тяло влетя през прозореца като граната в стаята на Госеин, Мат остана за скунди като парализиран.

Двама други последваха първия маскиран натрапник. Претърколиха се като котки върху дъските на пода, преобърнаха се и за миг бяха отново на крака. В костеливите им ръце блеснаха остриетата на мечове, а святкащите зад прорезите на маските им очи вещаеха жажда за кръв и смърт. Изсвистелият през изпочупените стъкла на прозореца вятър накара огъня в камината да припламне, така че за части от секундата помещението се потопи в лъчиста светлина.

Алмар, синът на Госеин, реагира пръв. Вдигна сабята си и подтикван от необузданата си младост, скочи срещу нападателите.

Госеин, чиято сабя беше на масата пред него, беше изненадващо пъргав за възрастта си. С бързината на мисълта улови оръжието и скърцайки със зъби, започна да нанася бързи удари върху маскирания, който беше най-близо до него.

И Мат скочи, но не успя да приготви пистолета си за стрелба. Плоската страна на едно острие се стовари върху ставата му и внезапната болка го накара да изпусне пистолета. Противникът му беше невероятно бърз.

Докато Мат се отдръпна назад, за да се отърве от злостно ръмжащия нападател, погледът му попадна през счупения прозорец навън. Вратите на църквата бяха отворени и орда носфери се беше устремила с дрънчащи оръжия срещу събралите се жители на селото. При вида им жените пищяха панически, тичаха безредно натам-насам и се озоваваха сред сражаващите се мъже. Носферите се нахвърлиха върху тях с мрежи и ги излавяха. Виеха и крещяха от опиянение от кръвта.

Храс! Върхът на меча проникна дълбоко в седалката на столчето. Мат се вкамени, когато острието се озова само на сантиметри от челото му. Тогава по смутеното изражение на противника си разбра, че онзи не може да измъкне меча!

Един светкавичен тласък — и мечът се изплъзна от ръцете на маскирания, последва столчето напряко на помещението и се стовари на пода.

Маскираният протегна ръце да се предпази, когато Мат се хвърли напред и нанесе удар в слънчевия сплит на страшната фигура.

Онзи тип залитна назад, докато за миг Мат почувства, че му прилошава. Усещането беше сякаш е ударил в изсушеното месо на някоя мумия!

Нещо се блъсна в гърба му. Той падна и болезнено се просна на пода пред отворената врата. Когато се претърколи, ръцете му уловиха някаква кожа и от тесните цепките в нея го гледаха втренчено чифт мъртви очи.

С един удар в шията Госеин се бе отървал от нападателя си и имаше намерение да помогне на Алмар, чийто противник го беше притиснал в ъгъла на помещението.

Мат отблъсна трупа от себе си, изправи се и, загубил ума и дума, гледаше какво става около площада пред църквата. Пред потъмнелите каменни зидове гъмжеше от носфери, които мъкнеха след себе си в мрежи изпаднали в безсъзнание или мъртви хора. Помисли си, че внезапно е усетил някаква воня. Погледът му попадна върху мъртвото тяло на Драго.

Създанията се оттеглиха. Поеха в посоката, която водеше надолу по планината.

Зад Мат се чу нечовешки писък. Когато се обърна, срещу него се беше втурнал последният маскиран с вдигнат назъбен меч. Очевидно беше дошъл на себе си след удара в стомаха. Алмар и Госеин бяха плътно по петите му с разкривени от ярост лица.

Мат отстъпи настрани, уж че иска да пропусне облечения в кожи мъж. Но когато онзи се приближи, използва най-стария трик в света — подложи му крак.

Маскираният загуби равновесие и се просна по корем в калта. Мечът му се изви във въздуха и се заби дълбоко в меката земя до улицата.

Тогава дойде Госеин. Вдигна меча си отвесно във въздуха, после с тържествуващ рев го стовари в гърба на съществото…

Когато Тооно дойде от избата на дома си с две бутилки вино, беше шокиран. Първото нещо, което видя, беше жена му, която лежеше бледна и безжизнена на пода. Тогава съгледа забуления чужденец, който се беше навел над шията й и мляскаше. През задната врата тъкмо претича втори натрапник. Мъкнеше със себе си яростно съпротивяващата се дъщеря на Тооно Рива.

Тооно се олюля, когато проумя, че Цита вече не е жива. Тогава забуленият се обърна и впери в него коварен поглед. Тооно видя, че кръвта на жена му се стича по кожената маска на изверга.

Обзе го погнуса. И неукротим гняв. Вдигна инстинктивно една от бутилките и с рев я запрати към ужасната твар. Тя се разби с трясък в стената зад нея. Чудовището скочи и с олюляваща походка, подобно на пиян от вино човек, тръгна към Тооно.

Тооно хвърли втората бутилка. Тя не пропусна целта, трясна право в лицето на маскирания и го накара да залитне назад.

Не беше глупав. Знаеше, че без оръжие няма никакъв шанс срещу кръвопиеца. Затова започна да отстъпва, обърна се на пети и побягна към задната врата. Беше безсмислено да се прави на герой.

Втурна се навън, следван по петите от чудовището. Трябваше да отиде в селото и да потърси помощ, инак Рива беше загубена!

Тооно се спусна стремглаво по стръмния път и изпрати гореща молитва към боговете. Когато събра кураж и погледна назад, за свое облекчение установи, че преследвачът му се беше отказал. Изчезна между храсталаците и елите. Някъде се дочу бумтежът на ужасните огнени столове. Тооно предположи, че страховитата фигура е някой откъснал се от групата, който се е опасявал да не го оставят сам.

Когато дойде в селото, обзе го ужас.

Къщите на съседите му бяха мрачни. Навсякъде земята беше опръскана с кръв и тук-там лежаха безстопанствени оръжия. Тооно изкрещя, изпълнен със страх, когато съгледа три фигури, които се приближаваха към него откъм селото.

Но не бяха носфери. Един от мъжете имаше къса светла коса. Трябва да беше онзи Маддракс. Тооно събра последни сили и извика силно за помощ.

— Рива! — изкрещя той. — Хванаха Рива! Цита е мъртва! О, Вудан!

Когато Мат, Госеин и Алмар стигнаха до него, той беше физически и душевно съкрушен човек.

— Носферите — мърмореше той с пребледняло лице. — Убиха Цита и отвлякоха Рива… — Започна да плаче.

Госеин и Алмар го подхванаха от две страни и го отведоха обратно в хана. Алмар пристъпи зад тезгяха и отвори бутилка ракия. Госеин наля една чаша на треперещия Тооно. Кръчмарят гледаше със забулени от сълзите очи.

— Бях в избата — рече той. — Когато се върнах, Цита беше мъртва. — Разказа им какво беше преживял.

През това време Мат влезе в кухнята, видя разкъсаното гърло на малката, дундеста жена и му прилоша. Тръпки го побиха, когато си помисли за Аруула. Трябваше да действа, преди да я е сполетяла същата съдба. А може би отдавна вече не беше жива?

Когато се върна в кръчмата, потънал в мисли, Тооно се беше отпуснал на тезгяха. Само хлипаше. Госеин потри челото си. Беше блед като смъртник, а синът му трепереше с цялото си тяло.

— Това не са хора — промърмори Алмар, изпълнен с омраза. — Трябва да се унищожат! Не заслужават да живеят.

— Твърде малко сме — вметна Госеин.

— Татко, трябва…

Мат хвърли към Госеин въпросителен поглед. Сивокосият ловец повдигна рамене. Без съмнение беше на същото мнение като сина си. Но вече беше твърде късно. Селото беше почти обезлюдено. Носферите бяха откарали със себе си хората в своята строго охранявана крепост. Мат не смееше да си помисли какво щяха да сторят с пленниците. Сети се за краля на тараците Рраар, чието леговище беше посетил като мним бог и чийто — състоящ се предимно от живи хора — „хранителен склад“ беше инспектирал.

Чу някъде да плаче дете. Госеин и Алмр вдигнаха глави.

— Погрижете се за детето — каза Мат. — И вижте дали има оцелели. Ще се върна най-късно до утре вечер.

Тогава с твърда крачка излезе в нощта и се спусна надолу по хълма.

— Какво си намислил, Маддракс?! — извика Госеин подире му.

Мат не отговори.

Беше като по време на бойна акция.

Матю Дракс, екскомандир и експилот от ексвъздушните сили на екс-САЩ, пълзеше в храсталака на около двайсет метра от портата. Междувременно неговата вече недотам къса, но затова пък твърде издайнически руса коса беше скрита под намерена в края на пътя шапка от кожа на тарак, а синьозелените му очи — зад бинокъл, насочен към шляещите се около портата стражи.

Някаква охранена флегге с черна козина кръжеше с ръмжене над върховете на дърветата и търсеше мърша, в която да хвърли яйцата си. Че гигантското насекомо беше на път да създаде поколение, личеше още от пръв поглед, защото тялото му беше здравата издуто. Макар и да не се боеше от животното, надяваше се да не е късогледо и да го сбърка с някакъв труп. Това вероятно би насочило вниманието на пазачите към него.

Досега Мат си бе въобразявал, че има големи езикови познания: говореше доста добре немски и сносно френски, разбираше дори берлинските гамени. Но диалектът на облечените в кожи мъже при портата му се струваше като гърлено скрибуцане и ръмжене.

Продължаваше да стои в маслиненозелената си униформа на около двайсет метра от портата и безмълвно изричаше проклятия. Как, по дяволите, можеше да проникне в комплекса?

Като зелен младок в родния си Ривърсайд все някак си успяваше да се промъкне до кръчмите, които, като за малолетен, бяха забранени за него. Но за съжаление в това време и в този свят вече не можеше да се направи нищо с долари. Местните пазачи бяха неподкупни. Нямаше да ги трогнат дори пет кила кървавица.

Внезапно наблизо нещо прошумоля. Мат неволно присви глава и задържа дишането си. Стражите не се помръднаха от мястото си. Значи нищо не са чули. Погледът на Мат се плъзна наляво и надясно — тогава му се стори, че сърцето му спира да бие.

Първата му мисъл беше: „Алмар!“

Но беше се излъгал. Прокрадващата се в храсталака на десетина крачки от него приведена фигура не беше импулсивният син на Госеин, а млад момък с непокорна черна коса. Беше я превързал с тъмнокафява лента. Голям мустак красеше горната му устна. Беше облечен в кожи със сивокафява козина и носеше провиснала раница. На колана му висяха в ножници почти десетина ножове за мятане и един меч. Освен това пред корема му се показваше арбалет. Краищата на късите железни стрели стърчаха от тесни джобчета върху горната част на ръкавите му.

„Кой, по дяволите, е това? Рамбо от бъдещето ли?“ — помисли си Мат, когато непознатият внезапно изчезна.

Матю повдигна глава и съсредоточено се огледа надясно. Не се излъга. Непознатият нито беше паднал на колене на земята, нито беше залегнал. Беше потънал в земята.

Земята го беше погълнала!

„От друга страна, Земята не поглъща хора — помисли ой Мат. — За това трябва да има някакво обяснение…“

Подтикван от любопитство, запълзя безшумно натам, където беше изчезнал момъкът.

Скоро се озова пред някаква дупка в земята. Имаше железен кант и беше кръгла. А до нея, полузакрит от храсталака, лежеше ръждясал капак за канал.

Мат се намръщи и погледна надолу в канализацията. Там беше тъмно. Точно пред него в стената стърчаха железни стъпала. Откъм мрачните дълбини в носа му нахлу вонята на ада, а в ушите му — глухият кънтеж на стъпки. После едно Буф! и някаква потисната ругатня. Изчезналият в канализацията непознат си беше ударил главата.

Въпреки сериозността на ситуацията, Мат беше принуден да се ухили. Кой ли беше юнакът и какво търсеше в канала за отпадни води? Тъй като не носеше облеклото на носферите, едва ли беше някой от тях. Освен това се криеше от стражите.

„Този тип познава мястото — нашепваше му неговият оптимистичен Аз. — Следвай го по петите. Може би ще ти помогне…“

„Този тип познава мястото — отвърна песимистичният му Аз. — И когато слезеш долу, ще стане ясно, че е някой негодник или убиец, дори шпионин на носферите, които по този изпипан начин се отърваваха от досадните зяпачи…“

— Ами тогава трябва да бъда двойно по-предпазлив — тихо промърмори Мат и опипа ръждивите стъпала. Направи коремно претъркаляне, вмъкна краката си в шахтата и се спусна надолу.

Стъпалата бяха хлъзгави, тъй като бяха покрити с ръжда и влага, но Мат успя да изчезне в дупката, без да бъде забелязан от пазачите.

След дванайсет стъпала — преценяваше дълбочината на шахтата на около пет метра — слезе долу. Подът, изглежда, беше от бетон, устоял на столетията почти неповреден. Мат се огледа и се помъчи да преодолее мрака без осветление. Мислено прокле обстоятелството, че е оставил джобното фенерче в аварийния пакет, а последния — в селото. Носеше със себе си единствено пистолета, бинокъла и ножа си. Ах, да — и запалката! Извади я.

Тъкмо понечи да я щракне, когато дочу стъпки и забеляза светлината на факла. Беше на около двеста метра от него и осветяваше облечената в космата кожа ръка, която я държеше. Студено въздушно течение идваше от посоката, в която се движеше.

Мат последва светлината, без да използва запалката. Тя само щеше да го издаде. Но в мрака напредваше бавно и изведнъж светлината на факлата престана да се вижда. Или момъкът, когото следваше, я е загасил, или — което изглеждаше по-вероятно — беше завил зад някой ъгъл. Мат задържа дишането си и се ослуша. В далечината чуваше стъпките на момчето.

След като прекара половин минута, без да се помръдне, накрая щракна запалката. На мигащата й светлина мина по призрачно тихия канал. Отляво и отдясно до голите стени се трупаха отпадъците на цивилизацията: ръждясали и смачкани кутии от бира, пластмасови бутилки и торбички. Очевидно след катастрофата каналът е служил като убежище. Мат неволно потръпна, когато си помисли как тук хората са прекарвали времето си след сблъсъка с кометата, с мъглявата надежда по-късно отново да се върнат към стария си начин на живот. Надежда, която не бе се оправдала…

Под краката на Мат нещо изпращя. Когато погледна надолу, долови с поглед лъскавите хитинови черупки на няколко хлебарки, които бързо изчезнаха.

Мат изтръпна при вида на гадините. Трябваше да не им обръща внимание. Затова се помъчи да се придвижва безшумно като котка, да открие стъпките на мъжа, когото преследваше. Но „Рамбо“-то беше вече твърде далеч — или пък беше завил по някой напречен канал, от който звукът не отекваше достатъчно силно.

След няколко минути Мат усети студено въздушно течение отляво. Разклонение. Нататък трябва да е минал тайнственият момък.

Когато зави на ъгъла, нещо улучи черепа му.

Пред очите на Мат грейнаха звезди. Приглушен вик се изтръгна от гърлото му, докато падаше на колене. Запалката се изхлузи от ръката му и угасна. Но за части от секундата беше осветил нападателя — образ, който се запечата в ретината на очите на Мат: стоеше пред него с вдигнат меч и с мрачно изражение на лицето, готов да нанесе смъртоносния удар!

Мат не загуби нито секунда. При позицията му на колене не му оставаха много възможности. Така че изстреля лявата си ръка напред и сграбчи нападателя.

Задъханото дишане на другия му подсказа, че беше улучил. Усили още натиска около гениталиите на мъжа и с дясната си ръка нанесе един ъперкът в челюстта му.

Фактът, че в този момент мъжът се присви към него, беше само в услуга на Мат — в истинския смисъл на думата. Юмрукът му го улучи с все сила.

С измъчен стон мъжът рухна назад. Мат го пусна и чу как тилът на „Рамбо“-то се блъсна в бетонния под. Потърси опипом запалката си, намери я и я щракна. Същевременно извади „Берета“-та и я насочи към черепа на непознатия. Още беше в безсъзнание, но изражението на лицето му подсказваше, че това му е достатъчно. Двамата мъже дишаха тежко.

— Ако мръднеш, преди да кажа — заговори Мат с ядна интонация, за да даде на другия ясно да разбере, че не се шегува, мъртъв си.

— Милост, господине — задиша тежко непознатият. — Милост. — После вдигна рязко глава, сякаш се беше сетил за нещо. Гледаше слисано Мат. — Кой си ти? Говориш… другояче.

— Кой си ти? — попита Мат.

— Наричат ме Голан — каза младият мъж. Разтриваше болящия го тил.

Мат го остави да продължи.

— Какво правиш тук?

— Аз… аз търся… — Голан се прокашля и опипа брадичката си, която постепенно се оцветяваше в червеносиньо. — Търся… своята годеница.

— Твоята спътница ли? — попита Мат, който разбра понятието „годеница“ само благодарение на контекста. — Тук ли? Под земята?

Голан кимна.

— Даман я отмъкна. Преди четиринайсет дни.

— Кой е Даман? — попита Мат. Пъхна отново пистолета в колана си. Вече не смяташе, че Голан представлява някаква опасност за него и искаше да му го покаже.

— Господарят на носферите — отвърна Голан. — Кой си ти? Мога ли да стана?

— Седни — каза му Мат.

Голан седна и обгърна коленете си с ръце. Изглеждаше твърде смазан. Подутината на главата му беше доста голяма. Мат въздъхна. Някак си му беше жал за момчето. Да имаше най-много осемнайсет години.

— Откъде идваш? — Попита го.

— От Милан — рече Голан. — Исках да взема Гита за жена. Обрекохме се един на друг.

— Разбирам — каза Мат. — Сега искаш да я освободиш. Приклекна до Голан. — На мене точно така се случило — рече той. — Даман отвлече Аруула, моята спътница.

Голан кимна.

— Вчера открих пътя под земята — каза. — Има възможност оттук да се проникне в крепостта!

Когато Аруула дойде на себе си, беше убедена, че е измъчвана от някакъв отвратителен кошмар. Само смътно си спомняше ужасната твар, която я беше грабнала и хвърлила напряко на двуколесното превозно средство.

Едва когато разбра, че не е заспала до Маддракс, а лежи върху куп слама в някакво иззидано с каменни блокове помещение, действителността постепенно си проби път до нея.

„Какво ли е станало? Да не би борбата със забулените съвсем да не е била сън? Всичко ли се е случило в действителност?“

Страх обзе Аруула. Страх от най-чиста проба, който спираше дъха й. Къде се намираше? Кои бяха нейните похитители? Какво възнамеряваха да правят с нея?

Тя стана. Мускулите я боляха. Направи няколко крачки и размаха ръце. Малката килия имаше само една тясна вентилационна цепнатина горе в стената, до която беше невъзможно да се стигне.

Вратата беше заключена.

Маддракс не беше при нея. Дали не са го убили? Също и мечът й беше изчезнал. Беше беззащитна.

— О, Вудан — промърмори тихо Аруула. — Помогни ми и ми посочи пътя…

Ала Вудан не отговори. И бездруго не отговаряше на обикновени воини. Балоор, Говорещият с боговете, беше казал, че боговете не можели да разговарят с всеки обикновен човек, защото нямали време за това. Били заети с важни дела, защото устройвали света.

Аруула чу дрънченето на връзка ключове и се отдръпна в най-далечния ъгъл на килията. Неволно прикри криво-ляво с ръце твърдите си гърди. Макар обикновено да нямаше задръжки в това отношение и да ходеше полугола из страната, сега се чувстваше ранима и разголена.

Тя присви очи, когато един забулен влезе в килията. Две разположени в дълбоки ямки очи втренчиха жаден поглед в нея. Мъжът беше сух като скелет и облечен отгоре додолу в черна кожа. Вонята на плесенясало, която се разнесе от него, накара стомаха й да се разбунтува. Почувства парливо гадене.

„О, Вудан!“

Забуленият не се помръдна. Гледаше я вторачено с тъмните си очи, а от гърлото му излизаха дрезгави звуци. Подобните му на пипала на паяк ръце опипваха възбудено дрехата му, като че ли искаше да я съблече.

Аруула го наблюдаваше ужасена.

— Неет! — извика тя на родния си диалект. Оттласна се от студената каменна стена и понечи да се втурне покрай страшната фигура.

Облеченият в кожи мъж й подложи крак. Тя се пльосна и хлъзна по пода. Главата й се блъсна в една стена и тя почти си пожела да загуби съзнание. Но желанието й не се сбъдна. За секунди страшна болка прониза главата й.

Облеченият в кожи мъж се изтъпани разкрачен пред нея, озъби се и нададе някакво фучене.

Преди в главата на Аруула да се оформи някаква здрава мисъл, пристигнаха неговите съучастници. Корави ръце я сграбчиха и брутално я изправиха. Отвсякъде я обгърна зловоние на плесен. Отново й се пригади. Краката й се подкосиха.

До ушите й достигна крясък. Бандата се раздели, когато се появи някаква дребна фигура. И тя беше облечена в кожи, но на главата си носеше черна качулка, която хвърляше тъмна сянка на лицето й. Фигурата държеше в ръцете си къс камшик. Размаха го над мъчителите на Аруула и избълва порой от думи, които варварката не разбра.

Облечените в кожи мъже се бранеха от ударите на камшика, държейки ръце пред лицата си, но това малко им помагаше. Получиха наказанието си и избягаха със скимтене.

Останаха само двама мъже: страшният с качулката и една набита фигура с черни очи, в които Аруула, за свое удивление, забеляза страх. На челото на маската върху главата му се виждаше някакъв кръгообразен символ.

Човекът с камшика се наведе пред Аруула и когато погледът й попадна върху пръстите му, разбра, че трябва да беше чужденец. Кожата му беше светла и ръцете му нямаха вид на такива, които някога са вършили тежка работа. Аруула беше убедена, че става дума за главатаря на маскираните. Но кой ли беше другият, онзи с кръга на челото? Шаманът на ордата ли?

— Прости перверзния ламтеж на моите поданици — каза главатарят, макар и на езика на миланите, който много приличаше на този на странстващите народи, но с глас, който въпреки това беше някак си чужд и толкова мазен и плавен, че някакъв безмълвен глас изрева в главата на Аруула: Опасност! — Направиха ли ти нещо?

Аруула поклати мълчаливо глава.

— Аз съм Якобо — продължи главатарят. Посочи придружителя си. — А това е Даман, лакеят ми. — Изсмя се цинично и Даман се стресна.

— Кои сте вие? — попита Аруула, правейки усилие да придаде твърдост на гласа си. — Защо криете лицата си?

— Аз съм господарят на крепостта и на града — каза Якобо. Даман е Никой. — Нави камшика около дясната си ръка. — Скоро ще бъда господарят на тази страна, а после — на целия свят!

Макар че Аруула идваше от среда с неусложнен живот и духът й не беше покварен от никакво образование, но болните хора разпознаваше от пръв поглед.

И в нейната орда имаше един болен: Муулда. В мъгливи дни непрекъснато му се привиждаха летящи в небето разни неща и в тяхна чест изпълняваше божествени химни. Балоор беше посъветвал нея и другите да не се подиграват на Муулда, но по възможност във всичко да се съгласяват с него, за да не стане агресивен. Така че и този път кимна и каза:

— Благодаря за помощта ти, господарю на света. — После добави: — Ще заповядаш ли да ме върнат при спътника ми?

Якобо се изкиска под качулката си.

— Това — отвърна той — за съжаление е невъзможно.

Макар че не можеше да го види, Аруула знаеше, че я наблюдава с пронизващ поглед. Затова дори не беше необходимо да впряга телепатичните си способности.

— Гениалният ми дух — продължи умопобърканият — измисли план, в който ти играеш водеща роля. — Пое си дълбоко въздух. — Защото настъпи моментът, в който ще разширя властта си! — обясни той с акцент на дълбока убеденост.

Макар че Аруула не го разбра, перспективата да остане и занапред във властта на този луд я ужаси.

— И каква ще е тази роля? — Тя се притисна още по-плътно до стената. Камъкът зад гърба й беше леденостуден.

— Необходима си ми за един опит, мое красиво дете — отвърна Якобо. — Един експеримент, който ще направи верните ми носфери способни да… — Следващите му думи се изгубиха в някакво неразбираемо мънкане. Погледна към тавана, сепна се и изрева, сякаш някой го беше настъпил, и с двете си ръце заудря по някакъв невидим противник. Тогава рязко се успокои отново и дрезгаво изрева една заповед.

Появиха се двама забулени, сграбчиха Аруула отляво и отдясно и я повлякоха със себе си.

Миришеше на гнилост и тление. Завихрилият се прах полепна по устата и носа на варварката и предизвика пристъп на кашлица.

Дърпаха Аруула нагоре по много протрити от ходене стъпала. Преведоха я по някакъв широк коридор и я блъснаха в помещение, където нямаше нищо друго освен една плесенясала сламена постеля. Тук наистина имаше прозорец, но беше толкова високо, че всякакъв опит за бягство беше безнадежден. Аруула видя няколко врати, които водеха към съседни помещения. В камина гореше слаб огън.

— Тук не си сама — каза Якобо. Посочи вратите, после с властно движение на ръката си пропъди Даман и помощниците си в коридора. — Има много жени, но са лош развъден материал.

Той се изсмя и Аруула се запита какво ли е имал предвид с този развъден материал.

— Една си загуби разсъдъка, когато узна за плана ми. Друга се хвърли на двора. — Якобо изфуча язвително. — Селяндури. Погледът му се насочи към Аруула. — При теб веднага се вижда, че си от екстра класа. От теб ще стане великолепна майка за разплод на моите носфери.

„Ти си болен!“ — крещеше вътрешният глас на Аруула. Не й оставаше много, въпреки опасността да се нахвърли върху Якобо. Нямаше намерение да се чифтосва с ужасните, облечени в кожи мъже. По-скоро би умряла.

Якобо трепна внезапно, сякаш ударен с камшик. Ръката му стисна дръжката на камшика.

— Погледни ги тези отвратителни чудовища — изсъска той и посочи чакащите отвън стражи. — Какво представляват? Хора ли са? Демони ли? Изчадия на адска перверзия ли? Казус за традиционната медицина ли? Дали не произхождат направо от ада? Или пък са продукт на предизвиканата от лъчението мутация?

Аруула не познаваше никаква традиционна медицина. Нищо не разбираше и от понятието „предизвикана от лъчението мутация“. Но знаеше, че мъжът с качулката не е с всичкия си. Разбра го по хистеричния му смях.

Преди да успее нещо да го попита, Якобо изкрещя:

— От ада ли? Не, не! Скоро ще научиш истината, малката! Но знанието ти няма да ти свърши никаква работа! — И при съпровода на ръмжащ смях отново зананася удари по някакъв въображаем противник, докато Даман влезе в помещението и попита нещо на своя скърцащ език.

— Ах, да го вземат дяволите! — извика Якобо. Обърна се уплашено и Аруула видя в дясната му ръка черна пръчка, която й напомняше за странния фенер на Маддракс. Насочи я към Даман, който издаде уплашени гърлени звуци и вдигна ръце, за да се предпази.

От ръката на Якобо със силно пращене изскочиха тънки белезникавосини мълнии. Улучиха гърдите на Даман и той, сякаш поразен от юмрук, отхвръкна назад и блъсна гърба си в стената.

Якобо се обърна към Аруула, която, пребледняла от уплаха, се беше отдръпнала в края на сламената постеля.

— Не са съвършени — изхриптя Якобо, а от устните му хвърчеше бяла пяна. — Но аз ще ги направя съвършени! И ти ще им бъдеш майка!

Мат напрегнато се взираше в дебелата тръба, която стърчеше отдясно на каналната шахта. Някакво странно стържене събуди любопитството му.

Най-напред долови воня, която беше толкова противна, че стомахът му почти се обърна. После чу мляскане, като че ли по хлъзгавия под към него се носеше някаква ленива, тромава маса.

Когато щракна запалката и освети вътрешността на тръбата, косата му се изправи. Не беше се излъгал.

Също и очите на Голан се ококориха от ужас. На светлината пред тях се появи нещо. Мат хвърли само един бърз поглед към чудовището, тогава сграбчи Голан за яката и сякаш преследвани от фурии, побягнаха по канала.

— Ужасно! — простена Голан, когато, задъхани, направиха почивка на сто метра по-нататък. — Какво е това чудовище, Маддракс?

Мат не знаеше отговора. Съществото изглеждаше като чудновата кръстоска между охлюв и акула. Дявол знаеше какви още мутанти обитаваха това място.

— Не знам какво е това, Голан — каза най-сетне той. — Но няма нас докопа, защото то бавно. — Огледа се. — Аз предлага ние продължи търсене по пътя към крепостта.

Голан кимна. Беше пребледнял като мъртвец. На светлината на запалката Мат видя, че кожата по лицето му беше настръхнала.

Хвърли поглед назад в тръбата. Слузестото, пулсиращо нещо тъкмо излизаше навън. Четири, дебели колкото ръка пипала шареха любопитно наоколо. Толкова на темата мудност.

Голан повърна. Тогава усети, че Мат го дърпа и побягна след него.

След малко стигнаха до три хлъзгави стъпала, които водеха нагоре. През една врата стигнаха в някакво мизерно помещение и с общи усилия затвориха зад себе си дървения капак. Голан потърси опипом запънката и я постави.

— Да се надяваме, че не сме допуснали някаква грешка! каза. — Загазили сме!

Мат се огледа в сгряното с мъждива светлина квадратно помещение. Грубите, измазани с бяла глина стени се прекъсваха от друга дървена врата. Нямаше прозорци, само на високия повече от пет метра таван съгледа отвор, от който проникваше бледата светлина.

Върху глината бяха изписани картини, почти като пещерните рисунки на праисторическия човек, но по-детайлни. Мат се приближи с любопитство, щракна запалката и заразглежда изображенията. Видя страховити сцени от живота на носферите: ужасяваща процесия, която водеше през руините полуголи, уплашени хора. На шиите си носеха железни обръчи, от които висяха вериги. Забулени хора ги държаха здраво. На следващата картина процесията се движеше към катедралата, където с прострени ръце ги очакваше върховният жрец с лице, подобно на гол череп. Третата картина представяше нещо като литургия. Опиянено множество танцуваше около намиращите се в клетките хора. Мушкаха с оръжия пленниците, които лежаха в собствената си кръв и отчаяно се опитваха да избегнат остриетата на мечовете. Стръвно като вампир, първожрецът беше впил зъби в гърлото на една от жертвите.

Някакъв шум от хлъзгане накара Мат и Голан да се стреснат. После дочуха скърцане, като че някъде се отваряше врата. Огледаха се. Все по-силно се чуваха стъпки, които отначало се приближаваха и после пак се отдалечаваха. Мат чу тих плач.

— Какво е това? — прошепна Голан. Вдигна арбалета си. Трепкащата светлина на запалката се местеше наоколо и на отсрещната стена освети дървената врата. Мат не се съмняваше, че шумовете бяха дошли оттам.

„Аруула?“

Изправи се пред вратата и сграбчи дръжката на ключалката. Вратата беше напълно изгнила. Пантите се счупиха, когато Мат я дръпна. Вратата падна в помещението и вдигна облак мръсотия.

До тях достигна вик, който накара кръвта в жилите им да се смрази.

— Рива! — извика Мат.

Дъщерята на Тооно стоеше недалеч от тях в един мръсен коридор на изба и се бореше с някаква тъмна фигура. Когато тя отново извика за помощ, Мат се втурна напред.

Рива се опитваше да се измъкне от ноктите на мършавата фигура, чието лице Мат не виждаше. Забуленият издаде отвратителни звуци, когато съгледа Мат и Голан. Мигновено пусна Рива. Дрехите й бяха разкъсани. Тя падна на мръсния под. Нейният преследвач се обърна с фучене към натрапниците и посегна към меча си.

— Голан! — извика Мат. — Стреляй!

Голан реагира с прецизността на снайперист. Арбалетът му трепна. Зънг! Стрелата изсвири във въздуха и улучи гърдите на забуления, но не проникна достатъчно дълбоко. Това почти не затрудни движенията на облечения в кожи мъж. Острието на меча му вече свистеше във въздуха.

Голан избълва някакво проклятие, постави следващата стрела и я изстреля. Тя се заби в бедрото на звяра.

Мат използва момента, сграбчи Рива за рамото и я издърпа от опасната зона. Голан поставяше вече трета стрела в оръжието си.

Забуленият се обърна да побегне и така стрелата улучи гърба му. Този път изчезна почти изцяло в тялото на носфера. Фигурата нададе нещо като гъргорене, направи още няколко крачки и тогава се стовари на пода.

— Маддракс? — Рива скочи към него като дете и уви ръце около врата му. — В името на Вудан, как се радвам да те видя! Избухна в плач. — Ах, тук е ужасно! Исках да избягам, но… Посочи лежащата на пода фигура. — Могат да подушват хората! — Посочи шията си. — Искаше да ме ухапе!

Мат внимателно отстрани ръцете й от себе си.

— Разкажи какво видяла — каза той. — Къде други затворници?

Рива му разказа всичко от начало до край. Спяла в дома на родителите си, когато я събудило някакво дрънчене. Скочила от леглото, за да погледне през прозореца. Тогава някой я сграбчил и с нея скочил надолу по стълбището. Видяла майка си да лежи безжизнена на пода, а баща й избягал от дома. Един от забулените го преследвал.

Тогава Рива загубила съзнание. Когато се събудила, някой я носел през мрачни коридори. Станало й ясно, че се намира в крепостта. Озовала се в тъмница.

— Там бях една нощ и един ден. После поискаха да ме отведат горе. Тогава избягах. — Нервите й не издържаха. Започна неудържимо да хлипа. — Тук има и един човек. Видях го. Мисля, че той управлява носферите. — Тя закри лицето си с ръце.

— Човек ли? — попита Мат изненадано. Погледна Голан. — Какво означава това?

— Носфрите не са хора — каза Голан.

— Не са ли хора? — повтори Мат като ехо. — А какво са тогава?

Голан се изчерви.

— Аз… не знам. — Преглътна нервно, после посочи пода. Някои говорят, че идвали от глъбините. От подземния свят.

— Трябва да се махаме оттук! — настоя Рива. — Ще ме търсят!

Мат хвърли един поглед към Голан. И двамата знаеха, че им остава един-единствен изход — през трупа на забуления по едно стълбище нагоре. От другата страна ги очакваше гигантският охлюв.

Мат обхвана с ръка раменете на Рива и я затегли със себе си. Голан ги следваше по петите.

Доста време вървяха необезпокоявани. По извита стълба се изкачиха два или три етажа нагоре, докато стигнаха до някакъв прозорец. Когато Мат погледна през него, на намиращия се под тях двор съгледа неколцина носфери, които стояха около пращящ огън и се грееха. Изглежда на тези типове постоянно им беше студено. Не се виждаше никоя от жертвите им.

— Могат да ни надушат — прошепна възбудено Рива. В името на Вудан, трябва да излезем оттук!

— Не можем да се промъкнем покрай чудовището — каза Голан и посочи стълбището надолу. — То пази на вратата.

Рива изтръпна.

— Какво чудовище?

Мат му хвърли сърдит поглед. Не беше необходимо допълнително да се наплашва момичето.

— Някакъв вид охлюв — каза той. — Но не се безпокой, ние сме му преградили пътя.

Не се създаде впечатление, че думите му са успокоили Рива. Но сега това беше най-малката му грижа. По-голямо предимство имаха първо затворниците, а с тях и Аруула, а после — да се намери път за бягство от крепостта.

— Нататък! — изкомандва той.

Сега в двора се чуваха команди. Отдръпнаха се от прозореца и продължиха да се изкачват по стълбището, докато стигнаха до някакъв таван — огромно помещение, в което бяха натрупани всякакви вехтории. Мат потърси с присвити очи някаква капандура. Накрая откри една. Трябваше да стъпи на един сандък, за да я отвори.

Докъдето стигаше поглед, се простираха плоски покриви. Мат се изтегли нагоре и огледа внимателно за стражи, но такива не откри.

— Не се страхувай, Рива — прошепна той през прозорчето и протегна ръката си към нея.

Рива се подчини. Трепереше от страх, но го направи. Голан я последва. Първо подаде на Мат арбалета си и тогава се покатери.

Духаше студен вятър. Дъждът беше престанал. На небето се показаха безоблачни места. Мат наблюдаваше блещукащия небесен свод и си мислеше за Аруула. Не можеше да напусне крепостта, преди да я е намерил! Освен това при затворниците беше и годеницата на Голан. Мат се учудваше, че придружителят му не я е споменал отново… Та нали тя беше причината да се промъкне в крепостта.

Вървяха на изток, далеч от страната, под която се намираше каналната шахта, и с всяка крачка у Мат се засилваше чувството, че изоставя спътницата си в беда.

Дилемата му нямаше да продължи дълго. След около двайсет метра подът под тях рязко поддаде! Мат успя единствено да потисне вика си, после през появилата се дупка се понесе в черната като нощта бездна, някъде си удари главата и загуби съзнание.

Луната беше ниско и хвърляше сенките на дърветата над жълтокафявите води на Олания. Някаква готова да хвърли яйцата си муха с жужене правеше кръгове над блатясалата река. Насекомото беше дълго един лакът и острият му поглед претърсваше околността. Искаше да открие топла мърша, та после ларвите да могат да се хранят с нея.

Даман стоеше на прозореца и разтриваше болящия го череп. Последиците от мълнията го измъчваха, когато от най-горния етаж на крепостта наблюдаваше флеггето и потръпна, когато прелетя към брега на мочурливата река. Беше съгледала мъртъв млад тарак, над който се беше надвесил триметров андрон. Но флеггетата стояха по-ниско от андроните, тъй като челюстите им не можеха да проникнат през хитиновата им черупка.

Освен това бяха глупави. Когато понечи да кацне върху тарака, огромната летяща мравка се надигна и отхапа главата на гигантската муха.

Даман въздъхна. Чувстваше се някак си сроден с насекомото.

Благодарение на бащиното си наследство, което се простираше над Милан и околността, през целия си живот имаше достатъчно за лапане. Но откакто на това място започна да вилнее чумата по герулите, всичко се промени. Повече от половината му хора бяха постоянно на път, за да ловят плячка в други райони, а последвалото преди повече от две луни поемане на властта от Якобо също не допринесе за доброто му здраве. Якобо не пропускаше възможност да го унижи пред народа му със своята страшна светкавица.

Беше го превърнал в прост лакей. И то само затова, че разчиташе на познанията му. Но междувременно наред с езика на миланите Якобо овладя толкова добре ужасно трудния говор на носферите, че можеше да общува с поданиците му.

Макар и засега Даман все още да предаваше заповедите му по-нататък, все някога щеше да настъпи моментът, когато Якобо нямаше да има повече нужда от него дори и за това. Или щеше да му стане твърде досаден.

Чуждият владетел учеше бързо, доста бързо. Бе дошъл от ледовития Север, от страната под планините, в която обитаваха най-ужасните богове. Вероятно беше техен пратеник и плановете му не се виждаха много безопасни на Даман.

Бе въвел нови обичаи: носферите трябваше да носят на качулките си така наречените цифри, за да можел Якобо да ги различава. Преди воините на Даман ходеха на лов за милани само в кризисни времена, когато плячката от герули беше слаба. Сега Якобо нареди жителите на града да се докарват с десетки в крепостта, за да ги продава като роби.

Освен това разпрати куриери във всички посоки да купуват от други племена редки есенции, които уж му били необходими, за да подобри расата на народа си. Беше оповестил, че вече на никого нямало да се налага да умира от малокръвие, когато с помощта на тези билки успеел да произведе някакъв си серум — какъвто ще да е.

Както изглеждаше, имал е късмет. Едва преди четири дни се завърна куриер от студената Суица и съобщи, че един от планинските народи се съгласил да търгува: Предлагали да разменят търсените есенции срещу петдесет роби, половината, от които трябвало да бъдат здрави моми.

Целите на Якобо не бяха съвсем ясни на Даман. Не разбираше какво имаше предвид онзи с това подобряване. Не разбираше, също и защо Якобо вярва, че някакво си вълшебно питие може да създаде прамайка, чиито деца никога нямало да умират. Знаеше само едно: че пречи на Якобо. Щеше да мине по пътя на всички, които ставаха за ядене. А нямаше никакво желание за това.

Бе поел Милан от своя баща, както си беше обичаят. Баща му бе наследил града и жителите му от своя баща, както този преди това от своя и така нататък — дванайсет поколения след катастрофата, когато огнеметният гняв на боговете се беше стоварил над света.

Преди две и половина луни по време на един набег за плячка в планините воините на Даман бяха намерили Якобо в гнездо на герули. Там се беше приземил при пътуването си до човеците. Воините добре си похапнали в котилото на герулите и после се нахвърлили върху Якобо, без да подозират, че е пратеник на мрачните богове.

Укротил ги със светкавици, които излизали от ръката му и им причинявали страшни болки. Били принудени да му се покорят и го довели в крепостта. Оттогава той беше силният мъж и обещаваше на всички вечен живот. Със силата на божествените си светкавици смаза съпротивата на отделните хора. Сега вече никой не дръзваше да му противоречи. Също и Даман, който след последното наказание можеше да се смята късметлия, че въобще е останал жив.

Но още за колко време — за разлика от флеггето, която току що бе заплатила глупостта си със собствения си живот. Даман наблюдаваше и го побиваха студени тръпки, когато тя, наполовина в пастта на андрона, изсипа готовото си за създаване на поколение тяло върху мършата на тарака. Лепкавите й яйца бяха деликатес не само за чудовището с хитиновата черупка.

Даман отвърна очи от мъртвото насекомо и зарея поглед над кулите на стария град. От преданията знаеше, че преди катастрофата се е наричал Милиано. Намираше се в някаква северна провинция на загиналото царство Италия.

От блясъка на мегаполиса освен мраморната катедрала, домовете на божествата и Театъра, в който някога владетелите слушали пронизителни пения, не беше останало нищо друго. Тук-там стърчаха кухи кули със зеещи отвори на прозорците.

Кух като кулите се чувстваше и Даман, който отдавна не разполагаше с никаква власт.

Трябваше да предприеме нещо. Трябваше да свали Якобо. В момент, когато беше непредпазлив. Например когато се бореше срещу невидимите демони. Когато въртеше очи и говореше на неразбираемия език, приписван на пратениците на мрачните богове.

Но сам трябваше да го спре. Вече не можеше да се довери на поданиците си. Обещанията на Якобо да ги дари с вечен живот ги бяха направили колебливи. С подозрение следяха всяка стъпка, която Даман правеше. Якобо беше техният спасител.

Даман се заразхожда наоколо. Погледът му се плъзна по бедното му жилище и се спря върху многото ножове, окачени на стената в кожени кании.

Забрави мъртвата флегге и ненаситния андрон и се промъкна до оръжията безшумно като тарак. Лъскавата стомана беше прастара. Остриетата бяха назъбени, но удобни за държане. Взе един средно голям нож и го изпробва колко е остър.

Да, добре. Представяше си как ножът се забива във врата на Якобо, вече дори чуваше хрущенето, което щеше да последва, когато се завърти в месото му.

Духът му беше изпълнен с омраза. Беше твърдо решен да се бори за наследството си.

He’s a real nowhere man,

sitting in his nowhere land,

making all his nowhere plans for nobody…[8]

Командир Матю Дракс от месеци не беше слушал гласа на Джон Ленън, затова се изненада, че тази сутрин го събуди. Отвори едно око, за да прониже с поглед будилника. Но нямаше никакъв будилник. Не лежеше и в леглото си във въздушната база в Кьопеник, а на пода на вонящо, препълнено с мръсотия и леденостудено помещение.

Над него се беше надвесила космата фигура, която категорично не беше Джон Ленън. Ако човекът въобще някога се е занимавал с музика, вероятно е било при Прити Тингс. Този тип изглеждаше като Вив Принс. До него беше коленичила Рива, дъщерята на Тооно. Двамата изглеждаха пребледнели и уплашени.

— Маддракс? — прошепна тихо Голан.

Изведнъж си спомни всичко. Опипа пулсиращия си череп. През един прозорец навлизаше сива светлина. Изглежда се развиделяваше.

— Колко време бях в безсъзнание? — попита на английски и когато Голан го погледна безпомощно, доколкото успя, повтори въпроса на езика на странстващите народи.

Лицето на Голан не се проясни кой знае колко.

— В безсъзнание ли? — прошепна той.

— В несвяст.

Но естествено храброто момче от село нямаше представа за часовете на денонощието. Мат се отказа. Прецени, че е лежал в безсъзнание около четири часа, ако не и повече.

На тавана имаше дупка. За щастие се намираше плътно до края на обкованата с безброй летви стена, така че по нея бяха успяли да слязат Голан и Рива. Намираше се в някаква стая.

„Е, не е като в хотел «Валдорф-Астория», но се понася.“

За щастие обитателят й, изглежда, е бил на пост. Може би е взел участие и в някаква експедиция на кръвопийците. Във всеки случай не можеха да останат тук.

— Разузнах наоколо — каза Голан и посочи с арбалета си към пода. — Тук има много празни помещения. Остави арбалета и простря ръце, за да покаже на Мат колко големи са помещенията.

Матю беше впечатлен.

— А отдолу има изби — продължи Голан. — Големи изби…

— Огромни изби ли? — попита Мат.

— По-скоро със средна големина — отвърна Голан. Тогава очите му просветнаха. — Но намерих изход, който се свързва с голямата шахта, където бяхме в самото начало. — Беше направо ентусиазиран. — Не там, където е охлювът. В обратната посока.

— Чудесно — каза Мат. — Тогава ние върви сега там и промъкваме се на открито. Трябва заведем Рива при баща й.

— Още ли е жив? — рече Рива зарадвана. — Слава на Вудан!

Прибраха оръжията си и тръгнаха. Голан вървеше отпред.

В коридора пред вратата на жилището стената беше пробита към съседната сграда и както Мат видя със собствените си очи и чу от устата на Голан, очевидно цялата крепост се състоеше от жилищни и търговски сгради.

Малко след това прекосиха мраморната зала на някаква банка. На ръждясалата врата на трезора беше гравиран надписът „Банко национале“. Беше широко разтворена. Трезорът служеше за складово помещение. В него бяха натрупани чували, сандъци и пластмасови бутилки.

Минаха също и през някогашна градска библиотека, както Мат прецени по ценните от културна гледна точка стенописи. Натрупаните тук в по-раншни времена книги навярно са послужили за паленето на огън по време на продължилата столетия зима, последвала сблъсъка с кометата, защото металните стелажи бяха празни.

Колкото по-нататък вървяха, толкова по-ясно ставаше, че всичките етажи на сградите от блока на крепостта са свързани един с друг. Образуваха огромен лабиринт, в който човек можеше чудесно да се промъкне, без да го забележат. Мат реши твърдо след предаването на Рива веднага да се върне тук с Голан и да потърси Аруула и годеницата на своя придружител. Може би щеше да подтикне и Госеин да се присъедини към тях. След смъртта на съпругата си сигурно щеше да поиска да си отмъсти на носферите.

Малко преди стълбището към избата, което според Голан се свързвало с шахтата на канала, пред тях се дочуха стъпки. Мат бързо отвори някаква врата към библиотечните помещения и подтикна Рива да влезе вътре. Голан ги следваше по петите.

Мат не се изненада, когато видя мраморен олтар. Помещението беше осветено от безброй насмолени факли на стените. Намираха се в древна тържествена зала на библиотеката. Отляво на вратата висеше прояден от молци тежък ковьор. Мат хвърли един поглед зад него и установи, че предназначението му е да отделя силно повредената част на залата от останалата.

Трябваше да побързат, стъпките се приближаваха. Мат избута Рива пред себе си и кимна към Голан. След секунди изчезнаха зад ковьора и затаиха дъх.

Колкото повече Даман наближаваше Залата на кръвта, толкова повече се потеше, защото си мислеше, че Якобо и другите ще се досетят за намерението му да извърши убийство.

С пулсиращи слепоочия следваше останалите. Отрядът влезе с твърда крачка в залата и застана пред олтара. Тук беше се събрала само малка част от поданиците, защото повечето бяха на лов, а другата част охраняваше крепостта. Присъстващите започнаха да си шушукат, когато видяха да идва Даман.

„Дните ми са преброени.“

Освен него пред мраморния олтар стояха още десет фигури. Навсякъде горяха факли, които изпълваха залата с призрачна светлина. Барабанист започна приглушено тремоло. Встъпи и писклива флейта.

Сърцето на Даман щеше да изскочи от гърдите му. Изпитваше почти панически страх. Да не би този ден да е днес? Ако Якобо го лишеше от милостта си, животът му нямаше да струва и пукнат грош.

Барабанът загърмя по-силно. Портата към съседната стая се отвори и Якобо се появи в обкържението на своите ученици. Носеше черно расо и беше дръпнал качулката ниско над челото си. На корема му беше завързан шнур, на който беше прикрепена страховитата му светкавица.

Носферите сведоха глави. Извисилото се до кресчендо пеене се усили. За да не бъде изобличен, Даман правеше същото като другите. Наведе глава и замънка подчертано пламенно свещените формули, които величаеха Якобо и неговите мрачни богове.

Якобо стигна до олтара. Вдигна ръце и с този жест наистина заприлича на мрачен бог.

— Събрали сме се — прозвуча твърде високият му, неблагозвучен глас, — за да накажем един предател в нашите редици!

Множеството ужасено простена, а Даман почти получи сърдечен инфаркт. Да не би да са го открили? Да не би Якобо да е прочел мислите му?

— Трябва да решите каква участ заслужава този мерзавец, който при последния и предпоследния набег е успял да ни измами.

Даман въздъхна. Явно нямаха предвид него, защото не участва и в двата грабителски похода. Даман имаше чувството, че го гледат особено подозрително. Почти не смееше да си поеме дъх.

— Името на предателя — продължи Якобо с наслаждение е… Номер 28!

Номер 28, жена, стоеше в непосредствена близост до Даман и веднага нададе уплашен писък. Отдръпна се назад, но двама други незабавно се озоваха до нея и я сграбчиха за раменете.

— Не съм предател! — извика Номер 28. Високите зидове на Залата на кръвта отвърнаха с тройно ехо на гласа й. Съпротивяваше се на своите пазачи, но те я държаха здраво.

Якобо се приближи до края на фундамента на олтара. Скочи долу и пристъпи към Номер 28.

— Отричаш ли?

На кръвопийцата й се подкосиха краката, сякаш някой я беше настъпил по коленните ямки.

— Някой разпространява лъжи за мен! — извика тя пискливо и уплашено.

— Мълчи! — Якобо направи властно движение с ръката си. Другите образуваха кръг около Номер 28. На Даман не му оставаше нищо друго, освен да се присъедини към множеството.

— Да излязат свидетелите! — извика Якобо.

Номер 15 и Номер 12 пристъпиха напред.

— Говорете! — просъска Якобо и посочи Номер 28, чиито очи под маската на главата й проблясваха като у луда. — Разкажете какво сте видели!

— Когато напуснах хана с моята плячка — каза Номер 15 с глас на доносник, който отгоре на всичко се гордее с подлото си дело, — видях, че Номер 28 се наведе над жената на ханджията и й изпи кръвта.

— А аз — обади се Номер 12-я видях да прави същото с жената на един ловец предната нощ!

Даман преглътна. Какво ужасно престъпление! Никой нямаше право да убива хора, за да се наслади сам на кръвта им! Кръвта на хората принадлежеше на цялото племе!

Съобразно с това беше и реакцията. Всички изкрещяха възмутено. Номер 28, която изслуша показанията на свидетелите с широко отворени очи, се строполи и изкрещя:

— Бях настървена на кръв! Бях настървена на кръв! Не можех да постъпя другояче!

Присъдата беше неоспорима. Номер 28 бе измамила племето. Бе консумирала сама кръвта и бе убила двама човеци. Алчността и необуздаността представляваха опасност за съществуването на племето.

Трябваше да изпият кръвта й. Така повеляваше традицията.

Когато носферите свалиха маските си и се наведоха над своята сестра, Мат го побиха студени тръпки. За пръв път видя кръвопийците без техните маски. Не беше очаквал да зърне такива ужасно бледни, полуразкапани мутри. Подобно на тях изглеждаше онзи дълбоко замразен ловец, когото бяха открили в началото на 90-те години в Йоцталския дял на Алпите.

Рива, която стоеше разтреперана зад Мат, за щастие не можеше да види потръпващия вързоп, който се извиваше на олтара под зъбите на кръвопийците. Лицето на Голан, напротив, бе придобило въззелен оттенък. Мъчеше се да не повърне на самото място.

Мат наблюдаваше хлътналите физиономии на фигурите, които изсмукаха кръвта на жертвата си по всички правила на изкуството. Макар и да не разбираше дискусията им на пращящия език на носферите, но тази Номер 28 се беше провинила в нещо, за което се даваше смъртна присъда. И на Мат му беше много зле, но духът му беше бодър и той си каза, че сега е удобният момент да се омитат.

Същевременно, изпълнен със страх, се запита дали и Аруула я заплашва същата участ, или вече я е сполетяла. Но може би беше най-добре да отхвърли тази мисъл настрана, за да не се отчае напълно.

Даде знак на Голан, чието лице беше позеленяло и който целият трепереше. Голан слабо кимна. Мат хвърли въпросителен поглед към Рива и посочи вратата. Тя го разбра. Голан зае позиция в края на ковьора и леко го дръпна настрана. С един скок Мат се озова до вратата, безшумно я отвори и заедно с Рива се измъкнаха навън. След секунда ги последва и Голан. Дръпнаха вратата зад себе си и си плюха на петите.

Коридори. Коридори. Коридори. Не спряха нито веднъж, докато не стигнаха до един изход към двора. И отново имаха късмет. Изглежда, всичките налични в крепостта носфери се намираха в залата. Само стражите бяха все още при портата.

Но те не очакваха нападение откъм тази страна на крепостта си. Мат и Голан се промъкнаха откъм гърба им, разбраха се с бърз поглед и стовариха едновременно два камъка върху покритите с качулки черепи на носферите. Без да издадат нито звук, кръвопийците се свлякоха на земята. Метнаха на гърбовете си необичайно леките тела и ги замъкнаха до най-близката руина, където ги скриха между отломките.

До гората беше още далеч. Тримата претичваха през изоставени улици, винаги стремейки се да се придържат към най-тъмните сенки на руините, та никой да не ги забележи.

Най-сетне стигнаха до открита местност.

Нощта беше хладна и ясна. Звездите, големи и трепкащи, изглеждаха толкова близки, че на Мат му се стори, че може да ги докосне с ръка. Луната се намираше ниско над хоризонта, подобно на тънък, полегнал на гръб сърп. На дълги, раздалечени една от друга формации покрай тях минаваха прелитащите от юг птичи ята.

Под една разкъсана от бурята, изкривена ела Мат спря и хвана рамото на Рива, която вървеше до него.

— Трябва да се връщам — каза. — Оттук недалеч до село. Върви сама. Аз трябва освободи моя спътница.

Рива отначало се възпротиви и не искаше да го пусне да тръгне, но накрая видя, че Маддракс не можеше да постъпи другояче. Не успяха да я отклонят от намерението й да им изпрати помощ. Така че Мат й обясни пътя през канализацията не и без да й съобщи за чудовищния охлюв.

— Ако твой баща и Госеин иска дойде на помощ, трябва бъдат добре въоръжени — внуши й настойчиво той.

Голан сложи ръка на рамото му.

— Идвам с теб — заяви той и след известна пауза допълни: И моята спътница също е някъде там в крепостта и очаква помощ. Да побързаме; докато не са усетили, че пазачите липсват.

Рива забърза към селото, а Мат и Голан се върнаха обратно към жилищния блок. От бягството им беше минал малко повече от час. Трябваше да имат предвид, че носферите са в състояние на тревога и навсякъде ще търсят изчезналите стражи.

Но очевидно отсъствието им не беше открито. Мат и придружителят му незабелязано се вмъкнаха във вътрешния двор.

Този път минаха през друг вход в сградата. Голан откри едно водещо надолу стълбище, по което бързо слязоха. В края му стигнаха до врата, която, в противоположност на повечето си посестрими, изглеждаше добре поддържана. Върху нея Мат откри избледнял символ за високо напрежение.

Озоваха се в помещение около двайсет квадратни метра, от което водеше друга врата и по чиито стени бяха окачени сивите кутии на изгърмели монитори. Останките от командни възли, огромни бобини, електрически табла и компютри подсказаха на Мат, че се намират в генераторна зала. Но не всичко тук се беше разпаднало!

Отначало Мат помисли, че се е заблудил, когато забеляза движение по някои от индикаторите. Но категорично беше така — части от съоръженията работеха! От целия технически скрап някой беше скърпил един функциониращ генератор за електрически ток! Което пък обясняваше електрическото осветление около блока.

„Но кой, по дяволите, можеше…“

Мат не успя да довърши мисълта си.

Когато Голан отвори вратата към съседната стая, пред него застана някакъв носфер, сякаш изникнал от земята. Върху маската му беше изписано челото 31. Голан вдигна арбалета, но Номер 31 беше по-бърз. Сграбчи дясната ръка на младия мъж, изви я и Мат чу ужасното изпукване.

Голан извика сподавено. Изпусна арбалета от ръцете си, самият той се стовари на колене. Кръвопиецът измъкна меча си от колана и го вдигна, за да разцепи черепа на Голан.

Очевидно до този момент не беше забелязал Мат. Затова щеше да му е последното, което щеше да види през живота си.

Мат изскочи в зрителното му поле с вдигнат в ръката нож. Главата на носфера подскочи. Около устата му се очерта учудване. С този израз на лице отиде в смъртта си, когато армейският нож на Матю се заби до дръжката в челото му.

Номер 31 се блъсна с хъркане в Голан и се стовари на пода. Голан болезнено изстена, когато онзи при падането си докосна ръката му.

С един скок Мат се озова до него. Коленичи до бойния си другар.

— Какво стана?

Голан беше мъртвешки блед.

— Изкълчи ми рамото…

Мат тихо изруга. Само това им липсваше. Нямаше и най-бегла представа какво трябва да направи, за да намести рамото. В тези неща беше безпомощен като дете. А за бърз курс по медицина беше твърде късно, защото бе пропуснал последния срок още преди няколко столетия…

Въпреки това се опита — и бързо изостави работата, когато Голан измъчено изкрещя. Проклета гадория!

— Чуй, Голан — каза Мат. — Не мога да ти помогна. А с травмата не можеш да продължиш нататък. — Помогна му да стане. — Иди в селото. Там някой може да ти помогне.

— Отивам без желание — каза Голан с пребледняло лице. Но имаш право. Така само ще съм ти в тежест. — Погледна Мат. — Но ще се върна. Разчитай на мен.

Мат го потупа по здравото рамо.

— Знам. Ти си храбър момък.

Голан още веднъж кимна и потегли по обратния път. Когато стъпките му по стълбището нагоре заглъхнаха, Мат се обърна към мъртвия Номер 31. Приклекна до фигурата, измъкна ножа, по който почти не беше полепнала кръв, и свали кожената маска. Когато съзря лицето на кръвопиеца, което изглеждаше като полуразложено, трябваше да се сдържи да не избълва последния си обяд.

Помъчи се да не се вглежда много, докато разсъбличаше мъртвия.

Както установи, гръдната черупка беше от хитин като при андроните. Някаква примитивна защитна жилетка. Значи затова стрелите проникваха само до няколко сантиметра.

Мат се изхлузи от дрехите си, натрупа ги в едно покрито с пластмаса стенно шкафче и навлече нещата на носфера.

Когато постави маската на главата си, в първия момент си помисли, че ще се задуши, но след известно време свикна с нея. Най не му харесваше, че нямаше къде да скрие снаряжението си — облеклото беше твърде тясно за тази цел. Можеше да разчита единствено на предположението, че в тази дегизировка няма да му е нужно. И така, той набута пистолета, бинокъла и ножа също в шкафчето, препаса меча на убития и тръгна.

Изкачи се по някакво стълбище, мина без проблеми из крепостта и се запозна с мястото. При това се стараеше по възможност да избягва другите носфери.

По едно време се озова в помещение, заето с железни стелажи и леко ръждясали инструменти. Останки от мотоциклети бяха наредени до стената. Във всеки случай в първия момент Мат си помисли, че става дума за скрап.

После разбра, че машините просто не бяха напълно готови. Тук някой от стари части сглобяваше работещи мотоциклети! Същият ли, който беше привел в изправност генераторната зала?

По стелажите бяха натрупани пластмасови туби за бензин, а зад едно стъкло до тях бяха закачени листа от календар на „Пирели“ от 2012 година: снимки на дългокраки блондинки, на които държаха всички запалени по мотоциклетите и автомобилите. Днешните мотористи вероятно държаха много повече на сънните артерии на блондинките…

Сега поне Мат знаеше откъде идват машините, с които носферите се придвижваха.

Когато отиде до един открит отвор за прозорец, Мат надзърна към вътрешния двор. Изглеждаше пуст както и преди. А и в коридорите срещна малцина кръвопийци. Запита се дали крепостта не се охранява само от крайно необходимия за целта гарнизон, а пък болшинството кръвопийци са на грабителски набег в околността. Ако предположението му беше вярно, положението беше благоприятно за него.

След като прекоси много голи помещения, зад някаква дебела завеса пред врата се натъкна на част от стената, която, изглежда, беше обитавана, защото долови сподавени гласове. Мат се приближи още повече и се ослуша.

Разговорът, който се водеше на езика на миланите, беше между двама мъже, единият от които се казваше Даман, а другият — Якобо. Гласът на Даман звучеше страхливо и треперливо, гласът на другия беше с характерна тоналност. Като че ли използваше някакъв чужд нему говор. Звучеше властно и избухливо и се стори на Мат някак познат. Но дори когато нарочно се концентрира върху него, не успя да го идентифицира.

След една минута наистина му стана ясно, че не Даман както твърдеше Голан — е господарят на крепостта, а този Якобо. Разговорът се въртеше около търговците на роби от „Суица“ — Швейцария? — които скоро щяха да пристигнат.

Якобо искаше да размени пленниците на крепостта срещу доставката на редки есенции, от които спешно се нуждаел. Даман възразяваше с аргумента, че за племето е зле да пусне жертвите да си отидат, защото носферите имали нужда да заситят жаждата си за кръв. Якобо заглуши думите му с ръмжене в пристъп на лудост.

— Тези есенции са ми необходими за собственото ви благо! изкрещя той и с някакъв предмет удари в дърво, та се разлетяха трески. — Само чрез тях мога да ви въведа във вашето истинско предопределение!

Засега Мат беше чул достатъчно. Отвлечените — следователно и Аруула — щяха да бъдат продадени в робство! Не биваше да допусне това. Трябваше да намери хората и да ги освободи, преди тази делегация да е пристигнала. Безшумно се оттегли назад, по друго стълбище слезе надолу и стигна до избите на някакво крило от сградите. Но многобройните помещения тук бяха без изключение празни.

Вече искаше да се връща, тогава долови някакъв стържещ шум откъм дълбочината на избата. Незабавно спря и задържа дъх, но звукът не се повтори. Дали се беше заблудил, или там имаше някаква гадина — което при размерите на тукашните насекоми не би било никакво облекчение?

Мат тъкмо искаше да се отправи към стълбището, тогава дочу втори шум. Някакво жужене във въздуха! Мат се стресна, опита се да го локализира, но беше твърде късно.

Нещо се трясна в главата му.

И за втори път през тази нощ изгуби съзнание.

Мат се събуди.

Разтърси замаяно глава и веднага спря, когато остра болка прониза черепа му. Огледа се с полуотворени очи. Намираше се в голо помещение, на чийто под бяха разхвърляни стари, изгнили парцали. Влагата се беше погрижила по тях да поникнат гъби.

Едва сега разбра, че му бяха свалили маската. Значи онзи, без значение кой е, знаеше, че той не е носфер. Дали това в крайна сметка щеше да се окаже добро или зло, Мат трябваше да поизчака. Стана, за да проучи лишеното от прозорци помещение. Желязната врата — единственият изход — беше покрита с ръжда, но беше стабилна. Стените бяха покрити с драсканици на италиански език. Мат не хранеше никаква надежда. Вероятно това бяха свидетелства от цивилизацията отпреди стотици години.

Тогава вратата изскърца. Мат се отдръпна назад и зае нападателна поза. Нямаше да се предаде без борба!

Влезе мъж с чорлава коса и запалена факла в ръка. Носеше червена лента на челото си. Червеникавожълтата светлина му придаваше някакъв демоничен вид. Зад него протягаха шии десетина обесници.

Мат си пое дъх. Все пак не бяха носфери.

— Кой си ти? — попита факлоносецът. Беше широк в кръста, носеше ботуши от мека кожа и беше облечен в кожи от герули. За Бобо ли работиш? Сам ли дойде? — Говореше на същия диалект като този на ордата на Аруула, затова Мат успяваше доста добре да го разбере. Това пък от своя страна означаваше, че не е от Милан.

Мат огледа физиономиите с разкривени зъби.

— Наричат ме Маддракс — отвърна той. — Не познавам никакъв Бобо. Не работя за никого. Търся моята спътница.

Мъжът с факлата широко се ухили.

— Това вече ни го разказа и Голан — рече той.

— Ти познаваш Голан? — Мат се обнадежди.

Твърде рано. Чорлавата грива му нанесе удар в гърдите.

— Голан знае само това, което ти си му разказал — изръмжа той. — Хайде, говори! Кой те прати, за да осуетиш нашата сделка с носферите?

Сделка? Каква сделка? Мат си спомни разговора, който беше подслушал между Якобо и Даман. Дали това не бяха очакваните от Суица мъже? Но тогава защо познаваха Голан?

Мат се изправи пред Чорлавата грива. Сега беше важно да покаже сила.

— Аз не тук да правя търговия — каза с наблягане. — Носфера отвлича моя спътница Аруула. Аз нея освободя.

Мъжът с превръзката на челото се обърна.

— Голан?

На рамката на вратата нещо се раздвижи. Голан пристъпи. Рамото му очевидно отново беше наместено. Мат и не предполагаше, че това го е направил някой от селото на хълма. Беше минало твърде малко време, за да може Голан да измине пътя дотам и обратно.

— Ти не си милани — предположи Матю. Онова, което преди това беше забелязал несъзнателно, сега придобиваше смисъл. Не си тук, за да освободиш годеницата си.

Голан кимна. Изглеждаше някак си гузен. Посочи мъжа с факлата.

— Рейто ме прати.

— Защо?

— Той е отличен шпионин — отвърна Рейто вместо Голан. Ние сме тук, за да осъществим сделка с господаря на носферите. — Той тихо се изкиска, а придружителите му реагираха с оглушителен смях.

Бинго! Това бяха хората от Суица!

— За каква сделка става дума? — хвана се за думите му Мат, макар и вече да знаеше отговора. Но ако си признаеше това, само щеше да събуди подозрението на отряда.

— За редки екстракти от билки, които растат само в нашите земи — отвърна Рейто. — И за роби.

— Разбирам.

— Нищо не разбираш — отвърна Рейто заплашително. — Не обичаме кръвопийци, които се шляят из планините и ловуват нашата плячка. Нямаме дори и най-малко желание отгоре на всичко и да им плащаме на тези зверове. И така изпратихме Голан. Трябваше да разузнае дали е възможно да се проникне незабелязано в крепостта и робите да се откраднат.

— Хитър план — каза Мат, за да погъделичка самочувствието му. За съжаление без успех.

— Такъв е наистина — каза Рейто. — Но в него се включва и това, никой, който не принадлежи към нашата орда, не бива да знае за него. — Въздъхна. — И затова сега трябва да те убием.

— Рейто… — Голан пристъпи още крачка напред. — Маддракс ми спаси живота… — Разказа им за срещата с Номер 31, който му беше изкълчил рамото.

— Освен това — трескаво допълни Мат — съм единственият, който е разучил крепостта! Мога да помогна да се откраднат робите — ако ми оставите Аруула.

Макар и да не му беше много по сърце да гледа как селяните изчезват с керван роби в планинската пустош: всяка участ щеше да е за тях по-добра, отколкото да свършат тук като храна на вампирите.

— Е, добре. — Рейто тикна в ръката на Матю отнетата му кожена маска. — Ще ти се доверя. Намери мястото, където се намират робите. Тогава се върни тук. Ако ме измамиш, ще се молиш смъртта ти да е бърза!

Повече приказки бяха излишни. Мат си надяна маската върху главата. По знак на Рейто един от обесниците пристъпи и му подаде меча, който някога принадлежеше на Номер 31.

Матю тръгна.

Когато изчезна зад най-близкия ъгъл на коридора, Рейто кимна на Голан и досущ като котка, младият мъж тръгна по следите му.

Когато Мат се промъкваше по един дълъг коридор на третия етаж на крепостта, пред него внезапно се дръпна завеса пред някаква врата. В коридора излезе жена, носфера с Номер 28.

Мат спря посред движението си. Кръвта на Номер 28 не беше ли изсмукана на олтара от братята и сестрите й предишната нощ? Как така беше още жива?

„Те не убиват жертвите си — помисли си ужасен. — Както и селяните не заколват дойните крави.“

Мат стоя в продължение на няколко секунди и вече се страхуваше, че с това е събудил подозрение, но Номер 28 изобщо не го забеляза. С непохватни крачки се обърна наляво и изчезна по стълбището надолу.

Мат въздъхна облекчено, но се запита какво са правили носферите с нея. Тя се държеше като зомбирана. Дали съзнателното й мислене беше елиминирано?

— Ф’тагхн?

Мат се стресна. До него стоеше облечен в кожи мъж, който с дясната си ръка сочеше към мястото, където изчезна Номер 28. Погледна въпросително Мат, на когото потта изби от всички пори.

Как трябваше да реагира? Носферът без съмнение му беше поставил въпрос. Мат се чувстваше, сякаш го беше ритнал кон. Имаше един-единствен изход от това тягостно положение.

Но когато ръката му се плъзна към меча, от другата страна на коридора някой дръпна друга завеса и излязоха още двама забулени — и двете жени.

Ситуацията беше призрачна. Мат стоеше мълчаливо, докато в главата му кръжаха странни мисли.

— Гна’ре д’фаагх? — продължи мъжкият кръвопиец. Очите му се присвиха в тънки цепки. И отново Мат не беше в състояние да отговори.

Изглежда, носферът имаше ужасно предчувствие, че чужд човек се е промъкнал в царството им. Дали бяха открили трупа на онзи тип, когото Голан простреля?

Физиономиите на тримата носфери станаха заплашителни. Няма и секунда по-късно и измъкнаха в синхрон мечовете си. Мат отскочи крачка назад и извади своя от ножницата.

— Чуйте — изръмжа той на родния си език, докато синьозелените му очи мятаха мълнии. — Знам, здравата съм го загазил и вероятно веднага ще ме нарежете на парчета. Но един или двама ще замъкна със себе си!

Забулените мрачно изръмжаха и размениха бързи погледи. Тогава една от жените нададе пронизителен писък, от който Мат разбра, че това е сигналът за нападение. Трите фигури се нахвърлиха върху него с блеснали остриета, а Мат вдигна меча си, за да се отбранява.

Изскачаха искри, когато издрънчаваше стомана върху стомана. Мат още след няколко секунди изпадна в голяма беда. Нямаше никакъв опит с този вид оръжия. Въпреки това искаше по възможност да продаде скъпо живота си. И беше изумен, когато една от носферите му направи предложение.

— Откажи се! — изграчи тя на някаква ужасяващо изкривена версия на езика на миланите. — Предай се, тогава Якобо ще реши какво да прави с теб!

Мат отстъпи още крачка назад и в отговор й нанесе удар по дясната ръка, така че оръжието й с дрънчене се стовари на пода. Светкавично постави крака си върху острието му и го тласна зад себе си. Същевременно отрази един удар на втората жена. Острието издрънка по протежение на меча й, улучи главата й и разцепи кожената маска. Мат видя лицето й. Беше като мъртвешки череп, покрит със суха, напукана кожа.

За части от секундата Мат остана като парализиран от видяното. Жената изкрещя и се обърна уплашено с присвит крак. Преди Мат да успее да реагира, един ритник го улучи в корема. Той залитна назад и удари тила си в стената. Незабавно две остриета се озоваха до гърлото му и го обрекоха на неподвижност.

На Мат му се стори, че сърцето му спира да бие, когато една ръка се опря на рамото му. Костеливи пръсти болезнено се впиха в месото му. Бяха студени като лед. Очите на забулените, изглежда, излъчваха аленочервен блясък.

Двама други носфери нахълтаха в коридора с обнажени мечове. Сграбчиха Мат, стовариха го на пода и завързаха ръцете му на гърба. После го повлякоха по стълбището нагоре и го хвърлиха върху изтъркан килим в някакво голямо, осветено от огъня на камината помещение.

Мат стискаше зъби. Беше провалил работата! Сега край на всичко. Аруула щеше да свърши в робство. Носферите щяха да се нагостят с кръвта му. И ако с това върволицата от нещастия не свършеше, в полунощ отново щеше да възкръсва от мъртвите, щеше да изпитва ненаситна жажда за кръв и щеше да се страхува от кръстове, чесън и дървени колове.

Да не би нещо да липсваше? Ах да: сребърните куршуми.

— Кой си ти? — изкрещя един забулен, който танцуваше около него като дервиш.

Мат с голямо усилие повдигна глава. Маската на питащия носеше числото нула. А гласът му се стори познат на Мат някъде го беше чувал. Но не това беше, което в крайна сметка привлече вниманието на Мат.

На колана му висеше мечът на Аруула! Матю би го различил между десетки други. Вероятно този тип знаеше какво е станало с нея!

Другите носфери се бяха наредили до стената и внимателно слушаха разпита. Номер нула вдигна Мат и смъкна маската от лицето му.

— Северен човек? — каза той, когато видя косата на Мат. Изглеждаше като ударен от гръм.

Мат бързо премисли. Не знаеше какви са северните хора, но предположи, че под това Нулата има предвид мъжете от Севера.

Също и Швейцария се намираше на север. Може би носферът предполагаше, че в негово лице вижда някого от мъжете, които очакваха тук. Това можеше да бъде шансът му да обърне всичко към добро.

— Имам тайна мисия — каза той приглушено. — Ако ще говоря, ще е само пред господаря на крепостта. Пред Якобо!

Носферите при вратата изгрухтяха и изпръхтяха и направиха жестове, които останаха скрити за Мат.

— Якобо си почива — каза Нулата и физиономията му подсказваше, че господарят му в никакъв случай не бива да бъде смущаван. — Аз съм неговият заместник Даман. Ще трябва да се задоволиш с моята компания.

Естествено! На Мат му се отвориха очите. Този тук беше типът, който дискутираше с Якобо и който беше наруган от него. Отношенията между господар и слуга, изглежда, не бяха от най-добрите. Може би Мат щеше да се възползва и от това обстоятелство…

Аруула гледаше втренчено в трепкащите синьочервени пламъци на огъня. Дебелите цепеници пращяха и пукаха и варварката трябваше да внимава да не се загуби в езичетата на пламъка. Ако искаше някога да избяга от тази крепост, трябваше да остане бдителна, винаги готова да използва и най-малката възможност.

Но шансовете й стояха зле. Уплашените и пронизителни гласове на другите жени и момичета отдавна й дадоха ясно да разбере, че всички тях ги заплашваше съдба, която никому не пожелаваше — може би с изключение само на коварните тараци. Пленниците или бяха като парализирани от страх, или полупобъркани. Почти всички очакваха, че ще умрат от ужасна смърт.

През повечето време Аруула мислеше за Маддракс, за мъжа със светлите коси, който беше станал неин спътник. Мъжът, който не искаше в негово лице да вижда някакъв бог и който въпреки това беше повече от всеки друг човек, когото досега бе срещала. Много го обичаше. Дали пак някога щеше да го види?

Аруула седна изправено пред огъня в камината, прибра коленете си, обгърна ги с ръце и наведе глава. Това беше позата, която винаги заемаше, когато се ослушваше.

Концентрира се. Известно време не се случи нищо, търсещият й дух блуждаеше безцелно из крепостта. Докосна духовете на някои носфери, но се отдръпна ужасена от диващината и кръвожадността им. Тогава откри дух, който беше по-различен. Вече се надяваше, че се е натъкнала на Маддракс, но беше принудена да разбере, че до нея достигат мислите на явно болен дух.

Като в завихрена мъгла виждаше облечената в черно фигура на Якобо, който се въргаляше на постелята в разкошно и обзаведено с чужди неща помещение. По челото му бяха избили едри капки пот. Сънищата му предизвикаха главоболието на Аруула. Чувстваше се преследван от огнени очи, които го гледаха втренчено от някакво гнездо на герули. Страхът от лица с демонични черти го разтърсваше до мозъка на костите му. Духът му не желаеше да ги вижда и Аруула напълно го разбираше.

И тя съзря очите на чуждите демони и се стресна от отвращение и ужас. Призрачните фигури се кискаха и се приближаваха към нея, защото сега гледаше от перспективата на Якобо. Той закри лицето си с ръце. От високото му легло фигурите го дърпаха в бездната, но изведнъж в ръката му се озова черна пръчка, която извади от дрехата си. Аруула възприе понятието, без да го разбира: „електрошокова палка“.

Пръчката избълва пращящи синьобели светкавици, които улучиха мрачните създания и ги завихриха във въздуха, докато накрая останаха да лежат, потръпвайки на пода.

Фигурите пълзяха, стенейки наоколо. Якобо сви ръце в юмруци и насочи пръчката към тях, така че те заквичаха като страхливи животни. Това, изглежда, харесваше на Якобо, защото внезапно фигурата му се изпъна. Беше разбрал, че има власт над своите мъчители. Изправи се и зае гордата поза на някакъв бог…

Но видението изведнъж избледня. Гнездото на герулите се разпадна. Якобо се събуди! Аруула бързо се отдръпна от духа му, обсебен от нереален страх. Би могъл да я открие.

Едва се беше освободила и долови нови, отдавна познати вибрации. Маддракс беше тук!

Потърси духа му с трескава радост и накрая откри спътника си в компанията на няколко носфери — което отново бързо помрачи радостта й. Очевидно и той беше затворник! Пред него стоеше забулен мъж с нула на челото и го слушаше. Даман, дясната ръка на Якобо!

— Аз съм Голан — казваше Маддракс в този момент. — Шпионин от планините в Суица.

Макар че Аруула не знаеше защо се представя за някой друг, реакцията на маскирания й подсказа, че новината го изплаши. Маддракс съобщаваше на Даман, че е тук, за да шпионира носферите. Орда от Суица под водачеството на някой си Рейто искала да отвлече робите и да убие господаря на крепостта.

Реакцията на Даман спрямо разкритието беше странна. Вместо да накаже Маддракс, отпрати другите носфери от помещението и внимателно заключи вратата зад тях. Тогава се обърна към Маддракс… и му предложи да мине на негова страна и да му помогне в борбата срещу Якобо. Срещу това Маддракс — респективно Голан — трябваше да му гарантира, че Якобо ще бъде убит.

Маддракс заяви, че е съгласен да даде на Якобо фалшива информация за плановете на Рейто, за да го заблуди.

Даман изглеждаше във висша степен зарадван. Въведе пленника си в една стая с меко легло, в която трябваше да изчака събуждането на Якобо.

Аруула още веднъж се отдръпна и поклати глава, за да прогони вътрешното напрежение, което се беше натрупало в мозъка й. Дългото подслушване я беше изтощило. Щеше да изчака известно време, преди да опита отново.

Не разбираше съвсем точно какво става. Едно нещо обаче беше несъмнено — Маддракс беше тук, за да освободи нея, а може би и другите пленници.

Трябваше да му помогне. Не биваше да седи бездейна. Но как?

По едно време вратата към стаята се отвори със силен трясък и откъсна Матю Дракс от просъницата му, в която беше изпаднал. Трима носфери нахлуха вътре. На заден план съзря Даман, който му направи предупредителна физиономия. „Изтърпи всичко, каквото и да става — помисли си Мат, че прочете в това. — Не мога да попреча.“

Не оказа съпротива, когато го сграбчиха и повлякоха със себе си. А и ползата от това щеше да е малка, ако изключим няколко синини и цицини.

Без да му го е казал някой от кръвопийците, знаеше накъде са го помъкнали — при Якобо, господаря на крепостта. По някакъв странен начин Мат се приближаваше с трепет към срещата. Поне щяха да му отговорят на няколко въпроса. От друга страна, това можеше да му струва и животът…

Тогава стигнаха до целта си. Пред Матю се откри великолепно украсена стая. Тъкани материи покриваха стените, кожи с мек косъм — пода. Между тях имаше всякакви технически уреди, но не можеше да се разбере дали вършеха някаква работа, или служеха само за декорация. В центъра на помещението се извисяваше трон. И на него седеше — съобразно стила, загърнат в черна като нощта наметка с качулка — тарторът на тази кървава крепост. Якобо.

Носферите блъснаха Мат на пода пред господаря си. С вързани ръце не успя правилно да се приземи и се стовари болезнено на рамото си. Когато замъгленият му от сълзи поглед отново се проясни, над него заплашително израсна някаква сянка. Матю вдигна глава. Естествено че беше фигурата с черното расо. Търсеше да види лицето на създанието, но то беше скрито зад дългите гънки на качулката.

Тогава фигурата се отдръпна назад с вик на слисване. Чу се гръмовит смях.

В главата на Мат настъпи объркване. По дяволите, кой беше този човек? Защо язвителният му смях му се струваше толкова познат?

— Даман — проехтя властният глас на човека в расото.

— Господарю?

— Това е за лековерието ти!

Мат чу най-напред изплющяването на шамарите, после пращенето на електрошокова палка. Последва пронизителен писък, който завърши като скимтене.

Бяха му необходими няколко секунди, за да проумее, че Якобо не бе проговорил нито на езика на миланите, нито на онзи на носферите, а на абсолютно чист английски!

В същия момент нещо в главата на Мат щракна и вече знаеше кой е расоносецът. Онова, което узна, предизвика у него шок, който почти го накара да изгуби свяст.

В старото време астрофизикът и лекарят Джейкъб Смайт беше ръководител на астрономическия отдел на американските BBC. Несдържан и сприхав, външно обаче небиещ на очи мъж на около четирийсет години, чиято единствена екстравагантност беше да връзва „на конска опашка“ русата си коса, която в най-горната си част оредяваше.

Сега, когато Смайт дръпна назад черната качулка, Мат видя и очилата му. Иззад тях го гледаха святкащи, зеленикавосини очи. Със Смайт бяха „на нож“, откакто се бяха срещнали за пръв път. Този мъж му беше втори пилот по време на съдбоносния полет в стратосферата, при който наблюдаваха ефекта на междуконтиненталните ракети, когато улучиха „Кристъфър-Флойд“. И не дадоха никакъв резултат.

Смайт беше сатир с мания за значимост. Все пак „беше“. Пречеше на работата по време на опасния полет и накрая скочи с катапултиращата седалка.

И сега тук го срещаше отново: в черно расо, като господар на вампирско войнство. През изминалите два и половина месеца Смайт трябваше да е преживял много и да е постигнал още повече неща. Мат не се съмняваше, че последното се дължи на манията му за значимост.

Матю Дракс винаги бе очаквал с трепет момента, когато ще открие някого от тогавашните си придружители. Сега за втори път беше разочарован.

— Планът ви почти щеше да сработи — каза „Якобо“ Смайт и се изкиска. — Но мен няма да ме метнете толкова лесно като Даман, командир Дракс.

— И аз се радвам да ви видя, докторе — каза Мат с хаплив тон и тайно си измисли няколко ужасни начина за мъчения за Смайт.

Сега разбра и кой беше привел в действие генераторите и мотоциклетите. Без съмнение Смайт беше технически гений. Ала често гениалността и лудостта стояха плътно една до друга. Как другояче можеше да се обясни онова, което Смайт беше създал тук: режим на ужас, който бе отклонил носферите от традиционния им живот и ги бе превърнал в убийци и търговци на роби.

Смайт направи някакъв жест с дясната си ръка. Двама носфери изскочиха, сграбчиха Мат и го тикнаха на един тежък стол, за чиито облегалки го завързаха.

— Каква игра играете, Смайт? — попита Мат приглушено. Какво ще стане, когато приключите? И какво сте направили с Аруула?

— Аруула ли? — прошепна Смайт. — Онази варварка? Ти… я познаваш? — Тогава внезапно се обърна уплашено. Погледът му заискри като на луд. — Скоро ще й бъде оказана велика чест. — Изправи се пред Мат и триумфално подпря ръце на хълбоците си. Отново се разкиска и Мат усети, че космите по ръцете му настръхват. Смайт не само се държеше като побъркан — наистина се беше побъркал! Какво ли е станало след като катапултира от самолета? Трябва да са се случили ужасни неща, които са объркали духа му.

Мат почти чувстваше нещо като състрадание към него. Но само почти. Преди всичко Смайт беше… опасен!

— Какво възнамерявате да правите с Аруула? — Не можеше да попречи на гласа си да потрепери.

— Ще я направя майка — каза Смайт. — Прамайка на една нова раса.

Мат се опита спокойно да срещне погледа му. Разбра, че не помагаше, ако му отвръща със същата монета. По този начин само щеше още повече да настрои учения срещу себе си. Трябваше да потърси начин да му въздейства спокойно и решително. Както обикновено се постъпва с психично болни.

Всъщност винаги беше знаел, че Смайт не е с всичкия си. Още когато го видя за пръв път на един брифинг в главната квартира на НАТО в Брюксел. Професор д-р Смайт тогава настояваше напълно сериозно в американските противоатомни бункери да се настанят само хора с академична степен и коефициент на интелигентност поне сто и четирийсет, заедно с компютри и носители на информация, на които е запаметено знанието на човечеството. И с провизии поне за четири години — за да се запазела цивилизацията. Предложение, което естествено не намери положителен отзвук сред участниците в конференцията.

— Смайт! — каза Мат настойчиво. — Знаете ли какво се е случило със Земята? След сблъсъка с кометата самолетът стана неуправляем. Спомняте ли си?

— Миналото е мъртво — каза Смайт с невротично потръпващо лице. — Но ще настъпи нова ера! Ерата на носферите! Посочи облечените в кожи мъже при вратата. — Местната раса има интересни паралели с вампирите от света на легендите започна да поучава той, — но нямат техните способности. Те са само едни жалки мутанти, чиито червени кръвни телца се разпадат толкова бързо, че страдат от непоносимост към светлината и трябва да пият кръв, за да не загинат. Но не са способни на метаморфоза и тяхното ухапване не предизвиква вампирясване на жертвата!

Вампирясване ли? За Бога — Смайт беше превъртял повече, отколкото Мат си мислеше. Какво, по дяволите, целеше той?

Професор д-р Смайт размахваше ръце пред носа на Мат.

— Избран съм от съдбата да им помогна да постигнат истинската си сила! — изкрещя той. — Ще им създам прамайка, която ще роди перфектна раса! Раса, която ще може да господства след тази мрачна епоха. Начело с мен като техен крал! Спря пред Мат и го погледна триумфално. — Разработих формула, която може да унищожи проклятието, което блокира истинското предназначение на носферите! От тялото на Аруула ще формирам съда, който чрез съчетанието си с носферите ще произведе истински вампири! Веднага щом пристигнат необходимите есенции.

Матю Дракс изтръпна до мозъка на костите си. Дали Смайт страдаше от остра самозабрава или не — ако се позволеше на този мъж да следва плановете си, беда и смърт очакваха страната. Все едно дали така наречената му формула щеше да функционира или — не.

За момент изглеждаше, като че ли Смайт искаше да се отклони, за да продължи работата си. Като че ли на моменти забравяше за пленника си. Но тогава се осъзнаваше и отново се обръщаше към Матю. Устните му се изкривиха в гримаса.

— От самото начало знаех, че кометата служи на висша цел — изхриптя той. „Кристъфър-Флойд“ ме запрати от миналото в бъдещето, за да възвестя нова епоха в историята на човечеството! И никой няма да ми попречи в това, командир Дракс! Нито вие, нито BBC на САЩ!

Мат преглътна забележката, че вече не съществуват военновъздушни сили на Съединените щати. Дори не знаеше точно дали Смайт наистина душевно е осъзнал какво се е случило със света след сблъсъка с кометата. Нервните му тикове, погледите, които непрекъснато мяташе наоколо, сякаш се страхуваше, че е заобиколен от подли убийци, щурите му приказки, всичко това му подсказваше, че аргументите на логиката нямат достъп до този мъж. Даман беше прав: Якобо беше проклятие за носферите и за останалия свят.

— А сега да се върнем към хората, за които сте разказали на Даман — продължи съвсем неочаквано Смайт в нормален разговорен тон.

— Онези швейцарци ли? — попита Мат.

Смайт кимна.

— Какви са точно плановете им? Как възнамеряват да ни измамят? В капан ли искат да ни вкарат?

Мат се покашля. Рейто и неговите обесници бяха последната сламка, за която можеше да се залови. Не биваше да ги издава. Все някога трябваше да се замислят за неговото изчезване и по коридорите да го последват нагоре.

— Това си го измислих — излъга той набързо, — след като подслушах един разговор между вас и Даман.

— Ах! — изкрещя Смайт. Стана, трескаво направи обиколка на помещението и отново зае предишната си тържествена поза. — Трик, нали? Или пък не е? Когато лъжецът лъже, казва истината, нали? Е, ще видим…

Смайт излая някаква команда на езика на носферите. Двама кръвопийци пристъпиха напред и застанаха зад Мат. Вдигнаха го заедно със стола и го завлякоха в едно съседно помещение, което напомняше лаборатория на алхимик. До стените стояха алуминиеви шкафове с научноизследователски уреди от старото време. Мат видя трансформатори и токоизправители, полупроводникови елементи, медни бобини, съпротивления и транзистори, монтирани върху малки платки. Стойки за кабели, помпи, преносима апаратура и много предмети, за чието предназначение нямаше и представа. В средата имаше някакъв вид стойка за микрофон, на който върху гофриран шлаух беше прикрепен каска от фризьорски сушилен апарат. Смайт ги беше последвал и изръмжа някакво следващо указание. Запалиха факла. На светлината й Мат видя на около метър от пода да се издига съоръжение с отвор два на два метра. Имаше желязна решетка, която можеше да се сваля. Носферите обърнаха стола му към шахтата и го наклониха напред, така че можеше да вижда навътре. У Мат се надигна чувство за гадене, съчетано с леден ужас. Под него се простираше помещение, в което нещо мляскаше и квичеше. Огромна, бледа, воняща твар…

Гигантският охлюв! Или някой друг представител на тази кошмарна кръстоска между охлюв и акула.

Грубо дръпнаха Мат назад. Заедно със стола носферите го замъкнаха до стойката със сушилния капак. Зад гърба на Смайт погледът на Мат попадна върху огромно огледало, което заемаше почти цялата стена и стигаше до пода. Имаше размерите на гаражна врата и беше напукано на много места.

— Е, командир Дракс — каза Смайт с ехидно хихикане, докато си слагаше на главата нещо като измаисторени от космати кожи наушници, — хайде да видим дали ще научим от вас истината, чистата истина и нищо друго освен истината, Бог да ви помага…

Пристъпи до старомоден грамофон, нави го и спусна иглата върху стара плоча от шеллак. След секунда Мат започна да се извива в неконтролирани гърчове.

Грамофонът свиреше „Царицата на нощта“ от Моцарт. И звуковите вълни, изглежда, нахлуваха директно в мозъка му и караха да трепти всяка отделна фибра.

— Великолепна пиеса! — екзалтираше се Смайт, макар че Матю Дракс отдавна вече не можеше да го чува. — И така подходяща за ситуацията, не смятате ли…?

Тримата мъже се приближиха предпазливо и безшумно до крепостта, която се издигаше до небето, мрачна и студена, въпреки че предобедното слънце непрекъснато проблясваше през разкъсващите се дъждовни облаци и температурите в тези географски ширини през април бяха благоприятни.

Госеин огледа високите стени. От тях като че ли се излъчваше неопределена заплаха. Прозорците в тях му напомняха за настървено лаеща паст.

Оставиха портата отляво и тръгнаха по пътя към входа за подземния свят, който им беше описала Рива. Искаха да се притекат на помощ на храбрия чужденец: той, Алмар и Тооно, чиято дъщеря Маддракс беше спасил от лапите на кръвопийците. Искаха, разбира се, да освободят и жителите на селото.

— О, Вудан! — прошепна Тооно, когато дръпнаха настрана трънливия храсталак и Алмар пръв слезе по желязната стълба. Тооно стисна арбалета си. Видимо се страхуваше. Но и Госеин не се чувстваше по-различно. Само полагаше повече усилия да не го показва.

Хвърли един последен поглед назад. На хълма вече не се виждаха стълбовете дим. Рива и другите бяха потеглили на юг, към място, където, ако волята на Вудан беше такава, щяха отново да се видят.

— Къде се намираме? — прошепна Тооно ужасен, когато Алмар и Госеин запалиха факлите си и осветиха шахтата, която се простираше от лявата и от дясната им страна.

— Това е подземният свят — каза повече на самия себе си, изтръпнал, Госеин. — Царството на мрачните създания.

Тооно неволно отстъпи крачка назад и дори Алмар, у когото гореше огънят на младостта, го побиха тръпки.

— По дяволите, Госеин! — упрекна го Тооно. — Куражът ми бездруго не е блестящ. Не го поставяй на допълнително изпитание с такива приказки!

Алмар притисна здраво арбалета към себе си.

— Не забравяйте какво е казал Маддракс за този — както го е нарекъл — охлюв! Дръжте оръжията си винаги готови!

Госеин чувстваше, че трябва да води групата по-нататък, преди още страхът да ги е обзел напълно и да ги накара да се върнат. Опита се да потисне треперенето на гласа си, в което обаче не успя напълно.

— Елате, нека да видим дали ще намерим пътя към крепостта.

Изведнъж Госеин усети леко въздушно течение по бузите си, тогава долови зад себе си тихо, мляскащо хлъзгане. Алмар се обърна с готов за стрелба арбалет.

— Татко! — извика той. — Виж!

Огромно, бяло като мляко тяло със сиви ивици се придвижваше с пълзене към тях. Тооно повърна. На Госеин му настръхнаха косите. Видя гигантска, безформена глава, върху която потрепваха четири, дебели колкото човешка ръка пипала.

Алмар пусна една стрела. Тя изсвистя в шахтата и с тъп плясък се заби в намиращото се на около трийсет крачки чудовище. Около стрелата в шията на звяра се образува виолетово петно, което все повече нарастваше, докато стигна в диаметър колкото човешка ръка. Прозвуча мляскащ шум, но отвратителната твар не се забави, а, напротив, задвижи се с нарастващо темпо към мъжете.

И Тооно изпрати една стрела — със същия ефект.

Госеин посочи коридора, който трябваше да води към вратата, която Мат беше описал.

— Натам! — Продължиха да бягат и Госеин със задоволство установи, че са по-бързи от чудовището. Но то ги следваше, твърдо решено да види сметката на натрапниците.

Госеин намери трите стъпала, които водеха към някаква врата. Беше затворена, но и това го знаеха от разказа на Рива. Докато Тооно наблюдаваше за чудовищния охлюв, другите двама обработваха със секири дървената врата. Бързо отвориха дупка, през която имаше достатъчно място, колкото да се промъкнат. Шмугнаха се в помещението. Тооно ги последва с трескави движения.

— Вече го чувам! — изрече той, останал без дъх. — Идва!

— Тогава бързо!

Преди огромното тяло да се появи пред дупката, напуснаха помещението през втората врата.

Тооно осветяваше с факлата и хората минаха опипом през изоставените помещения. Погледите им попадаха на странни неща и причудливи сандъци с матовосиви прозорци. Никой от тях не се чувстваше добре. Макар и да не бяха застрашавани повече от създанията на подземния свят, можеха всеки момент да бъдат открити и нападнати от носферите.

Но мисълта за охлюва, който зад тях сигурно се занимаваше с вратата и се опитваше да я строши, ги подтикваше напред. Минаха през нечистотии и отпадъци и се натъкнаха на планини от стари кокали и черепи.

Накрая намериха стълбище за нагоре, което свършваше в коридор, свързан с други коридори с врати.

Госеин внезапно спря.

— Тихо!

— Какво има? — прошепна Алмар.

— Нищо ли не чуваш?

Внимателно, сякаш подът под тях можеше да поддаде, се промъкнаха покрай гладката стена. Когато стигнаха до следващата врата, Госеин чу някакъв стържещ звук, който го накара да изтръпне.

От съседните коридори изскочиха фигури, които светкавично се събраха около тях и ги заплашиха с оръжията си. За секунди тримата мъже бяха обградени. Спряха до стената и с разтуптяни сърца и треперещи колене гледаха като втрещени странното събрание.

— Кои сте вие? — попита някой.

Госеин въздъхна облекчено. Непознатите говореха на диалекта на суицаните. Значи не бяха съюзници на носферите. Тооно, който, блед като мъртвец, беше притиснат между него и Алмар, отпусна меча си. Алмар погледна отляво надясно, фигурите изглеждаха дрипави и със занемарен вид. Макар че не внушаваха кой знае какво доверие, не бяха и враждебно настроени.

— Търсим своя приятел и неговия придружител — каза Госеин. — Казват се Маддракс и Голан.

— Ето ме!

Напред пристъпи млад мъж, който се представи като Голан. Обърна се към своите хора.

— Ако тези хора са приятели на Маддракс, можем да им се доверим! Сега, след като знаем, че Маддракс наистина е врат на носферите.

Широкоплещест, чорлав мъж с маниери на предводител застана пред Госеин и се представи като Рейто. Госеин научи, че тази дива банда работела съвместно с Маддракс, че той преди часове тръгнал да разузнае крепостта и че Голан, който тайно го проследил, наблюдавал залавянето му. Затова изоставили скривалището си в подземията и под водачеството на Голан се отправили към партера на крепостта.

— Какво е станало с пленниците? — попита Госеин. — Знаете ли къде се намират?

Рейто повдигна рамене.

— Маддракс щеше да ги потърси. — Присви очи. — Какъв е вашият интерес към… пленниците? — В последния момент избягна да спомене за роби.

— Те са наши роднини — каза Госеин. — Дошли сме да ги освободим.

— А, така ли? — рече Рейто. Новината, не го въодушеви много.

— Не бива да губим никакво време — прекъсна беседата им Голан. Рейто и Госеин се съгласиха с него. Освен това сега вече не им оставаше друг избор. Трябваше да проникнат навътре в крепостта. Някъде зад тях чакаше гигантският охлюв, покрай който вероятно вече не биха могли да се промъкнат.

По командата на Рейто тръгнаха нагоре по стълбището и стигнаха до просторен коридор, който свършваше със завеса. Бледата дневна светлина проникваше в коридора през запердените прозорци. Госеин имаше за пръв път възможност да наблюдава по-отблизо въоръжен отряд суицани. Бяха седемнайсет мъже, значи с тях тримата — общо двайсет души. Малка войска, можеше да се каже, която беше в състояние да направи доста нещо.

Но за негова изненада суицаните изведнъж се отдръпнаха с ококорени от страх очи. Едва когато му стана ясно, че се бяха втренчили в нещо, което се намираше зад него, той се обърна.

Гледаше точно в пронизващите очи и кокалестото лице на кръвопиеца, който беше дръпнал завесата. Зад него се бяха събрали десетина негови събратя с мечове в ръка. Погледите им не вещаеха нищо добро.

Госеин отстъпи крачка назад. Беше странно, но внезапно у него изчезна всякакъв страх. Може би тайно беше приключил с живота си и сега от това черпеше сили.

Мечът като че от само себе си изхвръкна от ножницата. Госеин се нахвърли като берсерк напред, вдигна оръжието над главата си и го стовари върху гърдите на първия забулен. Улучи втория така силно в корема, че онзи се блъсна в рамката на вратата и повлече със себе си и трети.

Преди кръвопийците да се окопитят от изненадата си, Рейто се озова до Госеин и завъртя меча си. Облечените в кожи мъже с ръмжене се втурнаха напред. Мечовете им засвяткаха — отрядът на Рейто беше преодолял момента на ужаса.

Дългият коридор ехтеше от звъна на оръжията. Рейто, който се биеше до Госеин, посече с назъбения си меч първия противник. Чу се изпращяването на чупещ се хитин, когато се разцепи нагръдната броня на кръвопиеца.

Аруула все още си отдъхваше след напрегнатата процедура при подслушването, когато долови отдалеч грохота на огнените столове.

Изправи се и хвърли поглед към жените, с които споделяше помещенията в най-горния етаж на крепостта. Повечето спяха, тук-там някоя се извиваше натам-насам, измъчвана от кошмари, и мърмореше неразбираеми думи.

Повечето нейни другарки по съдба бяха бледи и апатични. По шиите им зееха белези от ухапване. Освен това много от жените имаха одрасквания и синини — белези от твърде бурна съпротива. Аруула отдавна знаеше, че са от близкото село. Техните мъже, доколкото все още бяха живи, бяха настанени в редицата съседни стаи. Но нямаха непосредствена връзка помежду си.

Тихо се надигна от сламената си постеля и отиде до прозореца. Земята се намираше на десет човешки ръста под нея и студени тръпки я полазиха по гърба, когато си представи, че скача от такава височина.

Тогава погледът й попадна върху многобройните черни точки, които се приближаваха от юг. Аруула присви очи. Да, бяха носфери. Позна ги по черните маски на лицата им. Освен това някои караха огнени столове, чийто шум беше доловила преди това и който непрекъснато се усилваше. Вероятно ставаше въпрос за някакъв отряд, който е търсил жертви в околността. Изглежда бързаха. Нищо чудно, вече беше светъл предобед, а Аруула бе разбрала, че носферите избягват дневната светлина. Затова и носеха тези кожени дрехи.

Зад Аруула изщрака ключ. Тя се стресна.

Дали беше дошъл моментът? Дали беше дошъл и нейният ред да усети на шията си острите зъби на носферите?

Вратата се отвори със замах. Трима кръвопийци се появиха на рамката й и се огледаха. Аруула се отдръпна назад. Друга пленница вдигна глава и нададе писък, който веднага предупреди останалите.

Жените скочиха на крака.

Двама от забулените се отправиха към Аруула, докато третият охраняваше изхода. Когато понечиха да я уловят, Аруула изрита силно първия в коляното. Когато прозвуча болезненият му вик, вече беше сграбчила рамото на другия и с едно завъртане го стовари на пода.

Жертвата на ритника й обаче дойде на себе си по-бързо от очакваното. Едва сега варварката забеляза, че противничката й беше жена. Тя се нахвърли върху Аруула, чиито юмруци се стрелнаха и улучиха плоския нос на бясно фучащата нападателка. Писъците и виковете на пленничките изпълниха помещението, но Аруула нямаше време да мисли за това, докато се биеше със забулената. Едва когато с удар в тила запрати носферата на пода, сред възбудените викове различи три имена: Госеин, Алмар и Тооно.

Тогава погледът й попадна върху рамката на вратата и видя, че от устата на третия носфер блика кръв. Очите му бяха широко отворени, после се килна напред и пльосна до нея на пода. Сивокос мъж с дълга грива измъкна една сабя от гърба му.

Тогава мнозина въоръжени мъже нахълтаха в помещението, радостно приветствани от пленничките.

Сивокосият се огледа набързо в помещението и тогава се обърна към нея.

— Ти трябва да си Аруула.

— Така е — отговори му тя слисана. — Но кой…

— Аз съм Рейто — прекъсна я мъжът с дългата грива. Маддракс ми разказа за тебе.

— Маддракс! — По жилите на Аруула се разля адреналин, когато чу скъпото име. — Къде е той?

Рейто направи гримаса.

— Не знам. Беше пленен, докато те търсеше.

Значи все още се намираше във властта на Даман! Аруула знаеше, че трябва да действа бързо, за да успее да спаси спътника си. Даман играеше опасна игра и Мадракс беше негова жертва.

— Трябва да го освободим, незабавно — заяви тя на Рейто.

Той поклати глава.

— Първо трябва да утвърдим победата си над носферите! — възрази той. — Можем да кажем, че сме имали късмет, ако успеем да изведем ро… пленниците от крепостта.

— Тогава отивам сама — реши Аруула смело.

— Както искаш — отвърна Рейто. Наведе се, вдигна меча на кръвопиеца, когото преди това беше пронизал, и го подаде на варварката. — Имаш голям кураж, Аруула — похвали я той. Ще се опитам да си пробия път към теб, веднага щом това стане възможно. Късмет!

Аруула кимна сдържано и се понесе към изхода. Утешаваше се с мисълта, че вероятно така беше най-добре. Отделен боец можеше да проникне в кървавата крепост далеч по-незабелязано, отколкото цяла група.

Безшумно потъна в сенките на коридора…

Даман крачеше като пленен тигър нагоре-надолу в квартирата си. Мислите му бяха изпълнени с ярост и яд. Не само, че се бе осуетил планът Якобо да се подмами в капан, отгоре на всичко това трябваше да изтърпи още едно унижение и има късмет, че машинациите му не бяха разкрити. Нямаше съмнение: Якобо познаваше този Маддракс. И го мразеше.

Е, може би не всичко беше загубено.

Ако Маддракс познава така добре владетеля, навярно знае и слабото му място. Той, Даман, трябва да се опита още веднъж да разговаря с него…

Интригантските мисли на Даман секнаха, когато до ушите му достигна грохотът на мотори. Бързо напусна жилището си, за да поздрави завърналите се. Но тъкмо бе стъпил в коридора, когато осъзна, че има и други шумове: далечен звън на мечове, крясъци, тропот на ботуши по каменния под.

Даман веднага схвана какво се е случило: суицаните, за които говореше Маддракс, бяха проникнали в крепостта!

При нормални обстоятелства Даман би се бранил срещу тях с всички сили. Но обстоятелствата не бяха нормални.

Даман реши да използва инвазията за свои цели. По време на битка, бе казал баща му, има най-добра възможност човек да се отърве и от враговете в собствените си редици.

Даман веднага се върна в квартирата си, въоръжи се с великолепния меч, който бе отнел от чернокосата варварка, и бързо се отправи към Кървавата зала. Оттам се разклоняваше камерата, в която Якобо обличаше расото си преди ритуалите. А от тази камера — това Даман го знаеше като бивш владетел таен вход водеше до покоите на Якобо и към лабоора, в която провеждаше експериментите си.

Даман имаше голям късмет, че никой не го срещна по пътя му до Кървавата зала. Щеше да има проблем да обясни защо тича в погрешна посока, надалеч от тътена на битката.

Когато отвори вратата на залата и се огледа, веднага забеляза, че нещо не е наред. Двама от поданиците му лежаха обезглавени пред олтара! Даман не успя да преодолее страха си.

Някаква сянка политна отстрани към него и за части от секундата след това усети на гърлото си тънко острие.

— Я виж кой бил това? — просъска някакъв глас, който му беше много добре познат. И който накара да потече пот от всичките му пори — ако носферите въобще бяха способни да се потят. Варварката! Как е успяла да стигне дотук?

— За съжаление твоите хора не бяха много общителни — продължи Аруула и с брадичката си посочи безжизнените тела. Следователно знаеш какво те очаква, ако не ми отговориш на въпроса…

Даман го знаеше. И затова заложи всичко на една карта. Хвърли се настрани и същевременно улови меча си.

Ръката му още не беше се свила около дръжката, когато последва наказанието. Върхът на ботуша на Аруула излетя напред и улучи точно мястото, което е особено болезнено за мъжа. Даман падна със стон на колене.

— Мизерен крадец — просъска младата жена с гневно святкащи очи, когато видя чие оръжие той току-що искаше да извади. Даман не беше в състояние да се помръдне, когато тя изтръгна меча му и натисна острието върху шията му. — И така, чуй въпроса ми… и колкото по-бързо отговориш, толкова по-задълго ще те оставя да живееш…

Професор д-р Смайт седеше зад едно писалище. Сега вместо расото си носеше бяла престилка и с нея изглеждаше почти като лекар. Д-р Франкенщайн, например. Или д-р Мабузе… Стъклата на очилата му отразяваха светлината на няколко голи крушки, поставени в примитивни държатели на стените. Дебнеше Мат както змия — жертвата си.

— Защо — размишляваше Смайт — и на Дракс е отредена същата чест като на мен? Защо „Кристъфър-Флойд“ запрати и него в бъдещето. — Барабанеше с пръсти по плота на писалището. — Защото имам нужда от равностоен противник, за да осъзная властта си ли? Но тогава защо беше толкова лесно да го хванат…?

Мат висеше завързан в залата за мъчения. Мозъкът му все още тътнеше като бръмчащ пумпал, който непрекъснато свири „Царицата на нощта“. Колкото и хубава да беше операта на Моцарт, Мат се страхуваше, че никога вече нямаше да успее да я прогони от главата си.

Опита се да мисли за други неща — и стигна от трън, та на глог. Аруула! И тя беше в ръцете на този луд. Какво ли ще направи Смайт с нея? Мат се задушаваше само като си помислеше за това.

От лявата и от дясната му страна стояха, без да се помръднат, двамата стражи. Бяха се вторачили очаквателно в Смайт, очевидно омагьосани от странното му дърдорене, което несъмнено смятаха за езика на мрачните богове.

— Когато Мракът завладее Земята и донесе нова, тъмна ера — продължи Смайт с менторски тон, — човек не бива да е дотам благонравен в подбора на средствата. Който откаже да продаде душата си на Мрака, трябва да бъде заставен да го направи в името на своето щастие.

Стана от писалището си и бавно се приближи до Мат. Ъгълчето на устните му се изкриви в ухилване.

— Сега знам защо сте тук, командир Дракс: като мой съюзник! Вие още не го знаете. Но когато след лечението отново дойдете на себе си, ще станете застъпник на Злото, разчитайте на това.

— А, така ли? — попита Мат с нюанс на черен хумор. — А как стои въпросът със заплащането? Ще трябва да си поговорим за това. Смятам, че щом професионално трябва да се променя по този начин…

— Мълчете! — прогърмя гласът на Смайт. — По-добре осъзнайте възвишеността на момента! В края на краищата това е първата ми намеса от подобен род. — Бръкна в един джоб на престилката си и извади тънък сребърен предмет.

На Мат му замръзна кръвта в жилите, когато позна какъв беше този предмет.

Леко поръждавял хирургически скалпел!

— А сега се отпуснете — каза Смайт с почти приятелски тон. — Отначало ще понаболява, но след като изолирам вашия център на болката, няма да усещате абсолютно нищо. Можете да ми се доверите…

В задушаващата хватка на Аруула Даман залиташе по тайния коридор, който водеше към покоите на Якобо. Сърцето му беше изпълнено с омраза към чернокосата варварка, която го превъзхождаше физически, но същевременно беше изпълнен с надеждата, че може би тя щеше да свърши онова, което той не успя да направи — да убие Якобо. Въпросът беше само дали той би могъл да извлече полза от това? Дали нямаше веднага да го убие?

Шумът от бушуващата зад тях битка беше прекъснат от бумтенето на баииките, които — Даман чуваше съвсем ясно пристигнаха във вътрешния двор. Завърналите се щяха да дойдат твърде късно, за да могат да го спасят от варварката.

Подобните на обработена кожа устни на Даман трепереха, когато вървеше опипом покрай стената и с треперещи колене отвори вратата в края на коридора.

Стигнаха в стаята, в която бяха прибрани съкровищата на Якобо — неща, чието предназначение Даман по принцип разбираше само в редки случаи. Срещуположната стена беше заета от огромно стъкло. В помещението зад него върху огромен стол седеше русият мъж, с когото Даман се беше запознал под името Голан. Аруула му каза, че в действителност се нарича Маддракс.

Якобо стоеше пред него. Качулката му беше дръпната назад. Лицето му беше безжизнено и бледо. Даман видя своеобразните стъклени очи, с които вероятно гледаше мрачните богове. В ръцете му проблясваше странен тънък нож.

Чернокосата варварка избълва някакво проклятие и потърси прикритие, преди Якобо да успее да я види.

Даман се ухили против волята си. Фурията може и да беше силна и дива, но далеч не беше интелигентна. Вече чувстваше у него да се надига някакъв полъх на превъзходство.

— Те не могат да ни виждат — изстена той под хватката й, когато го повлече със себе си. — От другата страна стъклото представлява огледало!

Варварката нададе звук на учудване и забави крачка. Все още донякъде недоверчиво се осмели да се приближи до стъклото, но и сега Якобо изобщо не я забеляза. Изглежда, беше вярно онова, което казваше Даман.

Освободи ръката си от шията му, но само, за да може в следващия момент да го сграбчи за гърлото. Даман почувства как гръклянът му болезнено трепна. Не смееше да се помръдне.

Аруула трескаво размисли. Естествено, че с някой от предметите, които се намираха тук, можеше да счупи стъклото, за да стигне в залата за мъченията. Но столът с Маддракс се намираше на повече от дванайсет-тринайсет крачки. За Якобо щеше да е лесна работа с ножа си да сложи край на живота на нейния спътник още преди тя да стигне до него. Онова, което й беше нужно, беше появяване, което така да уплаши Якобо, че тя да спечели достатъчно време.

Аруула се огледа и посочи подпрения на една стена баиик, който Якобо беше сглобил за самия себе си.

— Можеш ли да си служиш с огнения стол? — попита тя.

Даман кимна автоматично. Същевременно разбра, че ситуацията радикално се е подобрила. Сега варварката имаше нужда от него и от знанията му! И във връзка с това, ако го направеше умело, можеше да й постави определени искания!

Простена тежко, когато хватката на Аруула около гърлото му се охлаби. Тогава прошепна:

— Ще ти помогна, варварко, ако сключим съюз!

Очите на Аруула недоверчиво се присвиха.

— Какъв съюз? — изсъска тя.

Даман се покашля.

— Искам смъртта на Якобо — заяви той, — а ти искаш своя спътник. Ще ти помогна, ако отстраниш Якобо заради мен.

На Аруула не й остана много време за размисъл. Тъкмо Якобо се надвесваше над Маддракс и изглеждаше, че преценява къде е най-добре да използва ножа.

— Добре — съгласи се тя. — Събуди огнения стол и разбий стъклото с него. Аз ще се погрижа за Якобо!

В същата секунда, в която Джейкъб Смайт постави скалпела на слепоочието на Матю Дракс, съвсем наблизо изрева мотор. Смайт спря стъписан.

В следващия миг, изглежда, светът се разби на милиарди отделни части. В лабораторията, досущ като при експлозия, се изсипа дъжд от парчета стъкло.

Мат неволно трепна и запази достатъчно присъствие на духа, за да дръпне главата си настрани. Натискът на хирургическия нож изчезна от слепоочието му.

Събитията се преобърнаха.

Лудият изкрещя. Двамата носфери се сепнаха. Посред дъжда от парчетата стъкло през огромното огледало със силен грохот зад Смайт връхлетя тежък мотоциклет. Мат зърна като във видение синьочерната грива на Аруула и дългото, извиващо се острие в дясната й ръка. На седалката пред нея седеше Даман, приведен ниско, подобно на рокер от старото време.

Смайт още веднъж изкрещя, но беше твърде объркан, за да реагира целенасочено. Мечът на Аруула изсвистя във въздуха и с един удар обезглави първия пазач.

Сега Смайт се наведе, изпусна скалпела и се хвана за колана, за да извади електрошоковата палка.

Мотоциклетът се хлъзна по хилядите парченца стъкло. Даман изгуби контрол над машината. Тя се наклони, трясна се с резервоара в някаква лабораторна маса и разби десетки, пълни с някакви течности стъклени съдове. Разнесе се жълтозелена мъгла и воня на сяра.

Аруула, която беше скочила преди падането на Даман, междувременно кръстоса меч с втория помощник на Смайт.

Мат задърпа веригите си, когато Смайт се приближи до сражаващите се и насочи електрошоковата палка към Аруула.

Но вместо да избълва 300 000 волта, уредът издаде само едно псссс.

Батерията беше празна!

Смайт изкрещя от ужас.

В същия момент нещо дръпна престилката му. Той погледна надолу… и видя Даман, който, все още зашеметен от падането, се беше вкопчил в него.

— Нещастен кретен! — изръмжа Смайт и изрита своя васал.

Точно тогава острието на Аруула мина през шията на противника й, който с предсмъртно хъркане падна на пода. След секунда беше при Маддракс и с умели удари разряза връзките му.

Мат сграбчи лежащия на пода меч. През отворената врата на съседното помещение сега до ушите му достигаха викове, проклятия и дрънчене на оръжия. Някъде съвсем наблизо, изглежда, бушуваше страховита битка. Аруула каза само „Рейто и Госеин“ и той разбра всичко.

Смайт междувременно се отбраняваше срещу дърпащия го за престилката като побеснял Даман. Но неговите ритници и вихрени юмруци имаха слаб ефект. В омразата си Даман така се беше вкопчил в узурпатора на трона, че почти не усещаше болка.

В този миг Смайт разбра, че командир Дракс е свободен. В очите му се появиха блуждаещи отблясъци. Паниката му придаде нечовешки сили.

С един удар успя да отхвърли Даман. Засили се и със скок мина през лабораторията към стърчащата от пода шахта.

Когато Мат и Аруула се заеха с преследването му, той с чевръсти пръсти действаше по заключалката на защитния капак и го обърна назад. Даман скочи след него, плъзна се по корем на пода и уви ръце около краката на омразния си господар, който изкрещя в голямата си беда. Следващият удар улучи главата на Даман и този път му счупи врата. Смайт метна краката си през ръба на шахтата, хвърли един поглед към бездната… и с пронизителен смях се хвърли надолу.

— Не! — Викът на Мат вече не можеше да промени нищо. Професор д-р Джейкъб Смайт се беше хвърлил към гибелта си. Мат не се съмняваше, че няма никакъв шанс срещу мутиралия охлюв, който дебнеше долу.

Аруула го хвана за ръката.

— Да бягаме, Маддракс! Веднага!

— Момент само… — Мат трескаво се огледа. През седмиците на пребиваването си тук Смайт беше привел в изправност неща и технически уреди, които можеха да са му от голяма полза при одисеята му из този чужд свят.

Но не успя да види тези съкровища. Някои от разсипаните химикали бяха влезли в реакция един с друг. Просветнаха първите пламъчета и из помещението се разнесе опойващ пушек.

— Ела! — настоя Аруула. — Опасност!

Огънят се разрасна светкавично бързо. Въпреки това за секунди Мат беше разкъсван между мисълта за бягство и оставането му там.

Но накрая надделя разумът. Изправи мотоциклета от пода, метна се на седалката, натисна с крак стартера и със задоволство констатира, че двигателят веднага запали.

Нямаше нужда да моли Аруула. Тя седна зад него с меч в ръката и той сръчно насочи мотоциклета през коридора, който водеше обратно към Кървавата зала.

Там лежаха проснатите тела на неколцина носфери, а и двама суицани бяха загубили живота си тук. Рейто обаче не беше между тях.

Битката очевидно се беше преместила в други части на крепостта, защото когато Матю караше по коридора по посока на стълбището, не срещнаха жива душа.

Възнамеряваше да слезе с мотоциклета на подскоци по стъпалата. Но когато стигна до стълбището, видя причината за преместването на сражаващите се — в голямото около четирийсет квадратни метра фоайе се въргаляше огромното като на слон тяло на бял охлюв. Животното, изглежда, беше намерило пътя от избените помещения нагоре и сега събираше богата плячка. Мятащите се крака на един кръвопиец стърчаха от лигавата му уста, докато пет-шест облечени в кожи мъже от всички страни нанасяха удари по чудовището с мечове, копия и секири.

От суицаните, с изключение на един лежащ на пода мъртвец, не се виждаше никой. Мат предположи, че през избата са избягали на свобода заедно със спасените жители на селото.

Забулените бяха дотолкова заети с гигантския охлюв, че не забелязаха тътена на машината. Но с това не се печелеше нищо.

Как Мат щеше да мине покрай съществото и носферите? Във всеки случай пътят надолу по стълбището беше блокиран.

Обърна машината и подкара бързо по една галерия, която заобикаляше помещението. Когато видя под себе си масивна дървена маса, Мат спря. На това място каменният парапет на галерията беше разрушен, съсипаните останки нямаше да могат да издържат тежестта на мотоциклета. А масата представляваше добра платформа за приземяване. Оттам пътят към главния портал беше свободен.

Мат не размисля дълго и даде газ, преди гласът на разума да му нашепне, че това си е същинско самоубийство.

— Дръж се здраво!

Той се приведе. Мотоциклетът се стрелна напред, разби парапета и сред дъжд от прахоляк и каменни отломки полетя към фоайето. Стоящите наоколо носфери бяха напълно изненадани. Неколцина със скок се озоваха на сигурно място, но за двама кръвопийци ревящата машина се оказа съдбоносна.

Тогава задното колело докосна пода. Силата на удара притисна Мат и Аруула към седалката, но машината издържа натоварването.

Мат даде газ. С олюляване и с димящи гуми се насочи към портата.

Тогава бяха на свобода и гумите заораха глинестата почва. В калта на вътрешния двор лежаха поне двайсет мотоциклета. Мат трябваше да спре, за да си проправи път между машините.

В този момент над тях се разнесе мощна експлозия. В най-горния етаж на крепостта прозорците изхвръкнаха от рамките си и дълги пламъци се издигнаха към небето. Очевидно бяха избухнали запасите от гориво.

Мат се огледа. Никой от кръвопийците не ги преследваше. Това беше добре, защото трябваше да свърши още нещо.

От другата страна на двора спря пред стълбището, по което преди няколко часа заедно с Голан бяха проникнали в крепостта.

— Чакай тук! Веднага ще се върна. — даде той наставления на Аруула, слезе и забърза надолу по стъпалата.

Генераторната зала беше изоставена. Мат не си губи времето да търси полезни неща. Целта му беше шкафчето, в което беше нахвърлял екипировката си. Грабна униформата, пистолета, бинокъла и ножа и отново забърза нагоре.

Нито секунда по-рано! От главния портал изскочиха първите носфери и започнаха да сочат към него и Аруула. Но вече нямаха шанс да ги стигнат.

Мат вдигна „Берета“-та, внимателно се прицели и даде един-единствен изстрел. Повече не беше и нужно. Куршумът проби резервоара на един от двайсетте мотоциклета, изхвърчалите искри подпалиха изтеклия бензин. След секунди към небето се издигна огнена гъба и горещината на експлозията затрептя над двора.

Матю тикна вързопа в ръцете на спътницата си. Метна се на седалката, насочи машината към отворената порта и даде газ.

Хаос и огън се простираха зад тях. Пред себе си различиха няколко бягащи фигури, които се бяха устремили към селото. Слава Богу, респективно Вудану: Госеин и племето му бяха избягали! И не изглеждаше, че мъжете от Суица щяха да успеят да ги отведат в робство.

Когато Мат спря на безопасно разстояние от крепостта, слънцето проби дъждовните облаци и окъпа мрачната крепост в своята златиста светлина. Тъкмо прокънтя нова експлозия, една от многото, които щяха да последват.

Матю Дракс вече не погледна назад, когато пое курс към селото. Радваше се, че отново щеше да види Госеин, Рива, Голан и другите. Утре или вдругиден отново щяха да потеглят на север.

В тази кървава крепост Мат откри още един член на ятото от трите самолета и отново срещата протече по-различно, отколкото бе очаквал. В Рим дяволските дроги бяха превърнали Ървин Честър в безмозъчна планина от мускули, Джейкъб Смайт се беше побъркал… как ли щеше да завърши издирването на лейтенант Ханк Уилямс?

Мат го побиха студени тръпки. Но същевременно чувстваше близостта на Аруула. Тя му даваше упование. Докато беше жив, не всичко беше загубено…

6.

Майкъл Периш

Сред белия ад

Светът може и страшно да се бе променил, но борбата за оцеляване си оставаше същата както открай време.

Шумно свистене изпълни хладния вечерен въздух. Голям белит с подобно на морско конче тяло беше погнал пъстра лишете, която с енергични махове на крилата си се опитваше да избяга от преследвача. Дивата гонитба се разиграваше сред кичестия клонак на едно дърво, но шансът на пеперудата не продължи дълго. Белитът беше неотстъпно по петите й. Накрая достигна с отровните си крила пъстроцветното насекомо. С едно последно, ядовито фучене се нахвърли върху своята жертва и заби дългите си пипалца в тялото й. То изпука, когато хитиновата черупка на лишетето се счупи. Процеди се белезникавожълта течност, която белитът жадно изсмука.

За секунди приключи с вечерята и остави жертвата си, която падна на земята във вид на празна обвивка. Белитът с жужене се издигна, за да се огледа за нова жертва, когато дохвърча голям колкото юмрук камък и свали от небето насекомото, което стоеше неподвижно във въздуха.

Камъкът разкъса едната двойка крила. Животното инстинктивно се опита да се задържи във въздуха, като усилено махаше с другите две крила. Напразно. Понесе се стремглаво към земята и с глух удар се стовари върху горската почва. В следващия момент върху него изсвистя тънко острие и отдели главата на насекомото от въздългото му тяло.

Аруула нададе радостен вик, грабна дългото колкото човешка ръка туловище на белита и тържествуващо го размаха над главата си.

— Маддракс! Виж какво убила — наша вечеря…

Малко по-късно животното се печеше върху дълъг шиш на пращящия огън. С умели движения Аруула приготви белита, остърга чуканчетата от крилата и краката от трупа. Сега от горещината на огъня проблясващата в синкаво хитинова черупка, която обгръщаше тялото на насекомото, започна да се обагря в черно. Аруула непрекъснато човъркаше по черупката с малък дървен шиш, за да опитва дали месото е вече готово.

— Лакомство — обяви тя с горда усмивка. — Не лесно хваща белит и приготвя.

— А, така ли? — Мат, който седеше върху дънер от другата страна на огъня, удостои своята спътница с един недотам въодушевен поглед.

— Още ли не си ял белит? — осведоми се Аруула със смесица от неверие и учудване.

— Напоследък не съм — отвърна сухо Мат. — В нашата закусвалня току-що ги бяха продали.

— Какво мислил? — Варварката повдигна вежди, под непослушните й коси красивото лице се намръщи.

— А, това беше само виц — каза Мат с пренебрежителен жест на ръката си. — По мое време имаше верига от закусвални… ресторанти за бързо хранене, разбираш ли? Човек влизаше и си поръчваше, каквото желаеше да яде… — Лицето на Мат прие замечтан вид. — Господи, какво ли не бих дал днес за двоен хамбургер с пържени картофи и една леденостудена кока-кола.

Аруула го удостои с недоумяващ поглед. Онова, което чуваше, й се стори, сякаш нейният придружител рецитира мистериозни заклинания, чийто смисъл се е загубил преди стотици години. Все пак благодарение на телепатичната си дарба успя да почувства, че Маддракс има нещо против приготвеното от насекомото лакомство.

— Не обичаш белити — констатира тя.

— Добре де, ясно — каза Мат с въздишка. — Пъхни тая твар между двете половини на хлебче и прибави солидно количество горчица и кетчуп отгоре, тогава работата ще се оправи…

Забеляза сянката, която легна върху лицето на Аруула, и разбра, че я е обидил.

Наруга се, че е идиот. Най-сетне трябваше да се научи да се спогажда със законите и особеностите на този нов свят, в който по неволя се бе оказал като корабокрушенец. Нямаше никакъв смисъл да се възпротивява на царящите тук и сега порядки в ежедневието, дори и когато са донякъде доста противни.

— От друга страна — измънка той, — онова нещо беше доста безвкусно. Мисля си, че всеки го ядеше, но вярвам — никой не го намираше за наистина добро…

— Тогава ще опиташ ли от белита? — попита Аруула обнадеждена.

— Разбира се. — Мат се насили да се ухили, а също и по чертите на Аруула пробяга лек намек за усмивка.

Младата жена дръпна шиша от огъня и свали изпеченото насекомо. Прегорялата черупка се разчупи с пукот и изпод нея излезе бяло месо, което се беше втвърдило от горещината.

Аруула взе една част от него, постави я върху голям колкото чиния лист и я подаде на Мат. Той прие дажбата си с известно колебание, помириса я предпазливо. Накрая посегна с ръка в бялата маса, пъхна си една хапка от нея в устата и беше принуден да признае, че е очаквал нещо много по-лошо. Нещо средно между омар и прастарото топено сирене „камамбер“.

— Е? — попита Аруула, изпълнена с очакване.

— Добро е — рече Мат. Повече го учудваше фактът, че човек свиква и с най-странните неща.

Докато се хранеха, обсъдиха по-нататъшния си маршрут. Мат беше принуден да осъзнае, че безплановото и наслуки издирване на изчезналия щурман от Рим не доведе до нищо. Преди действията му да го въвлекат в някоя ужасна ситуация, подобна на онази в Милано, беше по-добре да си пробие път до своята бивша военновъздушна база в Берлин — Кьопеник. Приемаше, че по силата на логиката тримата му останали другари от ятото също биха избрали това място за среща, от друга страна като че ли не се надяваше някога да ги види отново. Ървин „Голямото момче“ Честър бе намерил смъртта си като гладиатор в Рим, професор д-р Джейкъб Смайт се бе побъркал и хвърлил в пастта на някаква гадина.

Планът на Мат имаше само един малък външен недостатък: между тях и онова, което някога е било Германия, беше разположена внушителната верига на Алпите, които под тектоничното въздействие на сблъсъка с кометата бяха станали още по-високи, по-диви и насечени с пропасти. Тяхното преодоляване беше целта на следващия етап. Ако успееха да ги преминат живи, щяха да видят какво да правят по-нататък…

— Кога ще стигнем до града, за който ми говореше? — обърна се Мат към Аруула, която с въодушевление дъвчеше своята порция белит.

— Утре — отвърна тя с издути бузи. — Огненият стол ще ни занесе дотам.

Матю беше принуден да се ухили. Беше странно, че инстинктивно избраната от Аруула дума за мотоциклета, който заграбиха в Кървавата крепост, беше идентична с общоприетото по-раншно наименование. Безуспешно се бе опитвал да научи спътницата си какво представлява в действителност нещото, върху което пътуваха дни наред из страната, но варварката се противеше да го нарече с истинското му име.

Пък и защо ли? — питаше се Мат примирен. В един свят, в който единствено той си спомняше миналото, нямаше никакво значение как се наричат нещата. Това бяха ново време и нов свят, а той — останка от отдавна минали дни.

Това го наведе на мисълта за джипа „Хамър“, който бяха изоставили с повреден двигател. Мат успя да използва поне още две туби бензин. Едната от тях междувременно беше празна. Колко ли още щяха да напреднат, преди да им се наложи да продължат пеш?

Аруула забеляза, че настроението на придружителя й е на „точката на замръзването“. Не само поради способностите си, но също и, затова че през изминалите седмици се бе научила, да чете по израза на лицето му, чиято мимика беше съвсем различна от онази на мъжете от ордата на Зорбан.

Варварката отмести настрана чинията лист и си обърса устата. После стана, мина покрай огъня с гъвкави движения.

— Аруула знае какво на Маддракс липсва — каза единствено.

— Тъй ли? — Мат повдигна недоверчиво вежди. — И какво е то?

— Разказал си ми за това — отвърна варварката и загадъчна усмивка заигра в позанемарените й, но красиви черти. Хвърли настрана кожената наметка, която носеше около гъвкавите си рамене, и откри съвършеното си тяло, което, с изключение на препаската, беше напълно голо.

— Вярвам — каза тя тихо, докато се навеждаше към него и насочи устни към неговите, — че го наричахте десерт…

При изгрев слънце продължиха пътуването си. Аруула насъбра малкото неща, които караха със себе си. Мат направи кратък преглед на мотоциклета.

Беше истинско чудо, че това нещо въобще работеше. Смайт го беше сглобил от различни, донякъде ръждясали части. С малко късмет щяха да стигнат до следващия град, за който беше споменала Аруула. Там щяха да разменят „огнения стол“ срещу друго средство за придвижване.

Натовариха имуществото си и възседнаха машината. Аруула се качи на седалката зад Мат, с дългия си меч в кожена ножница на гърба. Мат все още носеше маслиненозелената си пилотска униформа — гащеризонът с всичките му джобове с различно предназначение досега се бе оказал изключително полезен. Обаче в по-голямата си част дрехата беше доста пострадала…

Мат запали мотора. Машината изрева. Непривичен шум сред пустошта.

Аруула нададе лудешки вик. Мат даде газ и мотоциклетът се понесе, заподскача по неравния, прорязан от мощни корени терен на гората.

Тъй като нямаше никакво шосе, ще-неще, трябваше да търси път през гъсталака. В щур слалом минаваха покрай дървета, някои, от които бяха толкова дебели и грамадни, че петима мъже не биха могли да ги обгърнат.

Спомни си за един излет, на който баща му го бе взел със себе си, още, когато Мат беше дете. Посетиха горите Редууд по севернокалифорнийското крайбрежие — огромни гиганти с червена дървесина, чиито клони сякаш се простираха чак до небето. Точно така изглеждаше и тук — с тази разлика, че това беше всичко друго, но не и лек излет. А и тогава ги нямаше гигантските, почти с човешки ръст гъби, които израстваха от горската почва в сянката на дърветата.

Крясъкът на някаква граблива птица, която се подплаши от шума на мотора и която кръжеше над върховете на дърветата, напомни на Мат, че в този чужд, враждебен свят трябва да бъде винаги бдителен. Хвърли поглед нагоре и видя сянка, подобна на прилеп.

— Батера! — извика Аруула и Мат осъзна още по-добре, че има да учи още много неща за този загадъчен свят от бъдещето.

Колкото повече отиваха на североизток, толкова повече гората оредяваше. Дърветата ставаха по-малки, възниски и накрая се изгубваха в хълмист, осеян със скални отломъци и довлечени от ледници каменни блокове ландшафт, над който се беше ширнало стоманеносиво небе.

Мат отби в посоката, която му каза Аруула.

След около двучасово пътуване през равни планински хребети и изсечени от теченията на реките оврази, от чиито скални стени призрачно отекваше пукотът на мотора, стигнаха до просторна долина. На един планински купен, от който добре се виждаше падината, Мат спря мотоциклета.

— Виждаш ли? — попита Аруула. — Това е той! Гаффар!

Мат кимна.

Пред тях в подножието на хълма се простираше поселище. Къщите, от чиито комини се издигаха тънки ивици дим, бяха изградени отчасти върху руини, отчасти сковани от дърво, отчасти — построени от останки от отдавна минали времена. Бяха ниски и само на по един етаж, групираха се в няколко улици около площад, който заемаше центъра на градчето.

Там тъкмо имаше пазар. По безбройните сергии търговци предлагаха стоките си, пазаряха се и мамеха.

Мат кимна.

Пазарът в Гаффар беше целта им. Може би тук щяха да намерят средство за по-нататъшното си придвижване, което можеше да ги пренесе на север през Алпите…

Матю включи на скорост и даде газ.

С главоломно темпо мотоциклетът се спусна надолу по склона и спря при входа за града. Макар и да имаше стражи недодялани мъже в грубо кожено облекло, които държаха копия и имаха „щитове“, които в стари времена бяха украсявали джантите на автомобили, — градът не беше истински укрепен. Указание, че става дума за донякъде сигурен район.

Когато Мат и Аруула навлязоха във входно-изходната улица, стражите ги огледаха от главата до петите, но не ги спряха. Единствено моторът — естествено — привлече вниманието им. Изглежда, почти се страхуваха от него. Щеше да получи добра цена на пазара. Че бензинът почти беше свършил и че последният преглед беше малко просрочен, за тези подробности Мат не биваше да отваря очите на купувача…

Стигнаха до главната улица, където цареше голямо оживление. Наоколо минаваха търговци с коли, натоварени с плодове и зеленчуци. На път бяха впрягове, теглени от странни животни, едни от опитомени кучета мутанти, други — от космати добичета, които слабо напомняха на Мат за говеда.

В лудешки курс на зиг заг провираше машината между впряговете. С това си навлече негодуванието на неколцина други участници в движението. Дочуха се ругатни, размахаха се юмруци. Но повечето хора се отдръпваха уплашено от ревящата, странна машина.

Стигнаха до центъра на селището, големия пазарен площад. Мат с удивление се огледа наоколо, впечатлен от голямото оживление и многообразието на предлаганите стоки.

Тежка миризма на подправки изпълваше обедния въздух. На някои сергии, чиито продавачи носеха най-вече бурнуси и тюрбани, се продаваха екзотични подправки. На други предлагаха за продажба различни сортове плодове и зеленчуци, на трети — инструменти и оръжия.

Аруула нададе предупредителен вик, когато съзря два сивочерни тарака, но веднага се успокои, когато разбра, че зверовете са вързани с вериги.

— Месо от тараци! — крещеше на езика на южните земи търговецът. — Прясно месо от тараци! Ще ги заколим пред очите ви…

Мат изтръпна от отвращение — но гигантските плъхове далеч не бяха най-лошото, което пазарът предлагаше. Мат забеляза с неприятно чувство един подиум, издигнат в средата на площада, около който се трупаха недодялани дангалаци със стръвни физиономии. На подиума стояха млади жени, които, завързани с вериги като тараците, не носеха почти нищо върху телата си. Свежо месо, неподходящо за консумация. Или все пак? След досегашните си преживявания с вулфаните и носферите Мат междувременно допускаше, че тукашното население е способно почти на всичко…

— Робини! — хвалеше търговецът стоката си с пълно гърло. Млади, послушни робини от Южната земя, здрави и чисти…

Мат чувстваше как у него се събужда поривът да предприеме нещо срещу тези порядки, но същевременно знаеше, че не биваше да се намесва. Този свят си бе сътворил свои закони, а той беше чужденецът тук. Неговото поколение толкова много се гордееше с онова, което бе постигнало в началото на новото хилядолетие под възвишеното понятие „цивилизация“. Но повечето от тези неща отново бяха излинели във водовъртежа на столетията.

— Там отзад — каза Аруула и посочи сергия, която се намираше в самия край на пазара. — Там може купи ездитни животни!

Мат потвърди, че е разбрал и насочи машината към една заобиколена с висока ограда кошара, в която се поклащаха гигантски насекоми със странен външен вид.

Мат различи няколко фреккойшера и невероятно големи стоножки, а наред с тях и животни, които никога преди не беше виждал: гъсеници с размерите на малка кола и нещо, което изглеждаше като гигантска мравка с крила.

— И ти си сигурна, че тук ще намерим нещо подходящо? „Също като при търговец на употребявани коли.“

— Съвсем сигурна. Маддракс трябва мене доверява.

— Комдо — поздрави ги търговецът, гърбав, беззъб мъж, който носеше туника от омазнена кожа. — Вентуу компра?

Междувременно Мат разбираше достатъчно много от объркания говор на южняците, за да знае, че мъжът се осведомяваше за желанията им. Аруула не кри дълго и обясни с кратки гърлени думи от какво имат нужда тя и придружителят й.

Търговецът кимна и посочи отвратителното животно, което приличаше на мравка. Без да показва и най-незначителен страх, Аруула влезе в кошарата, отиде при животното и го огледа с опитно око.

— Докароо — обяви тя накрая, че е съгласна и кимна, което накара търговеца усърдно да потрие ръце. Сега дойде следващият етап от ритуала — спазаряването на цената. Жителите на тази област не познаваха парите. Разменяха. Което не ги правеше по-малко алчни…

— Кваанта? — попита Аруула.

Търговецът направи неопределено движение с ръка.

— Оффоор — настоя той.

— Иска да му предложим нещо — преведе Аруула.

Мат посочи мотоциклета, който беше оставил пред кошарата.

— Кажи му, че ще го разменим с мото… с огнения стол. Но като прибавка искаме и провизии за цели две седмици.

Аруула кимна и преведе.

Търговецът направи физиономия, сякаш е захапал лимон.

— Андроне парр руута фука! — извика той, излязъл извън себе си.

— Андронът срещу огнения стол — преведе Аруула. — Повече не иска даде.

Мат поклати отрицателно глава, смръщи лице.

— Магаре парр доо… семаа! — сопна се грубо на търговеца и вдигна демонстративно два пръста. — В противен случай можеш да си избиеш тази мисъл от главата, ясно ли е?

Търговецът хвърляше към Маддракс искрящи погледи. В очите му блестеше нескривана алчност. Непрекъснато хвърляше крадешком погледи към мотоциклета. Беше очевидно, че иска да го има.

— Дакороо — изръмжа накрая той омърлушено и подаде ръката си на Аруула, за да я плесне.

Сделката беше сключена.

Мат си спомни първия летателен час.

Тогава беше съвсем млад офицерски кандидат и освен това беше ужасно възбуден. През целия си живот бе мечтал да постъпи във BBC и да стане пилот, да литне в синевата.

Е, сега, като стоеше пред андрона, който го гледаше втренчено със студените си фацетни очи, големи колкото футболни топки, не се чувстваше по-различно. Във всеки случай този път не предвкусването на радостта беше онова, което правеше Мат неспокоен, а скептицизмът.

— Напълно ли си сигурна, че това… нещо ще ни пренесе през планините?

— Съвсем сигурна — отвърна му напълно убедена Аруула. Маддракс трябва да ми се довери. — Жената воин беше се качила на двуместното седло, което беше закрепено непосредствено зад издутата глава на мравката. Юздата и поводите служеха за управление на животното — ако въобще можеше да бъде управлявано, в което Мат сериозно се съмняваше.

— Е, хайде! — подкани го Аруула и повдигна вежди. — Какво чакаш?

Мат промърмори нещо неразбираемо, но се приготви да се покатери до седлото по един от косматите крака на насекомото. „Като ездач при родео“ — помисли си намръщено той.

Седна зад Аруула, последва примера й и надяна около раменете си кожените ремъци, които бяха закрепени за седлото. И двамата носеха топли наметки от кожа с дебела козина, които трябваше да ги предпазват от хапещия студ във височините. На Мат му беше ясно, че ездата ще бъде твърде сурова при положение че андронът въобще успее да се помръдне от земята.

— Готов ли си? — попита Аруула.

— Готов — каза Мат, спомняйки си за старите времена.

Аруула нададе остър писък, изплющя с поводите — и огромното насекомо рязко се раздвижи. Мършавите крака на андрона започнаха бързо да потрепват нагоре-надолу един след друг и на тласъци и подскоци ги понесоха по земята. Мат реагира с груба ругатня, докато Аруула весело се изсмя.

В следващия момент отстрани на тялото на насекомото се появиха нежни, почти прозрачни крила и след миг мравката заедно с товара си се вдигна привидно без усилие от земята.

— Ах! — извика Мат, докато Аруула насочваше животното стръмно към небето, почти като самолет с вертикално излитане.

Мат се престраши и хвърли един поглед назад, видя, че под тях сградите на Гаффар ставаха все по-малки и по-малки. Крилата на андрона се движеха толкова бързо, че погледът не можеше да ги проследи и при това предизвикваха бръмчене, което донякъде напомняше звука на стар изтребител „Спитфайър“.

Дишаше дълбоко, усещаше въздушното течение, което духаше в лицето му, и се наслаждаваше на възможността след толкова дълго време да е отново във въздуха.

— Ихааа! — извика той лудешки и в този момент се почувства като цар на света.

Изведнъж му стана безразлично, че седи на гърба на мравка. Когато видя, че скалите и хълмовете на предпланината под тях отминаваха, как за минути преодоляваха разстояния, за които инак щяха да са им нужни часове, изпълни се с твърдо упование.

Изведнъж го обзе чувството, че имат истински шанс да стигнат до Берлин и да намерят базата. А с малко късмет щяха да срещнат и другарите му и Мат вече нямаше да бъде сам в този странен, чужд свят.

В еуфорията си подкара една песен, която някога често беше слушал. Още в неговото време се бе превърнала в твърде стар шлагер, а сега вече — в музика от друга епоха.

„If everybody had an ocean, across the USA,

then everybody’d be surfin’ like Califom-ia…“[9]

Аруула беше принудена да се засмее. Не разбираше какво пее спътникът й, но чувстваше, че той за първи път, откакто го срещна, изпитва утеха и упование — и това я правеше щастлива.

Тя изплющя с поводите и отново подкара андрона. Все по-нагоре продължаваше светкавичният полет през хълмове и скалисти хребети.

За съжаление това не продължи много дълго.

Бяха оставили предпланината зад себе си, бяха преминали границата, докъдето виреят дърветата и бяха прелетели над първите покрити със сняг и лед скалисти хребети, когато това внезапно се случи.

Мълния, която беше толкова ярка и ослепителна, та чак изглеждаше, че разкъсва небето на парчета, блясна от облаците. Миг след това последва оглушителна гръмотевица.

— Да го вземат дяволите — изруга Матю.

За съвсем кратко време синьото небе рязко се затъмни. От изток нахлуха облаци, черна, застрашителна формация, които изглеждаха като чували с въглища. Към това се прибави и леденият вятър, който подмяташе като топка насам-натам тях и андрона.

Животното с мъка запазваше курса си, много пъти опасно се приближаваше до стърчащите върхове на скалите. Блестяща светкавица отново освети небето, изтрещя тътнеща гръмотевица.

Тогава дойде и снегът.

От минута на минута Мат и Аруула все повече се озоваваха сред ада от трептящи снежинки, които леденият вятър шибаше в лицата им.

Пристегнаха качулките на наметките си и се вкопчиха здраво за седлото, докато андронът се опитваше да се задържи във въздуха. Но усилията му с филигранните криле да се бори срещу отприщилите се природни стихии изглеждаха смешни. Разрази се мощна буря, същинска снежна хала.

Виелицата рязко се уплътни до такава степен, че Мат и Аруула не виждаха нищо и на педя пред себе си. А облаците заплашително се сгъстиха и се погрижиха да стане тъмно като в рог. Само непрестанно трепкащите светкавици осигуряваха за секунди ослепителна светлина.

Андронът нададе пронизително свистене, когато беше грабнат и запокитен от един рязък пристъп на вятъра.

Аруула изрече някакво люто проклятие, дръпна поводите и стъпи здраво на стремената, за да овладее контрола върху насекомото. Това беше безнадеждно начинание. Все по-бясно бушуващите ветрове и снегът имаха грижата летящата мравка да загуби ориентация. Животното напразно се опитваше да се задържи във въздуха и бързо губеше височина.

— Слизай надолу! — извика Мат на Аруула, надвиквайки воя на вятъра. — Трябва да се приземим, преди гадината да падне!

Аруула изкрещя в знак на потвърждение, дръпна поводите, използва всичката си сръчност.

Напразно.

Силен пристъп на вятъра блъсна животното и ездачите. Андронът се превъртя по надлъжната си ос, при което бяха изтървани два чувала с провизии. Само коланите предотвратиха падането на двамата ездачи в бездната. Духаше бръснещ леден вятър. Мат стисна зъби и усети пронизваща болка в лицето си.

За миг крилата на мравката се покриха с лед. Андронът нададе измъчен писък — в следващия момент единият чифт нежни крила се прекършиха.

— Меерду! — изкрещя Аруула и Мат го разбра без превод.

Стана така, сякаш витлата на хеликоптер престанаха да се въртят — падаха отвесно надолу.

Подтикван от инстинкта си за самосъхранение, андронът бясно размахваше оцелелите си крила. Ала това беше безпредметно усилие.

Бурята, снегът и вятърът имаха грижата всички да бъдат дръпнати безмилостно в бездънната мрачна пропаст, която беше зейнала под тях. Всред вихрещата се снежна буря вече не знаеха кое е горе и кое — долу, струваше им се като че ли се реят във въздуха.

Но Мат знаеше, че това състояние не може да продължи дълго. След миг щяха да се блъснат в твърда скала — и тогава всичко щеше да свърши.

Бившият пилот от BBC се успокояваше с мисълта, че поне му е съдено да умре със смъртта на летците…

Из фъртуната изникнаха призрачни форми, към които се носеха с вихрено темпо. В безсмисленото си усилие да я предпази, Мат обгърна с ръце Аруула.

Ужасяващи секунди на очакване.

Тогава дойде сблъсъкът.

Мат не знаеше какво става с него. Имаше чувството, че са изкарани навън всичките му вътрешности, толкова опустошителна беше силата, с която андронът се стовари върху земята.

Кожените ремъци, които досега го придържаха към седлото, се откъснаха под напора на тежестта. Мат не успя да задържи задълго Аруула, излетя от седлото във висока дъга, преобърна се във въздуха и за известно време загуби съзнание.

Когато отново дойде на себе си, бяха минали само секунди. Лежеше по корем във високия сняг, почти целият беше потънал в него. Вкочанясващ студ се промъкваше през наметката и гащеризона му и го караше да зъзне.

Мат примига, обърса снега от лицето си… и разбра какъв късмет е имал.

Не беше ранен, освен няколкото контузии нямаше други наранявания. Снежното поле беше омекотило удара при падането.

Мат бързо се изправи на крака, в наситената от танцуващи снежинки здрачевина започна да търси Аруула. Непрекъснато зовеше името на своята спътница, крещеше срещу непрестанно виещия вятър, газеше със затаен дъх в снега, в който ботушите му затъваха до кончовете.

Изведнъж в гъстата виелица съзря безформен торс. С ръце на лицето си, за да се предпазва от ледения вятър, се приближи до него и разбра, че това е андронът.

Животното лежеше мъртво в снега, не бе оцеляло при падането. При удара коничният му череп се беше пръснал като зрял плод. От него беше изтекла зеленикава течност, веднага замръзнала на студа.

На снега до мъртвото насекомо лежеше човешка фигура…

— Аруула!

Мат се хвърли към спътницата си. Левият й крак се беше оплел в стремето на седлото, горната част на тялото й беше затънала в снега.

Мат бързо отиде до нея и падна на колене, с голи ръце започна да я освобождава от снега. Младата жена не се помръдваше, беше загубила съзнание.

— Аруула! По дяволите, момиче, ела на себе си… Грабна я, изправи я, махна снега и леда от лицето й. С облекчение установи, че тя още диша.

— Аруула…! — Притисна я към себе си, топлеше я с тялото си, молеше се да не е получила вътрешни наранявания.

С гореща молитва поглеждаше към потъмнялото небе и се питаше дали в това странно време и този странен свят наистина съществува бог на име Вудан.

Свистящ вятър бушуваше около него, снегът и ледът здраво впиваха зъби. Чувстваше се самотен, безпомощен и сам.

Когато Аруула внезапно се раздвижи, той нададе радостен вик.

— Какво…? — попита младата жена на родния си език и отвори очи.

— Всичко е наред, малката — увери я Мат, хилейки се и обърса снежинките от челото й. — Направихме безупречно аварийно приземяване.

Аруула се понадигна, видя мъртвия андрон да лежи в снега.

— Имаш ли нещо счупено? — осведоми се Мат.

Жената воин огледа тялото си, опипа измъчените си кости и стави и после тръсна гривата си, в която блестяха безброй ледени кристалчета.

— Добре. — Мат кимна. — Трябва да видим как да се измъкнем оттук и да намерим убежище, инак ще ни сполети съдбата на шестокракия ни другар.

Аруула промърмори някакво потвърждение и с усилие се изправи на крака. Заедно започнаха да разтоварват от гърба на мравката оцелелите провизии и раницата, в която беше сандъчето с аварийния пакет от самолета на Мат.

Мат постави раницата и няколко торби на раменете си и вече се канеше да тръгва, когато Аруула го извика да се върне.

— Какво има? — попита я той.

Варварката не отговори, изтегли дългия си меч от ножницата на гърба си и без церемонии заудря с него по незащитената с броня долна страна на андрона.

— Какво, по дяволите…? — искаше да попита Мат, когато видя от корема на мравката да излиза белезникаво месо. Аруула пристъпи, отряза голямо парче от него и го пъхна в торбата си.

— Ядене — каза кратко тя. — Ние трябва…

Не успя да довърши изречението, защото в този момент се чу някакво виене и ръмжене, толкова отвратително, че на Мат му се смрази мозъкът на костите. Това в никакъв случай не беше вятърът и не идеше от човешко гърло.

Звучеше дрезгаво, пронизително, диво… и ужасяващо. Мат и Аруула се обърнаха едновременно. Варварката вдигна меча си, дясната ръка на Мат рязко опря до колана му, където беше пъхнат тежкият армейски пистолет.

— Какво е това? — попита той, докато тревожно се оглеждаше и се опитваше да надзърне през завесата от танцуващи снежинки.

Аруула не отговори. Стоеше в снега, широко разкрачена, с меч, стиснат в двете ръце. Очите й се бяха присвили в тесни цепки и Мат знаеше, че тя не само дебне, но и подслушва…

— Какво има? — попита я тихо. — Можеш ли да доловиш нещо?

— Гняв — каза Аруула само — и ярост. Нещо не желае да сме тук…

— Нещо ли? — Мат вдигна вежди. — Какво озна…?

Не успя да довърши думата, защото в същия момент отново се нададе ужасяващият рев, този път по-близо. Точно тогава падна мълния, която за някакво мигновение освети страховитото небе.

И срещу ослепителната светлина се очертаха контурите на огромна твар, която беше по-ужасна от всичко, което Мат беше виждал досега!

Представляваше гигантска планина от месо и козина, имаше далечна прилика с маймуните, с нокти и зъби, които бяха дълги като кинжали. Съществото вървеше изправено, но беше гърбато. Масивният му череп, от чиято паст стърчаха смъртоносни зъби, беше агресивно изпънато напред. Сплъстена козина висеше от създанието, от което се разнасяше смрад на смърт и тление.

За части от секундата призракът изчезна, ужасяващата картина се скри, но онази твар все още си беше там.

Мат се обърна, хвърли въпросителен поглед към Аруула. Младата варварка стоеше неподвижно и с широко отворени очи гледаше втренчено към мястото, където все още можеше да се види чудовището.

— Нарка-то — промълви тя и за пръв път, откакто я познаваше, Мат доби чувството, че изпитва истински страх. — Нарка-то! Трябва да бягаме! Бързо…

През времето, прекарано в обществото на Аруула, Мат се бе научил да не разпитва надълго и нашироко. Жената воин познаваше този свят много по-отдавна и по-добре от него щом казваше, че трябва да бягат, значи трябваше да бягат…

Двамата се обърнаха и побягнаха, а зад тях отново се разнесе ужасяващият вой на съществото. Мат се страхуваше, че то ще ги последва, че в следващия миг из мрака ще изстреля въоръжените си с нокти лапи, ще ги сграбчи двамата и ще ги разкъса.

На всяка крачка, която правеха, затъваха до колене в снега. Багажът, който мъкнеха със себе си, им пречеше при бягството и с теглото си ги караше да затъват още повече. Мат би предпочел просто да остави нещата, но без провизии и абсолютно необходимото им снаряжение можеха направо да си останат тук и да се оставят на снежното чудовище…

Не знаеха накъде бягат, само и само да са по-далеч от ужасния рев и от съществото с неговите зъби и лапи. Всред бурята и без това не можеха да разберат къде са. Всички посоки бяха еднакви. Когато затъваха до хълбок в снега, помагаха си един на друг, като при това хвърляха трескави погледи назад, за да се уверят, че онази твар не ги следва. Но сред плътната снежна буря не можеше да се различи абсолютно нищо. Звярът вече можеше и да е само на няколко метра зад тях — щяха да го забележат, когато щеше да е вече твърде късно…

Дишаха на пресекулки, мускулите ги заболяха. А и студът започна да се усеща все по-осезаемо. Мат вече почти не чувстваше ръцете и лицето си. Пронизващата болка в крайниците му отстъпи място на сковаваща безчувственост. Знаеше, че това са първите признаци на измръзването. Ако не намереха скоро някакво убежище, щяха да са безвъзвратно загубени…

Изведнъж Мат се сблъска с нещо твърдо, отвесно и разбра, че е ударил крака си в някаква скална стена. Запромъкваха се покрай нея, доволни, че вече снегът и вятърът не налитат към тях от всички страни. Широка издатина се издигаше от снежното поле и водеше покрай скалата. Мат и Аруула минаха по нея, благодарни, че са се отървали от дълбокия сняг.

На няма и сто метра по-нататък случайността им дойде на помощ: непосредствено до скалната издатина се разкриваше тъмният вход на пещера, която някаква прищявка на природата беше издълбала в камъка.

— Навътре! — показа Мат на Аруула и влезе през снежната преграда, която почти изцяло затваряше входа на пещерата. Младата жена не възрази, приведе се и се вмъкна във вътрешността на пещерата, докато Мат остана назад и я прикриваше с „Берета“-та.

Ала не се случи нищо. Изглежда, звярът се беше отказал от преследването. Накрая и Мат се провря през тесния вход и остави зад себе си вилнеещата буря…

Черен като катран мрак го посрещна от другата страна… и смрад на гнилост и тление.

— Това не е добро място — прошепна тихо Аруула.

— Знам — отвърна Мат, докато ровеше в аварийния си пакет за джобното фенерче. Всичко у него настойчиво го подтикваше веднага отново да напусне тази тъмна дупка, но мисълта окаяно да замръзне навън в снежната буря беше още по-неприятна от отвратителната воня.

Включи фенерчето. Конусообразният му лъч се заби в тъмнината.

Пещерата беше просторна и толкова висока, че в нея човек можеше да стои прав. В задната част на куполообразния свод имаше проход, от което можеше да се заключи, че пещерата се простира още по-нататък във вътрешността на планината. Оттам, види се, идваше и противната смрад, която изпълваше студения въздух.

— Чудесно — каза Мат и се намръщи. — Почти като в хотел „Риц“.

Аруула не попита нищо. Беше се примирила с факта, че не разбира всичко, каквото Маддракс казва, също толкова малко проумяваше и странните неща, които нейният спътник мъкнеше със себе си. Беше навикнала на това, както и той все повече се нагаждаше към обичаите на нейния свят.

Свалиха багажа си и се наканиха да изградят временен лагер. На пода на пещерата бяха разпръснати клони и парчета сухо дърво, така че Мат успя да разпали малък огън.

Аруула и той свалиха подгизналите си наметки и жадно поемаха в себе си топлината, която се излъчваше от пращящите пламъци. Постепенно жизнеността взе да се връща в изтощените им тела.

Мат забеляза, че спътницата му има рана от удар, която зее на челото й. Погрижи се за нея с превръзка от аварийния пакет. След това Аруула се зае да приготви вечеря от мравешкото месо.

Този път на Мат му беше все едно откъде идва това нещо. В това си състояние би ял всичко. Едва изчака бялата пихтиеста маса да се изпече и втвърди. Гладни, Аруула и той се нахвърлиха на месото от андрона, който по този начин им оказваше още една, последна услуга.

Всяка отделна хапка даряваше сила и сгряващото чувство за пълен стомах им придаваше утеха и мъничко надежда.

— Кажи — рече Мат, след като известно време бяха седели мълчаливо край огъня с втренчени в пламъците погледи, преди малко, навън… каза някаква дума…

— Нарка-то — потвърди Аруула с кимване.

— Какво означава това?

— Име на твар — каза Аруула и Мат видя как изтръпна. — Същество от древните легенди.

— И какво разказват тези легенди?

— Че в планините има ужасно създание — нито човек, нито животно, нито пък тарак. Това е нарка-то, чудовищен звяр, който не знае пощада и се храни с месото на странниците, които са се заблудили в района му.

— Аха — каза Мат. — И ти смяташ…?

— Видяхме това нарка-то — обясни Аруула, напълно убедена. — Изглеждаше точно така, както го описват легендите.

Мат забеляза, че го побиват студени тръпки.

— И какво разказват легендите за нарка-то?

— Че не познава милост. Все още никой не му се е изплъзнал. То е диво животно, което преследва жертвата си, докато…

Варварката прекъсна, когато инстинктите й внезапно я предупредиха. Мат видя тревожния израз на лицето й.

В следващия миг съзря хвърлящия огнени отблясъци чифт очи, които ги гледаха откъм мрака на галерията. Още преди да успее да реагира, откъм тъмната бездна се отдели черна, покрита с рошава козина сянка и с дрезгав рев се нахвърли върху него и Аруула.

— Нарка-то — извика ужасена младата жена и скочи и Мат си помисли за секунда, че снежното чудовище ги е подушило в пещерата.

Но тогава видя, че тази твар беше по-малка и по-набита. Което не намаляваше страховете му. Защото един див тарак не беше по-малко опасен…

Аруула нададе див боен вик.

Косматата гадина, в чиято страховита плъша паст святкаха низ остри като ножове зъби, се приближаваше на четири крака. Голата й опашка се уви на пода като змия.

Нещо у чудовището се стори на Мат… някак си различно. Движеше се на тласъци, държеше главата си леко приведена настрани, а от устата му на вадички се стичаха лиги.

Тогава му стана ясно. Аруула му бе разказвала за тази специална разновидност на мутиралите плъхове. Беше нетарак, генетично изродено животно, прогонено от стадото. Обикновените тараци бяха коварни, безпощадни ловци. Нетараците, напротив, бяха безскрупулни убийци, които умъртвяват просто по инстинкт. Бяха брутални и непредсказуеми.

Нетаракът се приближи на големи скокове, хвърли се към Аруула, която дори не успя да помръдне меча си. Очите на урода святкаха от кръвожадност. Вече се канеше да се нахвърли върху нея, за да прегризе гърлото й със своите остри като бръснач зъби, когато Мат изскочи напред. В ръцете си държеше горяща цепеница, която беше извадил набързо от огъня.

Нетаракът нададе ужасяващ рев, спря атаката си и инстинктивно се отдръпна от пламъка.

— Изчезвай, гадино — изръмжа Мат и хвърли главнята срещу звяра.

Горящото дърво улучи животното, опърли козината му. Нетаракът с квичене се обърна и изчезна в тъмния тунел.

Мат не искаше да го остави да избяга — знаеше, че коварното животно щеше да нападне отново при първия удобен случай. Решително грабна джобното си фенерче и го последва в тъмния коридор.

— Стой тук и пази провизиите — даде наставления на Аруула за, в случай че това е само отвличаща маневра на звяра, с цел да се нахвърли върху хранителните им припаси. Тогава изчезна в тъмния тунел.

Трябваше да се наведе, за да мине през него — проходът беше висок само метър и половина. Бледата светлина на лампата проряза мрака, освети коридора, който на странни извивки навлизаше във вътрешността на планината.

Колкото по-навътре в галерията отиваше Мат, толкова по-непоносима ставаше вонята. Гнилост, смърт и тление изпълваха въздуха, предизвикваха гадене. Той извади триъгълната кърпа от джоба при крачола на гащеризона си и си превърза устата, за да филтрира донякъде въздуха.

Коридорът се разшири в пещера. От двете страни се издигаха мощни сталагмити.

Мат продължи внимателно да се промъква. Опасният хищник можеше да се крие зад всеки от варовиковите стълбове, може би само изчакваше удобния момент да забие в месото му острите си като ножове зъби.

Мат извади своята „Берета“-та и освободи предпазителя. Следвайки лъча на фенерчето с цевта на оръжието, продължи да се провира дебнешком напред.

Беше сигурен, че никога досега в тази галерия не е прониквала светлина, че никога досега човек не е стигал до тази пещера — поне не и жив…

Кости, по които висеше разкапано месо, лежаха върху влажния под, вонеше на отпадъци и екскременти.

Мат чувстваше, че косата му настръхва от отвращение. Предпазливо продължи да се промъква… когато изведнъж някакво остро сумтене разкъса тишината.

С ъгълчето на очите си Мат забеляза как някаква безплътна черна сянка изскочи иззад един от стълбовете и се понесе към него с озъбена паст.

Командир Дракс се обърна уплашено. Рефлексите, изградени през годините на воинската му служба, заговориха.

Като на скоростна киномашина и като на забавен кинокадър едновременно видя нетарака да се носи към него, видя страховитите му нокти и жълтата слюнка, която се стичаше от зъбите му, помириса смрадливия му дъх. Вдигна армейския пистолет и стреля.

Куршумът излетя от дулото, изсвистя срещу звяра и още по време на скока му го улучи в косматите гърди. Ударът спря устрема на нетарака, рязко го обърна във въздуха и го запрати на пода.

Със съскане и побесняло от болка, полуинтелигентното животно се претърколи на пода и втренчи в Мат зъл, изгарящ поглед. Тъмна, почти черна кръв се лееше от раната, обливаше козината и се процеждаше на пода, където се образуваше мазна локва.

Нетаракът беше смъртно ранен. Бавно щеше да умре от загуба на кръв, щеше да свърши в мъки, ако Мат не го доубиеше.

Матю Дракс знаеше, че таракът не би проявил никаква милост към него, ако ролите им се бяха разменили. И знаеше също, че трябва да пести мунициите. Вторият от трите му пълнителя вече беше полупразен.

Но все едно — колкото див и варварски да беше светът, в който бе попаднал — той беше човек от XXI век. Не би накарал никого да страда ненужно, дори и да става дума за звяр убиец.

Взел набързо решение, вдигна ръката с „Берета“-та, прицели се в главата на тарака и стреля отново.

Куршумът улучи мутиралия плъх точно между очите.

Тъмночервена кръв изпръска, когато излетелият куршум откъсна част от черепа. Животното умря моментално.

Мат отпусна оръжието си. Не изпитваше никакъв триумф от победата си. В този чужд свят бушуваше страховита борба за оцеляване. Който искаше да живее, трябваше да убива.

Обърна се, тръгна по едно отклонение в тунела. Тук коридорът на пещерата свърши — и смрадта стана непоносима.

Беше високо сводесто помещение, чийто под беше покрит със слама и сухи клони — гнездото на гигантския плъх. Наоколо бяха разхвърляни кости и части от скелети. Мат различи останки от животни, но също така части от кости на хора, които бяха станали жертва на нетарака, черепи, чиито празни очни кухини сякаш го гледаха с няма жал.

Мат изтръпна, когато си помисли за бедните хорица, станали жертва на нетарака. Тук, дълбоко под скалите, в тази тъмна, воняща дупка бяха намерили ужасната си смърт.

Рязко се обърна и напусна плъшето гнездо. При трупа на нетарака спря още веднъж и измъкна ножа си. Ако той и Аруула искаха да имат някакъв шанс да се измъкнат от тази ледена пустош, трябваше да бъдат подготвени…

Мат се изплю и преодоля отвращението си, наведе се и с прецизни разрези започна да сваля кожата на убития тарак от все още топлото му тяло. Както го бе направил според наставленията на баща си при един ловен излет върху заек. Оттогава намрази тази работа и занапред отказваше да дере животно.

Досега…

Беше страшно кървава работа. Мат се чувстваше като касапин. Накрая държеше кожата в ръце, изостави голата, воняща мърша на тарака в мрака зад себе си и се отправи по обратния път към Аруула.

Жената воин беше пазила хранителните припаси, както й бе наредил, но по израза на лицето й успя да разбере, че е била загрижена за него и че не един път си е помисляла да го последва. Отиде при него и радостно го поздрави, с учудване гледаше кървавата тарашка кожа в ръцете му.

— Достойна победа — констатира тя.

— Не — отвърна съвсем тихо Мат, — проклета свинщина.

Бурята продължаваше да вилнее. Матю хвърли един поглед навън. Междувременно бе настъпила нощта.

Той предложи да поеме първата смяна на пост — само за, в случай че в мрака дебнат още неприятни изненади или нарка-то отново се появи.

Докато Аруула се зави в кожите и легна да спи, Мат се зае от клони и от кожата на тарака да направи снегоходки, които щяха да облекчат придвижването им по дълбокия сняг. Много пъти се сепваше по време на работата си, струваше му се, че е видял нещо — но всеки път това бяха менещите сенки, които трепкащият огън хвърляше върху стената на пещерата.

Около полунощ Аруула се събуди и го смени.

Мат легна и затвори очи, за да си поотдъхне малко. Мислите му бяха потънали в мрака, кръжаха около тараци и андрони, около страшна снежна буря и отвратително чудовище на име нарка-то.

По едно време заспа.

Беше неспокоен, навестяван от кошмари сън, но продължи до сутринта.

Когато отвори очи, вън вече беше светло. Бяла слънчева виделина нахлуваше през входа на пещерата, срещу който се очертаваше прекрасният силует на Аруула.

— Добро утро — каза младата жена, когато Мат се размърда. Добре ли спа?

Матю Дракс се полуизправи и прогони съня от очите си. За секунди не можеше да се опомни къде се намира, смяташе падането, бурята и срещата с нетарака за страшилища от лошия кошмар. Тогава видя окървавената тарашка кожа на пода на пещерата, помириса вонята на гнилост — и разбра, че не е сънувал.

Тромаво се изправи на крака и раздвижи кокалите си, които го боляха от лежането върху твърдия, студен под.

А тя си беше отново старата, позната Аруула. Ужасите на нощта бяха забравени. Жената воин отново излъчваше кураж и самоуверност, които Мат така много ценеше у нея.

— Слънцето грее — констатира без нужда тя, докато бледата, сгряваща топлина нахлуваше през входа на пещерата.

Закусиха с няколко от изсушените плодове в чувала с провизиите и после стегнаха нещата си. Наметките бяха криво-ляво поизсъхнали и щяха да ги предпазват от студа, освен това сега имаха снегоходки, които Мат беше измайсторил през нощта. Изглеждаха донякъде като космати пити пица, но щяха да изпълнят предназначението си.

Накрая потеглиха. Отвън пред входа на пещерата се разкри гледка, от която спира дъхът. Пред тях се простираше обширна, покрита със сняг долина, заобиколена от огромни планински и скални маси. Причудливо оформени зъбери от скали и лед стърчаха до небето около върховете, наподобяваха костеливи пръсти, забодени в прозрачния утринен въздух.

Значи по това снежно поле се бяха спуснали вечерта. Трупът на андрона не се виждаше никъде. Бурята се беше погрижила животното да бъде погребано от огромни маси сняг, както и следите им… и тези на нарка-то.

Светът, върху който стъпваха краката им, изглеждаше недокоснат и девствен, заобиколен от хилядите отблясъци на ледените кристали, които лъснаха от хваналия кора сняг.

Имаха щастие в нещастието си. Според положението на слънцето бяха прекосили хребета на гърба на андрона. Сега задачата беше по някакъв начин да стигнат до долината — многодневен, изнурителен преход, за който провизиите в никакъв случай нямаше да им стигнат.

Мат се надяваше някъде да се натъкнат на селище и се молеше жителите му да не са някакви канибали. Тленните останки, които бе открил в гнездото на тарака, водеха до извода, че наблизо вероятно живеят хора.

Внимателно се спускаха по снежното поле, което водеше стръмно надолу, направо към редицата каменни била, които се издигаха на известно разстояние. Какво имаше зад тях, Мат и Аруула не можеха да видят — по-ниските области бяха закрити в облаци и гъста мъгла.

Въпреки слънцето, което непрекъснато се издигаше по стоманеносиньото небе и при това си оставаше странно матово феномен, който Матю бе забелязал още с „пристигането“ си тук, — беше чувствително студено. Мечтаеше си да е в термоизолиращ костюм. Аруула, изглежда, студът по-малко я затрудняваше. Благодарение на живота й в ордата на Зорбан беше привикнала към суровата природа. Лицето й беше леко зачервено, от устата й излизаха видими струйки пара.

Мат намираше, че изглежда ослепително красива.

Дива. Необуздана. Свободна.

По време на дългия преход говореха малко. Снегоходките вършеха добра работа, предотвратяваха затъването до колене при всяка крачка. Въпреки багажа върху раменете напредваха енергично и около обяд стигнаха до скалната верига.

Слънцето се закри, когато навлязоха в мъглата. Алено жълтата топка, която все още пламтеше на небето, се превърна в матово проблясващ диск, който скоро почти не се виждани заради бледосивото було.

Мат и Аруула уверено продължиха пътя си, разбира се, вече по-бдително, отколкото на откритата местност, където още от далеч щяха да забележат всяка опасност. Причудливите скални зъбери, които ги заобикаляха, изглеждаха заплашително и криеха тъмни убежища, в които можеха да се спотайват хиляди опасности.

Земята под тях скърцаше. Надигна се вятър, който със свистене се плъзгаше покрай стръмните скални формации.

Мат непрекъснато се оглеждаше. Не го напускаше чувството, че някой ги наблюдава. Естествена предпазливост… или пък постепенно го обземаше параноя?

Скалната верига се разклони, свърши в затрупана в сняг пропаст, която водеше стръмно надолу. От двете й страни се издигаха гигантски обледенени скални стени.

Мат предпазливо проверяваше терена под себе си. Нямаше желание да полети в бездната заедно с някоя снежна издатина. Снегът беше здраво замръзнал, ходеше се леко.

Спомни си за своята подготовка по алпинизъм, която бе преминал в рамките на курса по оцеляване в офицерската академия. Свали снегоходките от краката си, забиваше петите на ботушите си в замръзналия терен и полека се заспуска.

Аруула последва примера му. Бавно слизаха по стръмния склон, осмелиха се да минат през тясната урва. Двамата бяха наясно, че в случай на нападение — независимо какво — се намират в смъртоносен капан.

Колкото по-надолу слизаха, толкова по-гъста ставаше мъглата, накрая изцяло ги обви в такава плътна сивота, че не бяха в състояние да видят дори отдалечените само на няколко метра от тях скални стени.

Мат и Аруула се придържаха плътно един до друг. Сетивата им бяха напрегнати до крайност. Напредваха бавно и опипом…

Изведнъж някакъв ужасяващ рев разкъса тишината, дрезгав, скрибуцащ и нечовешки.

Вече бяха чували този рев и знаеха от чие гърло идва.

— Нарка-то! — изплъзна се от устата на Аруула. Тя и Мат се обърнаха рязко.

Отново прозвуча страховитият вой, понесе се като фантом между стените на теснината.

Мат измъкна пистолета си, трескаво се огледа. Сред мъглата в тясната клисура беше невъзможно да се каже от коя посока идва ревът.

— По дяволите — изръмжа той, — къде е гадината…? За секунди беше тихо, двамата останаха неподвижни.

Тогава внезапно зад тях в снега се чуха тежки стъпки.

Мат приготви оръжието за стрелба и натисна спусъка. Куршумът с трясък излетя от дулото и сякаш беше погълнат от матовата стена на мъглата.

Нарка-то отново изрева, като че ли направо му се подиграваше.

Мат стреля още веднъж и още веднъж. Тогава му стана ясно, че само си хаби патроните. Разумът у него надделя. Знаеше, че има един-единствен път, по който можеха да се измъкнат от нарка-то. Ако останеха тук и чакаха чудовището да се покаже, щяха да са безвъзвратно загубени…

— Стратегическо отстъпление! — рече Мат, сграбчи ръката на Аруула и я задърпа след себе си.

С гигантски крачки двамата се заспускаха по стръмния склон, изоставяйки всяка предпазливост. Мат се чувстваше като скиор без ски, смъквайки се възтромаво надолу с косматите си снегоходки, теглейки Аруула на буксир.

Изведнъж се чу енергичен пукот. Замръзналият сняг се разтвори под тях!

Мат изрече някаква груба ругатня, когато краката им загубиха опора и те увиснаха във въздуха.

Падаха! В облак от сняг и леден прах се пързаляха, претъркаляха се и падаха надолу по склона, многократно се преобръщаха в твърдия замръзнал сняг.

По едно време Мат успя да спре главоломния си устрем към долината и отново да се изправи на крака — но от Аруула нямаше и следа! Сепна се, завъртя се по своята ос — но никъде в гъстата мъгла не можеше да открие спътницата си.

— Аруула! — извика той, отначало приглушено, после все по-силно. — Аруула, къде си?

— Маддракс! Тук съм, тук… Ааах!

Викът на младата жена внезапно замря, премина непосредствено в ожесточен боен вик.

Мат почувства как в жилите му се влива адреналин. Мускулите му се напрегнаха, изхвърлиха го в посоката, където зад матовото було предполагаше, че се намира спътницата му.

— Аруула! — извика той. — Идвам…!

Писъкът на жената воин изпълни студения въздух, отекна в тесните скални стени. Мат само можеше да се надява, че бяга в правилната посока. С „Берета“-та в ръце заслиза с широки крачки по склона, готов да се притече на помощ на Аруула, когато внезапно загуби почва под краката си.

Замръзналият сняг под него подозрително изпука — и се счупи като тънко стъкло. Мат изруга, опита се да се залови за нещо… ала ръката му остана празна.

Под него зейна тъмна пропаст и го погълна, преди да успее да предприеме нещо. В следващия миг падаше в безкрайна бездна.

„Вълча яма!“ — мина му през ума, докато тъмната скала профучаваше покрай него, а небето отгоре избледняваше в някакъв все по-смаляващ се отрязък.

Тогава стигна до дъното на ямата.

Мат чу как всяка кост от тялото му изпука, когато се стовари върху твърдата скала, главата му се трясна в коравото дъно и пред очите му изскочиха звезди.

Последното нещо, което чу, преди да загуби съзнание, бяха отчаяните писъци на Аруула.

Краката, които се приближаваха с тромави крачки по хваналия ледена кора сняг, бяха увити в гъста козина. Притежателите им вървяха в индийска нишка, като непрекъснато се стремяха да стъпват безшумно. Носеха със себе си дълги копия, които в снега им служеха същевременно и като пътнишка тояга.

Мъжете се задъхваха, докато изкачваха стръмния склон. Приближиха се до вълчата яма, в която лежеше в безсъзнание мъж — мъж, какъвто никога досега не бяха виждали.

Участниците в командата с почуда гледаха надолу.

— Той е различен — каза някой, сочейки светлата кожа и странния костюм на чужденеца.

— Силен е — каза друг, с поглед вперен в странното нещо, което чужденецът стискаше в ръката си. — Той повелява на гръмотевиците.

— Ще ни бъде полезен — рече трети, който пристъпи към края на ямата с триумфално ухилено лице. — Извадете го и го занесете в лагера…

Мат отвори очи.

Беше загубил всякаква представа за място и време. Нито знаеше къде се намира, нито колко време е бил в несвяст.

Объркан, установи, че лежи в нещо като палатка. Покривът, който беше опънат над него, изглежда, беше съшит от животински кожи и се поддържаше от дървени опори, на които бяха окачени всякакви инструменти и предмети. Различи една манерка, протегна ръка към нея.

— Вода…

Не успя да достигне манерката и отчаян се накани да се отпусне на постелята си, когато неочаквано му подадоха чаша с вода.

Мат не разпитва много-много откъде е дошла, взе я и жадно изгълта хладната течност, посмекчи малко болките на пресъхналото си гърло.

Едва тогава погледна, за да види кой е непознатият му благодетел.

Беше леко изненадан, когато съзря облечен като боец мъж.

Непознатият беше с исполинска, яка фигура и черна като катран коса, която стигаше до раменете му. Жилетката и гащите му бяха от обработена дивечова кожа, с и без козина, ботушите му — от щавена кожа с козина, навити по изкусен начин. Върху облеклото си мъжът носеше много парчета желязо, които приличаха на украсата на средновековни доспехи омацана ризница с някакъв странен символ, към това железни наръкавници и части от броня за краката. На главата му имаше шлем със същия символ и с кожена декорация.

Лицето му беше почерняло от слънцето и загрубяло от вятъра, очите му — големи и изпъкнали — непрекъснато преценяваха Мат.

— Надявам се, че си добре — каза мъжът на език, наподобяващ онзи в южните земи, само с по-голям примес от немския.

Наред с френския Матю владееше доста добре и немски език, в края на краищата частта му беше дислоцирана в Берлин. Затова му беше лесно да разбира мъжа.

— Благодаря — отвърна Мат. Непознатият, изглежда, го разбираше. — Къде съм? — осведоми се Мат по-нататък.

— В моя лагер. Аз съм генерал Алкам фон Асмарк.

— Приятно ми е — отвърна Мат стенейки и разтри болящия го череп. — Името ми е Мат… Маддракс. — „Божественото“ му име имаше едно предимство — можеше да се изговори и с понатежал език.

— Маддракс имаше голям късмет — потвърди генералът с кимване. — Ако моите хора не го бяха намерили в ледената пустош, щеше ужасно да замръзне — или да стане жертва на нарка-то.

Нарка-то!

Мат рязко се изправи, мигом стана напълно буден. Изведнъж в съзнанието му се върна споменът за последните събития. Мъглата, падането, отчаяните викове на Аруула…

— Алкам знае — отговори генералът и направи скръбна физиономия — и няма добри новини за Маддракс.

— Какво ще рече това?

— Моите хора са наблюдавали как жената е била отвлечена.

— Отвлечена? От кого?

— От звяра нарка-то. От ужасното животно, което обитава тези планини.

— Не! — Мат поклати упорито глава, почувства как го обзема паника. — Не може да бъде!

— Това е истината — увери го генералът и подаде на Мат някакъв продълговат предмет. — Това са намерили хората ми в снега, недалеч от ямата, в която лежеше ти.

Мат го пое и с ужас установи, че става дума за кожената ножница, която Аруула носеше на гърба си. Ремъците бяха разкъсани и в горния си край кожата беше изцапана с кръв кръвта на Аруула…

Мат стисна юмруци. Бореше се с болката и скръбта, които бяха на път да го завладеят.

Аруула беше мъртва. Бе станала жертва на страшния звяр, а той не успя да го предотврати. Ако не беше паднал в проклетата яма…

— Алкам може да разбере Маддракс — уверяваше го генералът състрадателно. — И той е загубил много приятели заради звяра. Но може би не е много късно. Може би все още има надежда за жената…

— Какво? — Мат вдигна поглед.

— Моите хора и аз сме тук, за да преследваме нарка-то. Твърде дълго всяваше страх и ужас сред народа ни. От седем луни сме по петите му и макар че все още не сме успели да го заловим, научихме доста неща за него. Известни са ни навиците му и знаем, че никога не разкъсва жертвата си на самото място, а я замъква в пещерата си, за да я изяде. Значи спътницата на Маддракс може да е още жива — макар че възможността…

Мат нямаше нужда да размисля дълго. Без много да умува смъкна краката си от нара, на който лежеше и се изправи.

— Къде мога да намеря леговището на нарка-то? — попита той генерала.

— Маддракс не знае с какво се захваща. Звярът е опасен и хитър. Двайсетина от най-добрите ми воини станаха негова жертва.

— Въпреки това — изръмжа Мат. — Ще се опитам да измъкна Аруула оттам.

— Маддракс напълно ли е сигурен в това?

— Да, по дяволите. — Мат кимна решително. Знаеше, че я. Аруула не би се бавила и секунда, ако беше на неговото място Мисълта, че тя е в лапите на това животно, почти го влудяваше. Ако съществуваше дори и най-малка вероятност да е все още жива, трябваше да направи всичко възможно, за да я намери. Нямаше време за губене…

Скочи на крака и установи, че коленете му са твърде омекнали.

— Маддракс е все още твърде слаб — констатира генералът.

— Знам — потвърди Мат, — но аз трябва да се опитам да освободя спътницата си. Тя би направила същото за мен.

— Алкам разбира. — Генералът кимна.

— Имах при себе си багаж — рече Мат. — Екипировка…

— Всичко е запазено за Маддракс — увери го Алкам. — Може да си го вземе по всяко време.

— Благодаря.

С несигурни крачки Мат напусна палатката на генерала, за да зяпне от почуда навън.

— По дяволите! — изплъзна се от устата му. Намираше се посред солиден военен лагер, с ограда от яки греди, разположен в покрита със сняг падина. Наоколо се извисяваха сивите, стръмни зъбери на планините.

Палатката на Алкам се намираше в средата на лагера, беше заобиколена от безброй други със същата конструкция, но по-малки и по-ниски — жилищата на подчинените му командири и на воините. Между тях Мат видя военни машини от всякакъв вид: катапулти и копиемети, с които се занимаваха хора, облечени като Алкам и с шлемове на главите.

Но най-вече Мат се удивляваше на гигантските създания, които бяха държани в голяма кошара в края на лагера и очевидно служеха на войниците на Алкам като ездитни и товарни животни.

— Мамути — изплъзна се от устата му, докато втренчено гледаше силните животни с техните космати кожи и дългите им извити бивни.

— Ефранти — поправи го Алкам, който беше излязъл от палатката след него и с гордост оглеждаше лагера. — Това, което Маддракс вижда, е могъщата военна сила на Асмарк. Ние потеглихме, за да убием нарка-то. Прекалено дълго време звярът прави проходите несигурни. Вече безброй странници са станали негова жертва.

— Защо отдавна не сте спипали гадината?

— Защото нарка-то е коварен и хитър. Досега все се измъкваше, въпреки че сме му залагали безброй капани.

— Разбирам — каза Мат — и изведнъж го споходи неприятно подозрение. — Ямата, в която паднах…

— …беше една от нашите — призна откровено генералът. Затова сметнахме за наш дълг да спасим Маддракс.

— Благодаря — рече Мат. — Без вашата помощ щях да замръзна там.

— Алкам иска да направи нещо повече за Маддракс. Ще му дам четирима от най-добрите си бойци да го придружават. Ще го заведат в района, където предполагаме, че е леговището на нарка-то.

— Много великодушно от страна на Алкам — увери го Мат, благодарен за това, че в тази дива пустош е открил съюзник.

Алкам му подаде дясната си ръка и той сърдечно я стисна.

— Моят враг е враг и на Маддракс — каза генералът, — затова приятелите на Маддракс са и мои приятели. Ще му помогна да освободи спътницата си, кълна се в името си Алкам фон Асмарк…

Малко по-късно — слънцето току-що бе прекрачило зенита си — малката експедиция беше вече на път.

Мъглата, която преди обяд се спусна над падините, се беше поразредила. Ярка слънчева светлина се стелеше и караше ледените кристалчета да блестят. Мат присви очи и си пожела сега да имаше слънчеви очила.

Вървеше в средата на отряда, който Алкам бе сформирал за него. Начело крачеха двама воини, които очевидно бяха братя — двамата гиганти, облечени в космати кожи и въоръжени с копия, щитове и къси широки мечове, поразително си приличаха един на друг.

Двамата мъже, които формираха ариергарда, бяха по-дребни и по-леко облечени — над кожените си жилетки носеха единствено наметки от космата кожа и прастари стоманени шлемове. Въоръжението им се състоеше от къс лък и стрели, които носеха в кожен колчан на гърба.

Мат носеше със себе си раницата с аварийния пакет, която хората на Алкам бяха намерили. Слава Богу, че при падането в ямата нищо не се беше счупило — нито костите на Мат, нито нещата от спасителното снаряжение, което в този враждебен свят имаше неизмерима цена — за всеки, който знаеше как да си служи с него.

Маршрутът им водеше стръмно нагоре в планината. Никой не проронваше и дума, докато вървяха и Мат изпадна в мрачни размисли.

Непрекъснато мислеше за Аруула, боязливо се питаше дали ще пристигне навреме, за да я спаси. С носталгия си спомни за първата им среща, когато лежеше полумъртъв в останките от своята машина и за малко да стане жертва на отвратителните тараци. Тогава Аруула му спаси живота, сега беше неговият ред да се реваншира. Знаеше, че Аруула го обича и безусловно му вярва — той само се надяваше, че ще може да оправдае това й доверие…

— Още колко остава? — осведоми се Мат от единия гигант, когато се катереха по един тесен скалист хребет.

— Вече не е далеч — отвърна воинът, върху дясната половина, на чието лице имаше грозен белег и празна очна ямка последица от бой с мечове. — Намираме се на границата.

— Границата ли? — Мат повдигна вежди. — Каква граница.

— На района на звяра — отвърна боецът.

Мат усети, че по гърба му го побиват студени тръпки. За всеки случай измъкна „Берета“-та си и с обиграни движения я провери. Не искаше в решителния момент да бъде изигран от едно празно изщракване. В пълнителя, който побираше двайсет патрона, сега имаше още дванайсет.

Ако имаше добра позиция за стрелба, нарка-то можеше да се смята почти за убит. Защото проклетото нещо беше живо същество — а онова, което беше живо, можеше и да бъде убито…

— Маддракс е господар на гръмотевиците — каза с уважение един от стрелците с лък, когато видя пистолета в ръцете на Мат.

— Така е — потвърди Мат. Беше се отказал от желанието си да обяснява на жителите на този варварски свят принципа на действие на личното си оръжие.

— Маддракс е могъщ воин — каза мъжът, изпълнен със страхопочитание. — Можем да се смятаме за щастливи, че е на наша страна.

— Че на коя друга страна да съм? — каза Мат леко слисан.

— Не го слушай — предупреди го гигантът. — Той е само един боогу, с най-ниския чин между нас, воините. Той няма думата.

Стрелецът с лък наведе покорно глава и с това Мат сметна работата за приключена — макар че някъде в коремната му област се загнезди странното чувство, че нещо не е наред…

Не му остана време да размишлява върху този проблем.

Над една тясна пътека, която се виеше по протежение на стръмно издигаща се скална стена, навлязоха дълбоко в царството на нарка-то.

Това беше опасен поход. От едната страна на широката само половин метър, покрита с дълбок сняг пътека се извисяваше вертикално стръмната скала, от другата страна беше зиналата пропаст. Трябваше страшно много да се внимава от засипаната със сняг земя да не се окажеш изведнъж в празно пространство. Мат и воините се придържаха плътно до скалната стена, придвижваха се предпазливо напред.

Най-сетне стигнаха до края на пътеката, до покрито със сняг високопланинско плато. На неравни интервали стърчаха скални игли, които изглеждаха като неми, замръзнали стражи, които пазят ледената пустош.

Едноокият великан даде на мъжете си кратка, строга команда. Стрелците с лък посегнаха към колчаните си, поставиха стрели на тетивата на лъковете си. Двамата гиганти заеха с копията си положение, от което по всяко време можеха да ги хвърлят.

Мат почти физически усещаше безпокойството и страха, които обзеха придружителите му. Чувстваше, че и неговият пулс се ускорява. Хвана пистолета с двете си ръце, готов за стрелба.

В приведена стойка се запромъкваха дебнешком през снежното поле — пет дребни черни точки сред бялата пустиня.

Съзнанието, че звярът по всяко време може да ги издебне, тегнеше върху тях, съпътстваше ги на всяка крачка. Мъжете многократно се обръщаха уплашено, вдигаха оръжията си — но всеки път изкривените сенки на скалите бяха онова, което заблуждаваше напрегнатите им сетива.

Внимателно и бдително, с оръжие в ръка продължаваха да се прокрадват напред и всеки момент очакваха нападение.

И все пак нищо не беше в състояние да ги подготви за ужасяващия миг, в който се изправиха лице в лице срещу нарка-то…

Случи се бързо и неочаквано.

Приближиха се до края на снежното поле, стигнаха там, където покритите със сняг скални кули се сгъстяваха в нещо като корона, чиито зъбци се извисяваха в широк кръг.

Съвсем внезапно прозвуча дрезгав, нечовешки рев — и в следващия миг сянката зад една от големите скали оживя.

Нарка-то!

Всяващата ужас твар израсна, изправи се със страховит рев срещу мъжете. Огромният й череп, от който висеше сплъстена, оцапана с кръв козина, се изпъна напред, пастта на звяра зина и се показаха редиците страшни зъби и бивници.

За секунди Мат остана като парализиран и изгубил ума и дума, загледа като втрещен чудовището. Тялото на нарка-то наподобяваше горила — с широка, страхотно мускулеста горна част на трупа и две яки ръце, чиито лапи завършваха със смъртоносни нокти. Козината на звяра, бяла и рошава, придаваше на и без това страховитата фигура още по-внушителен вид. Мат прецени ръста на нарка-то на повече от три метра.

— Нарка-то! — изкрещяха като из едно гърло придружителите му и звярът изрева, вдигна лапите с опасните си нокти.

Мъжете действаха.

Великаните хвърлиха копията си, стрелците с лък пуснаха стрелите. И Матю стреля.

Куршумите изсвистяха във въздуха, достигнаха създанието. Животното отби едно от копията във въздуха, другото се заби странично в него. Куршумите на Мат влетяха плътно под главата в яката шия, стрелите се забиха в гръдния кош на звяра на височината на сърцето.

Но нищо не се случи.

Нарка-то изрева сърдито — но от раните не потече и капка кръв.

Воините, които вече бяха извадили мечовете си, за да се втурнат и нападнат, забелязаха объркани, че оръжията им нямат никакъв ефект. По лицата им се четеше неподправен ужас.

— Дух! — изкрещя панически едноокият. — Невъзможно е да се убие! Нарка-то е дух! Самият Оргуудоо го е изпратил…! — И още преди Мат да успее да предприеме нещо, хората на Алкам побягнаха.

— Не, по дяволите! — извика след тях. — Чакайте…!

Но воините на генерала вече не можеше да бъдат удържани. Презглава се спуснаха надолу по склона, бягаха от звяра, чийто смразяващ рев караше въздуха да трепери.

Мат Дракс се обърна, стисна зъби. Ако другите избягаха той щеше да остане. Дължеше го на Аруула…

— Само почакай, гадино — изръмжа той, прицели се със своята Берета Дабъл Екшън и стреля още веднъж.

Изстрелът изтрещя, заглуши рева на нарка-то. Куршумът излетя от дулото на оръжието, изсвистя срещу чудовището — и го улучи точно между очите.

Мат вече триумфално стисна юмрук — но както и преди, попадението не оказа никакъв ефект. Не потече никаква кръв, нищо не показваше, че хищникът изобщо е усетил куршума…

Мат объркано гледаше оръжието в ръцете си.

— Какво, по дяволите…?

Раната би била абсолютно смъртоносна за всяко живо същество. Или хората на Алкам бяха прави и той се беше изправил срещу някакъв проклет фантом, или…

Мат решително стисна юмруци. Искаше да разбере какво става тук.

С оръжие в ръце спринтира, изкачи лекото възвишение, направо срещу нарка-то. Откакто звярът се появи, не се бе придвижил нито крачка напред и това озадачи Мат. Нещо не беше наред…

Нарка-то отново нададе ужасяващия си рев и агресивно протегна огромната си глава. Мат стреля още веднъж, улучи главата на звяра от непосредствена близост — но не се случи нищо.

— Проклета твар! — извика Мат. — Пукни най-сетне!

Една от мощните лапи отхвръкна. Мат чевръсто се хвърли напред в снега, претърколи се през рамо и в следващия миг се озова зад незащитения гръб на животното…

… и нададе вик на изумление.

Бе очаквал твърде много неща — само не и пет ниски типа в кожени наметки, които стояха зад огромния хищник и го движеха с помощта на дървена конструкция. Челюстта на Мат увисна.

„Макет…?“

Не успя да довърши мисълта си, защото в следващия момент петимата мъже се нахвърлиха върху него и го събориха в снега.

— По дяволите! — извика Мат. — Кои сте вие? Какво зна…?

Облечените в кожи типове не отговориха. С малки, но силни юмруци забарабаниха върху него, нанасяха му немилостиви удари. Мат вдигна юмруци, понечи да се отбранява, но нямаше никакъв шанс срещу превъзхождащия брой на бързите като невестулки нападатели.

— Пуснете ме, по дяволите! — изкрещя високо, но противниците му не бяха на същото мнение. Отнеха му оръжието.

Мат изведнъж почувства силно убождане в долната част на дясната си ръка. Същевременно нападателите му се отдръпнаха от него.

Той погледна втренчено, видя отделни капки кръв по ръката си. Един от непознатите стоеше над него, държеше малък трън в ръцете си, с който беше одраскал кожата му.

— Кккакво…? — успя да каже Мат.

За последно успя да види как облечените в кожи типове се надвесиха над него и си казаха нещо на език, който прозвуча като чужд и познат едновременно. И загуби съзнание.

Когато отвори очи, видя лицето на млада жена. „Аруула!“ — мина през ума му, но още в следващия момент разбра, че се е излъгал.

Жената, която стоеше пред него, беше по-дребна от Аруула и по-грациозна, макар и не по-малко красива. Кестенявокафява коса обгръщаше правилните черти на лицето, на което блестяха зелени очи. Носеше семпла кожена рокля, пристегната в тесните й хълбоци с широк кожен колан.

Мат забеляза, че стои изправен и е завързан за някаква греда. Бяха го омотали около подпората на тавана на някакво примитивно жилище, натъпкано с най-различна, грубо скована покъщнина. В средата на хижата имаше зидана камина, в която се извиваха пламъците на пращящ огън и разнасяха благодатна топлина.

Мат изстена. Наркотикът, който му бяха вкарали ниските типове, все още действаше. Почти имаше чувството, че е с две глави на раменете си…

— Ревлакаа — констатира младата жена на език, който някак си звучеше като френски.

— Дамаадак — дойде отговорът и Мат разбра, че жената не е сама в хижата. На заден план стоеше стар мъж със снежнобяла брада, с рошава кожена наметка и шапка със странна форма, а към всичко това — и голяма дървена тояга, чийто край беше украсен с богата резба. Очите на стареца гледаха с мекота, но чертите му изглеждаха сурови и решителни.

— Компраата? — обърна се младата жена към Мат, който утвърдително кимна.

Говореше на някаква своеобразна смесица от френски и италиански — поне френската му част той успяваше да разбере доста добре.

— Как се казваш? — осведоми се тя.

— Маддракс мое име — отвърна той.

— Говориш нашия език?

— Разбирам го — отговори Мат на чист френски.

Въпреки това младата жена, изглежда, го разбираше.

— Името ми е Сам — представи се тя. — Дъщеря съм на Йорл, старейшината на нашето племе. — Посочи стария мъж с шапката.

— Радвам се — излъга Мат и кимна към жената и към стареца. — Защо ме държите като пленник?

Изглежда, старецът не разбра веднага, затова дъщеря му малко му помогна. Йорл промърмори нещо неразбираемо, бавно се приближи.

— Защото си наш враг — заключи накрая той.

— Дошъл си да избиеш народа на нарките.

— Що за глупост! — отхвърли обвинението Мат. — Нищо не искам да ви направя. Тук съм след онзи проклет звяр…

— След нарка-то — рече Сам.

— Така е.

— Няма никаква разлика — констатира невъзмутимо Йорл. Който нападне нарка-то, напада и нарките. Това е древен закон.

— Ах, така ли? — Мат се намръщи. — Чудесно. Тогава ми кажете къде е моята спътница, тъй като очевидно вие много добре се разбирате с този звяр!

Йорл и Сам размениха объркани погледи.

— За какво говориш, чужденецо? — осведоми се младата жена.

— Говоря за това, че нарка-то отвлече моята спътница — призна без желание Мат. Тази словесна схватка продължи прекалено дълго за вкуса му — животът на Аруула беше в опасност. — Дошъл съм да я освободя.

— Маддракс лъже — каза Йорл невъзмутимо.

— Не, по дяволите, казвам истината. Не знаех нищо за нарките, а и не проумявам какво означаваше проклетото шоу с макета. Всичкото, което знам, е, че приятелката ми е в лапите на този хищник. На истинския нарка-то, разбирате ли?

Мат почувства, че старецът и дъщеря му не му крояха някакъв номер. Само се страхуваха — от него…

— Моля — каза той — развържете ме и ме пуснете да си ида. Нищо няма да ви сторя. Всичкото, което очаквам, е да спася спътницата си.

Йорл и младата жена си размениха въпросителни погледи и малко се поотдръпнаха, за да разговарят шепнешком.

— …не му имам доверие… — дочу Мат да казва старецът …съвместна работа с нашия враг…

— Аз му вярвам — отвърна Сам, — ние само трябва да… Остатъка от онова, което младата жена каза, Мат не успя да разбере — неизгодно положение, както се оказа веднага.

Защото така не изпитваше никакво подозрение, когато старецът и дъщеря му отново пристъпиха към него. Не допускаше нищо лошо, когато Сам хвана китката на ръката му, надяваше се, че ще го развърже.

Вместо това внезапно усети силно убождане в китката си. Уплашен, разбра, че Сам отново е одраскала кожата му с някакъв трън.

— Какво… какво е това? — попита той слисан.

— Отрова — обясни Йорл без усуквания. — На мнение съм, че ти си един от кръволоците на Алкам и враг на нарките, но дъщеря ми Сам, изглежда, по някаква причина ти вярва.

— А, така ли? — Мат изпръхтя. — И затова ме отравяте?

— Давам доверието си назаем — рече Сам. — Към отровата, която ти вкарах, има противоотрова. Ако в разстояние на два дни ти се даде, няма да ти се случи нищо. В противен случай…

— Великолепно — каза Мат и се намръщи. — Наистина страхотно…

Избълва куп злобни проклятия на родния си език, но знаеше, че няма никакъв смисъл да протестира. В момента беше важно едно-единствено нещо — да освободи Аруула от лапите на звяра. За всичко останало щеше да се погрижи по-късно…

— Разбрано — констатира той, преглъщайки яда си като горчиво лекарство. — Значи моят живот е във вашите ръце. Тогава сега бихте могли да ме освободите. Или не мислите така?

Йорл хвърли предупредителен поглед на дъщеря си, но Сам пристъпи напред, измъкна ножа, който висеше на колана на роклята й, и с него преряза набързо връзките на Мат.

— По-добре е — каза той, докато разтриваше китките на ръцете и ставите на краката си. — Много по-добре е. А сега ми върнете оръжието. Трябва да намеря леговището на звяра и да освободя спътницата си.

Старецът и дъщеря му отново размениха един от онези странни погледи.

— Нарка-то не е отвлякъл твоята спътница — заяви Сам с твърд глас.

— Така ли? Откъде знаеш това? В края на краищата ти не си била там навън, не си чула онзи страшен рев…

— Рев ли? — Йорл повдигна вежди. — Нещо като този тук ли? — Старецът хвана един от безбройните предмети, които се поклащаха на широкия му кожен колан и го постави на устните си. Това нещо наподобяваше очукан тромпет, който, изглежда, беше изрязан от рог.

Йорл не го наду, той изрева в него — и в следващия момент един ужасяващ, нечовешки крясък изпълни хижата.

Това несъмнено беше яростният рев на нарка-то и звучеше така истински, че Мат го побиха тръпки.

— Е? — попита старият мъж, след като свали отвратителния инструмент.

— К… какво означава това? — попита Мат слисан.

— Ела с мен — повика го Сам и го дръпна за ръкава на гащеризона му. Объркан, той последва младата жена навън. Установи, че се намира в село, чиито ниски, куполообразни хижи са заобиколени от огромни, надвиснали скали.

Жителите на селото — всичките с дребни, набити фигури, които еволюцията бе пригодила за суровия живот в планината — спряха посред работата си и смаяни се втренчиха в чужденеца.

Мат избягваше погледите им, имаше грижата да следва младата жена, която го водеше напряко през селото към една хижа, която беше по-голяма от всички останали.

— Влез — покани тя Мат. — Там ще намериш онова, което търсиш…

Мат колебливо се приближи до входа на хижата. При това имаше някакво недобро чувство в стомаха си. В последно време твърде често бе преживявал неприятни изненади, за да последва просто така подканата на Сам.

— Какво става с оръжията ми? — попита той.

— Няма да са ти нужни — увери го Сам. В гласа й се долавяха тъжни нотки. — Вече не…

Мат събра смелост, дръпна настрана кожената завеса, която затваряше входа на пещерата, и влезе в полумрака, който цареше зад нея.

Мина известно време, докато очите му привикнат към оскъдната светлина. Тогава видя в мрака да проблясват две студени очи и остри като ножове зъби в ужасната, раззината паст.

Потресен отскочи назад, когато забеляза гигантските контури на чудовището, което стоеше пред него в полумрака.

Беше нарка-то!

Само ръстът му трябваше да има около три метра, снагата му наподобяваше тази на горила. Бялата му козина беше дълга и рошава, лапите завършваха с хищни нокти. Вонеше на смърт и тление.

Тогава, след като преодоля първоначалната си уплаха, на Мат му стана ясно, че звярът не се помръдва. Слисан, той се приближи, погледна в студените очи на хищника — и установи, че у него вече няма и капчица живот.

Нарка-то беше мъртъв!

Смаян, Мат заобиколи звяра, видя, че гигантският торс на животното е монтиран върху дървена подставка с колела. Чрез механизъм, който се намираше в гърба на чудовището, можеха да се задвижват нагоре-надолу лапите му.

— Дявол да го вземе — изплъзна се от устата на Мат, — какво означава това?

— На нашия език нарка-то означава „закрилник на нарките“ — обясни Сам, която незабелязано бе влязла и гледаше със страхопочитание огромното животно. — В продължение на много поколения нарка-то е бил покровител на нашия народ. Обръщаше враговете ни в бягство, предпазваше ни от вреди и се грижеше да живеем в мир.

— Какво се е случило? — попита Мат, който се досети, че зад това се крият много повече неща, отколкото предполагаше първоначално.

— Умря — обясни просто Сам. — След като в течение на много човешки животи е бил закрилник на нарките нарка-то умря.

— Разбирам. И от какво умря?

— Беше стар — отвърна младата жена. — Вудан го взе при себе си.

Мат кимна. Постепенно започна да разбира нещата.

— Тогава няма… няма истински нарка-то? — осведоми се той, невярващ.

— Имаше го — увери го Сам. — Докато умря. Това стана преди трийсет дни.

— Но тогава… — На Мат му се замая главата, когато събра две и две. Самият той се намираше в планината едва от два дни — значи Аруула и той бяха попаднали на този макет. Гордостта му се бунтуваше, че е бил измамен от плашило от дърво и кожа с козина. От друга страна, по време на снежната буря те повече успяха да чуят, отколкото истински да видят този нарка-то…

— Как е възможно това? — попита неразбиращ.

— Хората виждат онова, което искат да видят — отвърна кратко Сам. — Всеки знае легендата за нарка-то. Тя ни предпазва и след смъртта на нашия закрилник.

— Генерал Алкам казва, че нарка-то убил безброй друмници.

— Алкам лъже — отвърна Сам невъзмутимо. Очевидно за нея генералът не беше непознато лице. — Нарка-то никога не е навредил на някого, който е идвал при нас с мирни намерения. Само спрямо враговете ни не признаваше никаква милост.

— А, така значи. — Мат поклати ядосано глава, почувства се здравата изигран. — Посочи ми едно основание да ти повярвам настоя той. — Първо ме правите на глупак с някакъв си макет, после ме пленявате и отравяте. Не е кой знае колко добро начало за приятелство.

— Съжалявам за онова, което се случи — каза младата жена и Мат беше принуден да признае, че звучеше искрено.

— Тогава ми кажи къде е Аруула — настоя той. — Щом като нарка-то въобще не съществува, трябва вие да сте я отвлекли!

— Все още нищо не си разбрал — констатира Сам със съжаление.

— Не, не разбирам — потвърди Мат гневно. Всичката тази главоблъсканица започна да му лази по нервите. Загрижеността за Аруула почти го подлудяваше.

— Обичаш я, нали? — попита Сам.

— Какво? — Мат беше слисан.

— Твоята спътница… Аруула. Обичаш я.

— Ами — отговори Мат уклончиво, — тя е моя спътница. Отговорен съм за нея.

— Тя не е тук — увери го младата жена. — Алкам те е измамил. Както мами всички.

— Докажи го — настоя Мат. — Защо Алкам ще ме лъже? И защо иска да убие нарка-то, ако съществото не иска никому да навреди?

— Бих могла да ти го докажа — отвърна Сам, — но това е тайна. Ти си чужденец. Не мога да ти я разкрия.

— Какво ще загубиш от това? — попита Мат. — Ако имаш чувството, че не можеш да ми се довериш, лесно можеш да ме накараш да млъкна. Ако не ми дадеш противоотровата, няма да мога да го разкажа на никого.

Младата жена, изглежда, размисли над думите му. По красивото й лице пробяга тайнствена мимика.

— Добре тогава — каза накрая. — Ще ти разкрия тайната на нарките…

Докато минаваха през селото, Мат чувстваше подозрителните погледи на жителите. Долавяше недоверието, с което се отнасяха към него. Непрекъснато виждаше как се подбутват един друг и си нашепват нещо за него. При това често дочуваше името „Алкам“.

Каквото и да искаше да му покаже Сам — изглежда, беше много важно за нарките. И Алкам, види се, искаше да го притежава…

Мощните, надвесени скали, които бяха далеч по-високи от селото, го ограждаха от изток. Мат видя, че в стръмно извисяващата се скална стена зееше неколкометрова пукнатина, от която нахлуваше топъл въздух, който вследствие на студа се кондензираше във вид на бяла пара. Пред пукнатината стояха на стража неколцина мъже, облечени в кожени дрехи и въоръжени с арбалети.

— Стой! — каза един от тях, когато Сам и Мат се приближиха.

Дъщерята на старейшината, която очевидно заемаше особено положение сред племето, пристъпи напред и размени няколко думи със стражите. Мъжете удостоиха Матю с недоверчиви погледи, но после се отдръпнаха настрана, за да пропуснат двамата да минат.

Мат последва Сам през цепнатината в изпълнения с пара полумрак, който беше наситен с влажен и топъл въздух. Пред тях се простираше огромна пещера, по чийто таван висяха големи сталактити. Из въздуха се носеше миризма на сяра, при това се чуваше плисък на вода. Тук цареше странна зеленикава светлина, но Мат не можеше да открие източника й.

Сам запали една от факлите, които бяха на разположение при входа на пещерата, и даде знак на Мат да я последва.

На светлината на факлата навлязоха по-дълбоко в сводестото помещение и Мат видя, че някакъв поток лъкатуши през пещерата. Водата бликаше, надигаха се въздушни мехурчета очевидно резултат от отделящите се във вътрешността на земята газове.

Накрая стигнаха до брега на малко подземно езеро — и Мат разбра откъде идеше зеленикавата светлина. Всичката вода изглеждаше като един-единствен източник на светлина, която се разпространяваше във вид на равномерно сияние. Но откъде ли идваше? За електрическа светлина не можеше да става и дума. Може би фосфоресцирщи частици във водата…?

Сам пристъпи до езерото, остана до брега му. Пъхна факлата в предвидената за целта стойка в скалата и направи дълбок поклон.

— Какво означава това? — попита Мат.

— Това е начинът, по който изразяваме страхопочитанието си към извора. Той е дар лично от Вудан.

— Тъй ли? — Мат се съмняваше, че някакъв бог е накарал извора да потече. Спомни си за гейзерите и изворите, които бе видял преди много време в парка Йелоустоун. На времето си индианците също го почитали като свещено място — очевидно и нарките плащат дан на същата заблуда, утвърждавана още и от зеленикавото сияние.

— Значи това била голямата ви тайна? — каза Мат леко разочарован. — Светещ горещ извор?

— Той е съкровището на нашия народ — потвърди Сам сериозно. — Заради него Алкам иска да ни унищожи.

Мат въздъхна, поклати глава. От неговото време може би са изминали много столетия — а все още хората се биеха по същите глупави причини.

— Защо просто не му отстъпите извора? — попита Мат с въздишка. — Щяхте да построите селото си някъде другаде и щяхте да сте спокойни.

— Защото не бива да го правим — отговори Сам.

— Разбирам. — Мат кимна. — Вудан ви е поставил задачата да браните извора. Затова оставате тук.

— Точно така е — потвърди Сам, без да забележи хапливия сарказъм в думите на Мат. — Силите на извора никога не бива да попаднат в чужди ръце. Последиците от това биха били само смърт и погибел.

— Силите на извора ли? — Мат наостри слух.

— Това е истинската тайна на нарките — отговори Сам загадъчно. Тогава посегна към колана си, извади ножа — и още преди Мат да успее да предприеме нещо против това, разряза подлакътницата си. Червен жизнен сок бликна оттам и опръска пода, по който, както Мат сега видя, имаше безброй тъмни петна.

Кръв…

— О, Господи! — извика той ужасен. — Какво направи?

— Аз… ти разкривам… нашата тайна — изрече Сам, надвивайки болката си. Сложи ножа настрана, падна на колене и се надвеси над бълбукащата вода. Тогава потопи в нея до лакът ранената си ръка.

Водата засъска и забълбука още по-силно. Изгубил ума и дума, Мат гледаше втренчено младата жена, чието болезнено изражение на лицето постепенно се успокои. Накрая Сам се изправи и пристъпи към него, протегна ръката си.

— Но това… това е невъзможно… — изплъзна се от устата на Мат.

Сграбчи ръката на Сам, разгледа я внимателно — ала от дълбоката рана, която само преди миг зееше, не се виждаше нищо. Раната беше заздравяла за секунди!

— Божествената сила на Вудан е в тази вода — заяви Сам и не можа да сдържи триумфалната си усмивка, която заигра върху красивите черти на лицето й. — Затова я почитаме като самия Вудан.

— Извор с лечебни свойства — удиви се Мат.

— От безброй поколения е притежание на моя народ — обясни Сам. — Говори се, че нашият родоначалник го получил някога от Вудан, който изпратил лековития дар в горяща скала от небето.

— Горяща скала ли?

Кометата! Тя ли беше причината за това зелено сияние? В тази вода трябва да има нещо! Може би фосфоресциращи микроорганизми, които са пренесени с кометата до това изворно езеро и които многократно повишават възстановителните възможности на човешкото тяло?

Това подтикваше Мат да изследва загадката, но без помощта на химик или биолог с добра апаратура не би се окичил с лаври.

— Сега ти е известна тайната ни — каза неочаквано Сам, а също така и защо Алкам иска да ни унищожи.

— Значи и той знае за извора?

— Преди много години наши ловци намерили млад мъж навън в ледената пустош. Заблудил се, почти замръзнал и умирал от глад. Донесли го в селото и спасили живота му, като го положили в извора. Но той им се отблагодарил зле. Избягал и се заклел един ден да се върне и завладее извора.

— Алкам — отгатна Мат.

— Така е. Безогледно и без скрупули се издигнал до военачалник на Асмарк и сега признава една-единствена цел: да направи свое притежание извора на нарките.

Мат разбираше. За всеки военачалник изворът беше с неизмерима стойност, защото войниците му вече нямаше да умират от раните си.

— Който притежава извора — констатира Матю ужасен, — е практически непобедим…

— Алкам мечтае с войската си да премине през планините и да отиде на юг, за да основе там могъщо царство, в което ще управлява само той.

— Ама че новина — рече Мат. Някои неща никога не се променяха… — И единственото нещо, което го възпрепятства, е нарка-то.

— Точно така, Маддракс — нахлу някакъв глас откъм входа на пещерата. Старият Йорл беше влязъл незабелязано. — Сега разбираш защо нарките се опитват на всяка цена да запазят легендата жива. Денят, в който Алкам разкрие, че нарка-то вече не съществува, ще бъде гибелен за всички нас.

— Но този ден е съвсем предстоящ — предсказа Мат мрачно. — Бях в лагера на Алкам и видях войската му. С вашия макет нямате никакъв шанс срещу тази превъзхождаща сила.

— Знам това — потвърди старецът — и съм загрижен. Дните на нарките са преброени, ако не стане чудо.

— Хм — измънка Мат. Сбърчи чело и размисли. Последните парчета от пъзела се наместиха.

Стана му ясно защо Алкам му е разказал за страховития звяр нарка-то. Генералът от самото начало си е направил сметката, че Мат ще тръгне да убива звяра. Вероятно войниците на Алкам са му разказали за „гърмящата ръка на Маддракс“ и той е сметнал, че с такова вълшебно оръжие чудовището може лесно да бъде убито. Значи той, тъй да се каже, е изпратил Мат, за да му свърши работата. Много хитро!

А Аруула?

Мат се почувства като идиот, когато му стана ясно, че и в този пункт е бил изигран. Не нарка-то е отвлякъл Аруула, ами самият Алкам! Вероятно по време на бягството е била сразена от неговите хора и си е измислил целия този бездарен спектакъл, за да се отърве по удобен начин от най-големия си враг — нарка-то.

Генералът всичко беше натъкмил чудесно, само едно нещо не бе взел предвид — че всяващият ужас звяр отдавна вече не е жив…

Мат кипеше от гняв. На лицето му се изписа мрачна усмивка.

— Трябва да предприемем нещо — каза той решително. Алкам ме излъга. Той е човекът, който държи Аруула в плен.

— Такъв му е нравът — потвърди Йорл. — Ненапразно го наричат Алкам Страшният. Цял Асмарк трепери под властта му. Той е хитър, прикрит и коварен…

— …и ще бъде наказан за онова, което е извършил — увери ги Мат.

— Как? — Йорл гледаше отчаяно в земята. — Войската му е голяма и силна. Сами срещу нея нарките нямат дори минимален шанс.

— Но вие трябва да се отбранявате — настоя Мат. — Това е единственият ви шанс за оцеляване.

— Ако това е единственият шанс — рече обезкуражен старецът, — тогава нямаме никакъв шанс.

— Но… — Мат отправи към Сам въпросителен поглед и видя, че и в нейните очи се четеше същото примирение, както при баща й. Естествено — какво можеха да сторят шепа ловци и селяни срещу стегната армия, която се задаваше с военни машини и ефранти?

Но трябваше да съществува някаква възможност да се отбранява селото и да се пратят по дяволите Алкам и неговата банда убийци. И да се освободи Аруула…

Мат се огледа с изучаващ поглед, взря се нагоре в мощния свод. Накрая погледът му се спря на извора, който бликаше, плискаше и бълбукаше в пещерата.

— Мисля — каза той внезапно, — че знам начин…

— Наистина ли? — попита Сам, изпълнена с надежда.

— Мисля, че да — потвърди Мат, — но нищо не може обещава. Има риск — и вие трябва ми се доверява напълно.

— Нямаме какво да губим — заяви Йорл.

— Добре — Мат кимна. — Имам план. Първо ще освободя Аруула и тогава…

— Ами…, ако вече не е жива? — възрази Сам.

Мат вдигна очи, отправи към младата нарка пронизващ поглед.

— Тогава Вудан да му е на помощ на Алкам — каза той тихо.

Жената се беше сгушила на голия под. Беше обърната с гръб към мъжете, които се тълпяха и шумно се лигавеха на входа на палатката. Дълга около четири лакти верига, увита около глезените й, възпрепятстваше бягството й.

Беше варварка. Не носеше нищо друго освен къса кожена препаска. Синьочерната коса стигаше до хълбоците й. Кожата й беше покрита с прах и мръсотия, изглеждаше занемарена, безпомощна и наплашена — беззащитна плячка за мъжете в груби доспехи от кожи и желязо…

— Хей, хубавице! — извика един от тях. — Защо си така самотна? Бих могъл да ти правя компания…

Другарите му грубо се изсмяха — знаеха какъв род компания имаше предвид техният авер. Негодникът — воин гигант, който имаше отвратителен белег на мутрата си, се приближи до беззащитната пленница.

— Давай, Бруунт! — изкрещя един от другрите му. — Тръшни я…!

— Да, награби я — отекна въодушевено ревът на сбирщината, обзета от мръсна похот. — Бруунт — започнаха да скандират името му, — Бруунт, Бруунт…

Разпален от крясъците на другите, боецът се осмели да излезе още по-напред. Трескаво започна да сваля части от доспехите си, освободи се от кожената риза, която носеше. Показа се голата му, потяща се от възбуда горна половина на тялото.

Протегна ръка, докосна рамото на жената, която лежеше на пода, без да помръдне.

— Хей, момиче! — извика той с просташко ухилване. — Тук е старият Бруунт — имам нещо за тебе…

Младата жена изобщо не го удостои с поглед.

— Хей, дивачко! — каза заповеднически той, сграбчи я за рамото и понечи насила да я обърне към себе си.

В този момент младата жена се оживи.

Привидно нежното й тяло експлодира неочаквано в едно внезапно движение. Светкавично се озова на крака, отблъсна от себе си ръката му. В следващия миг десният й крак се изстреля и се стовари с убийствена сила там, където се намираше първопричината за грубиянското поведение на Бруунт.

Великанът замръзна посред движението си. Очите му диво се завъртяха в ямките си, после рухна със скимтене, сгърчи се в праха.

Грубият смях на другарите му рязко секна.

Младата жена стоеше над него, беше скръстила ръце пред гърдите си и го гледаше тържествуващо отгоре.

Бруунт стисна зъби, опита се да стане, но острата болка, която пулсираше в средата на тялото му, му попречи. Със стон се отпусна отново в мръсотията.

— Името ми е Аруула — обърна се младата жена към другарите му и ги измери с пронизващ поглед. — Воин съм от племето на Зорбан. И който иска да ме има, първо трябва да ме победи.

Мъжете в доспехите се спогледаха, загубили ума и дума, не знаеха на какво повече да се начудят — на това ли, че пленницата срази Бруунт, или че ги предизвикваше на двубой.

За момент мъжете останаха неподвижни. Тогава изскочи един, който сметна честта си за особено засегната, и се приближи до варварката с див боен рев.

Аруула не се впечатли.

Пъргаво избегна атаката на противника си, приведе се, когато ударът му се изстреля към нея и с обиграно прехвърляне през рамо, го преметна през себе си. Дангалакът здравата се тръшна на пода. Кокалите му изпукаха.

В следващия момент се приближи друг боец.

И той направи грешката да навлезе твърде много в обхвата на действие на Аруула — дясната й ръка, чиито пръсти беше свила като нокти на хищник, забърса лицето му и раздра кървава рана. Ревящ от болка, мъжът отскочи настрана.

Другарите му бяха малко по-хитри и се придържаха извън обсега, който веригата позволяваше на Аруула.

Фучаща от ярост, младата жена хвърляше искрящи погледи към мъжете. Неудържим гняв кипеше в жилите й и караше голите й гърди да потръпват.

От време на време някой от мъжете изскачаше напред, искаше да опита късмета си — но Аруула веднага се обръщаше и защитаваше територията си като хванат натясно хищник. С ръмжене се въртеше около собствената си ос, не изпускаше от погледа си своите противници.

Въпреки това знаеше, че няма никакъв шанс — щом дангалаците преодолееха първоначалната си уплаха, щяха да се нахвърлят върху нея стръвно, с ненаситна похот. Без оръжие и прикована като животно, не хранеше надежда, че ще устои на превъзхождащата я сила…

Тази мисъл вече проблясна в очите на един от бойците, Аруула очакваше да скочи напред и да се нахвърли върху нея, когато остър като нож глас раздра въздуха.

— Какво става тук?

Мъжете се стреснаха. Редиците им се разделиха, когато мъж с дълга до раменете черна коса и изпъкнали очи влезе в палатката. Носеше като другите космати кожи и доспехи, но по покорното поведение, което онези заеха, Аруула веднага разбра, че става дума за техния предводител.

Вместо да се поклони като другите, тя се изправи в цял ръст и погледна гордо непознатия.

— Твоите хора търсеха забавление — каза тя, когато той съгледа ранените. — И в големия си брой се чувстваха достатъчно силни срещу една невъоръжена жена.

— Тя ни предизвика на двубой, генерале — защитаваше се един от мъжете.

— Като диво животно е! — извика друг.

— Естествено, че е такава — потвърди генералът и остана пред Аруула, измери я от главата до петите. — Тя е дива и неукротима. Жена, която е достойна за велик воин. Ще я взема аз…

Протегна ръката си и понечи да сграбчи закръглените гърди на Аруула, когато отвън прозвуча дрезгав вик.

— Генерале! Маддракс! Върна се…!

Мат газеше с ругатни в дълбокия сняг. Макар че снегоходките от тарашка кожа вършеха добра работа, багажът, който мъкнеше на гърба си, беше толкова тежък, че всяка крачка се превръщаше в ужасна мъка.

Матю се радваше, че при зазоряване съзря оградения с дървени колове лагер. От някои палатки се извиваше дим към тъмнеещото небе. Буйно пламтяха лагерните огньове, на чието сияние успя да различи бойните машини, ефрантите и няколко фреккойшера.

Лагерът на Алкам.

Върна се.

Мат си пое дълбоко въздух, тогава се заспуска по надолнището.

Лагерът на генерала беше разположен в широка падина. Беше сигурен, че мъжете от стражниците отдавна са го забелязали.

Длъжни бяха.

Крачка след крачка Мат се приближаваше към лагера, чиито защитни огради от трупи все повече се извисяваха пред него. Беше напълно спокоен, въпреки отговорността, която в истинския смисъл на думата беше легнала върху плещите му.

Отровата, която му беше вкарала Сам, все още се намираше в жилите му. Това бе единственото условие, което поставиха нарките — за тях отровата беше гаранция, че Мат ще удържи обещанието си и ще се върне при тях. Инак Йорл и хората му го бяха дарили с пълното си доверие и му бяха показали най-ценното, което имаха…

Мат се приближи до главната порта.

Скованите от дърво крила на портата се разтвориха и му осигуриха достъп до лагера. Стражите го пуснаха да мине, гледаха удивени носения от него голям чувал, платът на който се беше оцветил в кървавочервено.

Не обръщаше внимание на погледите им. Уверено прекоси лагера и се приближи до палатката на генерала, която се намираше в средата.

Стражите, които стояха на пост от двете страни на офицерската палатка, взеха за почест с копията си.

— Привет на теб, Маддракс — каза едният от тях, — Алкам вече те очаква…

Мат измърмори нещо в потвърждение, че е разбрал и влезе.

Алкам седеше на нещо като трон — грубо скован от дърво стол, над който бяха поставени няколко пласта космати кожи — и изпълнен с очакване, гледаше срещу госта си.

— Радостен съм да видя, че Маддракс е още жив — каза той.

— Алкам фон Асмарк поздравява великия воин.

— И аз те поздравявам, Алкам — включи се в играта Мат.

— Успя ли Маддракс да намери своята спътница и да я освободи? — осведоми се лицемерно генералът.

— Не — отговори Мат, както си беше и истината. — Пристигнах твърде късно. Нарка-то вече беше я убил. Остана ми единствено отмъщението.

— Така ли? — попита Алкам и протегна любопитно късия си врат.

Вместо да му отговори, Мат свали кървавия чувал от раменете си, постави го на пода и го развърза. С многообещаващ поглед бръкна — и извади оцапаната в кръв космата глава на нарка-то, която запрати срещу генерала.

Алкам скочи, когато страховитата глава на хищника се приземи до краката му. Ужасен гледаше огромните бивници и смъртоносните зъби. Тогава видя многото кръв и мъртвите, черни очи — и избухна в оглушителен смях.

— Той е мъртъв! — изкрещя триумфално и стисна юмруци. Нарка-то е мъртъв! Маддракс го е победил!

— Да, мъртъв е! — потвърди Мат с безрадостно ухилване. Твоето най-съкровено желание се изпълни. А сега, Алкам? Искаш ли да извикаш стражите си и да убиеш и мен?

— Какво? — Усмивката на генерала замръзна на лицето му. За какво говори приятелят ми?

— Не съм ти приятел — отвърна твърдо Мат. — Никога не съм бил. Никога не си мислил нещо друго, освен да ме използваш за собствените си планове. Е, след като убих нарка-то, вече не съм ти нужен. Защо ти е да ме оставяш жив?

Генералът хвърли на Мат ужасен поглед. Но чертите на лицето му веднага се успокоиха и се възвърна лицемерното ухилване.

— Маддракс се учи бързо — призна той.

— Нали? — Мат кимна мрачно. — И това не е всичко. Къде е Аруула?

Върху лицето на Алкам се възвърна трескавият поглед.

— Изплюй камъчето! — заповяда Мат, измъкна пистолета си и го насочи към генерала. — Или и теб няма да те сполети нищо по-добро от това на нарка-то!

В продължение на един миг военачалникът стоеше замръзнал от ужас. Тогава с дрезгав глас издаде команда — и в следващия момент Мат преживя неприятна изненада.

Изработените от животински кожи платна, които представляваха стените на кръглата палатка, внезапно паднаха — и се появиха десетки стрелци с лък с насочени към Мат готови за стрелба оръжия.

— Както вижда Маддракс, взел съм предохранителни мерки — заяви Алкам триумфално. — Ако Маддракс ме убие, самият той ще умре в следващия миг, пронизан от стрели.

Мат Дракс трескаво се огледа. „Този подъл кучи син!“ Погледите им се срещнаха и като че замръзнаха във въздуха.

— Имаш право — обясни Матю внезапно и бавно отпусна оръжието си.

Алкам вече си помисли, че желанията му са се осъществили, когато Мат неочаквано натисна спусъка. Не се беше прицелил в Алкам, а в главата на нарка-то, която лежеше на пода, без никой да й обръща внимание. И не държеше в ръката си своята Берета, ами сигналния пистолет от аварийния пакет.

Всичко стана за части от секундата.

С оглушителен трясък, който накара стрелците с лък да замръзнат от уплаха, сигналната ракета излетя от дулото и експлодира с ярка светлина, която заслепи всички, които — както и Мат — в този момент не бяха затворили очите си. Пламъкът обгърна главата на нарка-то и напоената с масло козина веднага се запали.

Черепът пламна с глухо изфущяване и след всяка следваща секунда се превръщаше в алено кълбо.

Алкам, който стоеше в непосредствена близост, беше обзет от пламъци. Непоносима горещина се разнесе на всички страни. Огънят обгърна взривообразно цялата палатка, незабавно подпали дървените подпори и кожените платна.

Сред заслепените стрелци с лък настъпи ужасна паника. Някои бяха твърде близо до пламъците и нададоха ужасяващи викове, когато дрехите им се подпалиха, други побягнаха слепешката. Трети пък се хвърлиха ужасени на пода, защото помислиха, че Оргуудоо е извършил унищожително огнено чудо. Нито един не помисляше да стреля срещу Маддракс.

В продължение на няколко секунди цареше неописуема суматоха. Пламъците съскаха, мъжете крещяха с цяло гърло. Изплашените стражи дотичаха, воини се лутаха като живи факли в тъмнината, в агонията си подпалиха и други палатки. И самият Алкам, целият в пламъци, побягна навън и се хвърли в снега.

Възползвайки се от хаоса, Мат изчезна. Сграбчи първия войник, който му се изпречи на пътя.

— Жената! — заповяда му с гръмлив глас. — Варварката! Къде е?

Войникът така и не разбра кога Мат успя да опре в гушата му дулото на „Берета“-та, която беше сменил след сигналния пистолет. Воинът никога не бе виждал такова оръжие — но не се съмняваше, че то притежава могъща магия и може да откъсне главата от шията му.

— Във… в червената палатка — запелтечи той.

Мат го отблъсна от себе си и се втурна надолу по уличката между жилищата на воините. Някъде дадоха сигнал за тревога. С възбудени викове войниците наизлязоха от палатките и забързаха към бушуващия пожар.

Никой от тях не му обърна внимание. Кожената наметка, която носеше, и тъмнината му помогнаха необезпокояван да стигне до червената палатка, която му беше описал воинът. Нахълта в нея и благодари на Твореца, когато видя Аруула жива и здрава.

— Маддракс! — Лицето й се проясни, когато го видя. — Щом чух гърма, знаех, че може да си само ти…

— Да се разкараме оттук — заяви Мат, радостен, че отново може да използва родния си език. Пристъпи до Аруула, прегърна я, за да я предпази, и насочи „Берета“-та към веригата, поставена около глезена на варварката.

Куршумът разкъса ръждясалия метал. Аруула беше свободна.

Мат хвана младата жена за ръка и понечи да я помъкне със себе си, но тя спря, притегли го към себе си и нежно го целуна в устата.

Топло чувство обзе Мат. Отново осъзна, че Аруула беше за него нещо повече от боен другар. Отвърна на целувката й и за кратък миг изглеждаше, че виковете на войниците и пращенето на огъня принадлежат на друг, чужд свят.

Тогава побягнаха.

Презглава излетяха от палатката и само на косъм се разминаха с лъскавото острие, което се стрелна откъм тъмното нощно небе.

Със светкавична реакция Мат блъсна Аруула настрани, направи скок напред и се претърколи. Веднага отново се изправи на крака, обърна се и видя пред себе си едър боец. Дангалакът държеше в ръцете си двурък меч, който размахваше заплашително във въздуха.

— Умри — каза той задъхано, с гърлен глас.

— Сори, момко — изръмжа Маддракс извинително. — Нямам време…

С тези думи вдигна пистолета си и стреля. А великанът, чието коляно куршумът разтроши, изпусна оръжието си и със стон се строполи.

Аруула не се бави нито миг и грабна безстопанствения меч.

— Сега накъде? — попита тя.

— Към кошарата — отвърна Мат и посочи другата страна на лагера, където се намираше ограденото място с ефрантите.

— Тогава хайде — рече Аруула.

На бегом се спуснаха по уличката с палатките и прекосиха лагера, в който цареше пълен хаос. Повечето от хората на Алкам бяха заети с гасенето на пожара и се опитваха да попречат на пламъците да се разпространят и в останалата част на лагера, в който вече бяха унищожили три палатки.

Малцината воини, които Мат и Аруула видяха и им се изпречиха на пътя, бяха на бърза ръка прегазени от тях. Виковете им се загубиха сред общата бъркотия.

Останали без дъх, стигнаха до кошарата с товарните и ездитни животни.

— Стой! — извика стражът, един от малцината, които бяха останали на поста си. Когато видя Мат и Аруула да нахълтват, вдигна копието си и понечи да го хвърли.

Аруула го изпревари.

Мечът й, който тя запрати с убийствена точност, разсече със свистене въздуха и с ужасна сила се заби в гърдите на боеца. Мъжът моментално умря.

Аруула изтегли острието от трупа и взе кожената наметка на постовия, докато Мат мина през парапета на кошарата и се приближи до един оседлан ефрант.

Никога преди не бе възсядал някое от тези космати животни, но в ранчото на чичо си бе яздил диви коне. Може и да нямаше никаква представа как се управлява във въздуха мутирала гигантска мравка — но във всеки случай беше уверен, че може да язди четирикрако животно…

Вкопчи се в твърдата, дълга козина на ефранта и се изкачи до седлото, което беше завързано за мощния гръб на животното. Огромните, извити бивни бяха страховити на вид, ефрантът вонеше като як, но Мат нямаше нищо против, ако това щеше да им осигури измъкването от лагера на Алкам…

Бързо помогна на Аруула да се качи и седне зад него, тогава изплющя с поводите.

Огромният, обрасъл с четина хобот нададе оглушителен рев и в следващия момент ефрантът потегли.

Това беше яздене с ужасни подскоци.

Гигантското животно местеше тромаво масивните си крака, като при това сякаш земята трепереше. Ефрантът полека-лека се отправяше на път. Мат го насочи към преградите на кошарата, които якото животно изпочупи като клечки.

Тогава дръпна поводите, насочи ефранта към загражденията. Животното се подчиняваше с готовност. Свикнало да изпълнява без съпротива заповедите на своите ездачи, се носеше срещу оградата, упорито и непоколебимо като танк, при това все по-бързо и по-бързо. Мощните му бивни проправяха пътя, коловете на палисадата със стон поддадоха и се разпукаха.

С многотонното си тегло стъпка заграждението, смачка всичко и в следващия момент проби оградата.

Бяха свободни.

Мат хвърли през рамо поглед назад, видя, че бягството им не е останало незабелязано. Дотичаха воини с яростни крясъци на уста. В безсилен гняв мятаха копията си след бегълците — но никое не достигна целта си.

— По-бързо! По-бързо!

Мат и Аруула подканяха животното, бягаха навън в тъмнината. Вече повярваха, че са избягали на Алкам и хората му…

— Какво става?

Мъжът, чието лице беше страшно обезобразено от пламъците, се изкачи на покритата с бойници галерия при палисадата.

Стражите се уплашиха, когато под всичките сажди, кръвта и обгорялото месо разпознаха своя предводител Алкам.

— Откраднаха ефрант и избягаха — докладва един от мъжете и посочи навън към равнината, където Маддракс и жената бяха на път да се скрият в мрака.

— Тогава стреляйте! — изрева Алкам, вън от себе си от гняв, болка и омраза. — Не чувате ли? Стреляйтеее…!

Стражите пристъпиха трескаво към изпълнението на заповедта на предводителя си. Стрелите със свистене се понесоха в нощта, проблясваха на бледата лунна светлина — преди да се изгубят в тъмнината, без да постигнат нещо.

— Некадърници! — изръмжа гневно Алкам, от ръцете на мъжа, който беше най-близо до него, изтръгна лък и стрела и му нанесе такъв силен ритник, че онзи гърбом се стовари от галерията с бойниците и се просна долу.

Генералът бързо сложи стрела, опъна тетивата и се прицели. Успяваше да различи ефранта и двамата ездачи в мрака само като сенки.

— Оргуудоо — прошепна той тихо, — помогни ми… Тогава отпусна тетивата — и пернатата смърт се понесе…

Някакво опасно свистене изпълни въздуха — в следващия момент се чу наситен, отвратителен шум. Мат забеляза как Аруула се сгърчи зад него.

— Ъъъх…

— Аруула?

— …аааз… улучена…

— По дяволите!

Докато пришпорваше ефранта в главоломно темпо през падината, Мат посегна зад себе си. Ръката му опипа гърба на Аруула, дървената дръжка, която стърчеше в него, кръвта, която шуртеше от раната. Забеляза, че Аруула губеше сили и й беше трудно да се държи на седлото. Подпираше я с една ръка, докато с другата стискаше поводите.

Мат хвърляше бегли погледи назад. Би предпочел да спре и да се погрижи за раната на Аруула, но ако Алкам и хората му успееха да ги заловят, така или иначе всичко щеше да свърши…

— Аруула?

— М… Мааддракс?

— Дръж се, момиче — извика той умолявайки я, — дръж се…

Аруула промълви нещо като потвърждение, но беше тежко ранена. Тялото й се беше отпуснало безсилно на седлото, придържаше го само силната ръка на Мат.

Той чувстваше как ръкавът на гащеризона му подгизва от кръвта на Аруула. Очите му се насълзиха — и това не се дължеше на ледения вятър, който духаше в падината.

Едва когато оставиха далеч зад себе си лагера на Алкам и стъпиха на първите планински вериги, Мат си позволи да направи кратък отдих — за себе си и заради Аруула. Извади стрелата и се опита да се погрижи за раната с помощта на аптечката, която носеше в джоб върху крачола на гащеризона си.

Младата жена беше загубила много кръв. Мат предполагаше, че стрелата е пробола някой от белодробните лобове. Ако вътрешният кръвоизлив не спреше, Аруула щеше да бъде загубена.

Посред ледената пустош щяха ужасно да замръзнат — трябваше да се опитат да стигнат до селището на нарките.

Мат сложи младата жена пред себе си на седлото и я обгърна с двете си ръце, подкарвайки ефранта все по-нагоре и нагоре в покритата със сняг планина.

Известно време, което му се стори цяла вечност, яздиха през причудлив снежен ландшафт, лед и скали, който на бледата лунна светлина изглеждаше мрачен и зловещ. С всеки изминал час състоянието на Аруула се влошаваше. Признаците на живот, които от време на време показваше, отслабваха все повече и повече, дишането й стана повърхностно и задъхано.

Мат многократно спираше за почивка, проверяваше пулса й и опипваше челото й. Установи, че има треска.

Обзе го паника. Страхът, че Аруула може да умре от раната си, без да е имал шанс да й помогне, почти го подлудяваше. Освен някои обезболяващи медикаменти в аптечката му нямаше нищо друго, което можеше да даде на Аруула.

Имаше нужда от лекар, от болница, от добре обзаведена операционна зала — ала в този първобитен варварски свят нямаше нищо такова.

Кожата на Аруула стана бледа, от ъгълчетата на устата й потекоха тънки вадички кръв. Периодите, през които губеше съзнание, зачестяваха. Може би така беше по-добре — по този начин не усещаше ужасните болки, които измъчваха тялото й.

Мат преглътна с мъка.

Ако не станеше чудо, тя нямаше да доживее до края на нощта.

Аруула отново беше малко момиченце.

Стоеше до колене в студената вода на реката и се опитваше да хване с голи ръце една от ксаалаите, които се спускаха заедно с течението на реката.

Ръцете на момичето непрекъснато се стрелваха във водата, стремейки се да уловят някое от дългите хлъзгави животни напразно. Аруула бе принудена да се разсмее, пищеше от удоволствие, когато усетеше животните да се шмугват между голите й крака, за да се понесат отново заедно с течението.

Не се отказваше от намерението си. Непрекъснато посягаше във водата, опитваше се да хване с голи ръце онова, което не можеше да се хване.

Весело скачаше по речното корито, многократно се просна, така че късата кожена ризка, която носеше, висеше на нея, цялата измокрена.

Момиченцето се смееше.

От другата страна, на зелената поляна видя да стоят хора от нейния народ, народа на тринайсетте острова. Аруула им махаше с ръка за поздрав и те й отвръщаха със същото. Тогава внезапно изчезнаха и се появи тъмна сянка, която за кратък миг се простря над цялата местност. Погълна зелените поляни и реката, покри върховете на планините.

Аруула забеляза, че студът сковава сърцето й.

Мъртвешка студенина.

Погледна нагоре и видя на небето да се носи огромна птица и да закрива слънцето. Крилете й бяха големи колкото небосвода, тялото й — черно като нощта. Крясъкът й беше толкова силен и пронизителен, че Аруула се разтрепера от уплаха.

„Това е Крахак, птицата на мъртвите — дочу тя да й казва някакъв далечен глас. — Тя идва от мрачното си царство, за да събира жътвата си сред смъртните. Винаги когато прозвучи крясъкът й и крилете й закрият слънцето, някой умира. Ти ще умреш, Аруула…“

Малкото момиченце нададе писък, обърна се и понечи да избяга — ала не можеше. Ксаалаите, които, изглежда, бяха в съюз с мрачната птица, се бяха увили с десетки около краката й и не я пускаха.

Аруула погледна ужасена нагоре към небето. В този момент птицата я съзря.

С мощни движения на крилете промени курса си, нададе дрезгав крясък и се спусна върху Аруула — ужасен ловец, който беше открил плячката си…

Когато след дългата езда пред тях най-сетне се появиха ниските хижи на селото на нарките, Мат въздъхна с облекчение.

— Пристигнахме, Аруула — прошепна на спътницата си, която лежеше в ръцете му изгубила съзнание. Бе завързал китките й и си бе надянал ръцете й като примка на шията си. Така я бе държал здраво, бе я топлил, бе я успокоявал, докато яздеха през чудноватия ландшафт.

Отговор отдавна вече не получаваше. Преди около час Аруула изпадна в несвяст и оттогава не се събуди. Мат се опасяваше за най-лошото.

Мина през входа за селото. Приближиха се стражи с факли, които се погрижиха за ефранта, докато Мат се плъзна от седлото заедно с Аруула и я занесе в хижата на старейшината.

Когато Йорл, който през цялата нощ бе бодърствал и очаквал завръщането на Мат, видя изпадналата в безсъзнание жена, посочи веднага на Мат да положи Аруула върху една постеля от сено, на която обикновено спеше старецът.

— Какво се случи? — осведоми се той слисан.

— Стрела — каза само Мат. Положи Аруула и се зае да сменя напоената с кръв превръзка.

Жената воин вече почти не дишаше. Лицето й беше бледо и с хлътнали бузи, пулсът й прескачаше. Беше загубила много кръв, през измъченото й тялото пробягваха болезнени гърчове.

Под загрижения поглед на Йорл Мат почисти раната, макар и да знаеше, че това няма да помогне. Влезе Сам и видя какво се е случило. Тя изглеждаше не по-малко смутена от баща си.

Нарките добре разбираха как се чувства Маддракс. Изпълненият с лишения живот в планините ги бе научил какво означава загубата…

— Хайде, момиче, ще успееш — говореше Мат настойчиво на Аруула. — Трябва да го направиш, чуваш ли? Нужна си ми, дявол да го вземе…

Младата жена не реагираше.

Мат стисна юмруци, нададе отчаян вик. Винеше се за всичко, което се случи. Ако не беше навлязъл в живота на Аруула, тя никога не би го придружавала в издирването на другарите му. Ако не беше се оставил Алкам да го измами, Аруула сега щеше да си е жива и здрава.

Негова беше вината.

Само негова — а не можеше да стори нищо за спътницата си…

Аруула отвори устни, за да изпусне леко стенание. Кожата й беше като восък, кръвта течеше неспирно от носа и ъгълчетата на устата й. И с всяка капка животът напускаше тялото й.

— Не! — Мат поклати упорито глава. — Не ми причинявай такова нещо…

Беше попаднал като корабокрушенец в този чужд свят, нямаше приятели, нямаше съюзници. Аруула беше единствената спътница, която имаше. Не биваше да умре! Не и заради грешка, която той бе допуснал…!

Мат внезапно усети някаква ръка нежно да го докосва по рамото.

Беше Сам.

— Ела — каза само тя и му даде знак да я последва с Аруула.

Мат беше твърде уморен и прекалено отчаян, за да разпитва надълго и нашироко. На бърза ръка метна на рамо почти безжизненото тяло на Аруула, последва дъщерята на Йорл навън в утринния полумрак, който се разстилаше над планината.

Прекосиха селото, отидоха до скалната пукнатина, от която към студения въздух напираше бяла пара. Сам запали факла и влязоха вътре, следваха течението на водата, която с плискане и бълбукане се извиваше през пещерата и се вливаше в излъчващото зеленикава светлина езеро.

— Положи спътницата си в свещената вода — нареди тя на Мат.

— Но… — Мат поклати отчаяно глава. Едно е да се лекува порезна рана — Аруула, напротив, имаше вътрешни наранявания, прободен бял дроб. Беше загубила твърде много кръв…

— Сложи я вътре — повтори Сам настойчиво и Мат изпълни нареждането й. Нито той, нито Аруула имаха какво да губят…

Нежно свали спътницата си, постави я в бълбукащата топла, фосфоресцираща влага. Сам пристъпи, направи шепа с дясната си ръка, загребваше с нея вода и я изливаше върху очите, устата и косата на Аруула. При това шепнеше заклинания, които Мат не разбираше.

Водата започна още по-силно да бълбука, сякаш вреше. Нещо се случи, макар и Мат да не можеше да си обясни какво точно представлява. Очевидно ставаше някаква реакция.

Затаи дъх, гледаше като втрещен Аруула и Сам, изпрати гореща молитва към небето.

Тогава, след минути, които изглеждаха безкрайни, Аруула изведнъж се раздвижи.

— Какво…?

Мат не вярваше на очите си. Първо някакъв електрически импулс премина през тялото на Аруула, после се раздвижиха ръцете и краката й. Накрая тя започна удобно да се протяга в топлата вода — като спящ човек, който е сънувал неприятен сън. Кръвта беше отмита, в чертите на лицето й отново се възвърна животът.

— Боже мой! Такова нещо не съществува…

Сам натисна главата на Аруула във водата, така че за секунди беше изцяло потопена в пенещата се, пареща вода. Когато главата й се показа отгоре, Аруула се огледа объркано.

— Кк… къде съм?

— На сигурно място — отвърна Мат с усмивка.

— Маддракс. — Аруула дари спътника си с усмивка. — Какво се е случило? Бях в долината на реките… Крахак, птицата на смъртта, беше над мен…

— Беше — потвърди Мат с горчивина, — но вече не е. Ти беше спасена.

— Но… — Аруула посегна към гърба си — там, където я беше пробола стрелата. Не успя да открие дори и белег. — Как е възможно това?

— Попитай Сам — каза Мат с усмивка и посочи дъщерята на Йорл, която беше коленичила на брега на извора.

— Ти… си ме спасила? — попита Аруула с удивление.

— Силата на свещения извор те спаси — отвърна Сам, чийто диалект забележимо се различаваше от този на Аруула, но все пак се разбираше. — На него дължиш живота си — и на Маддракс. Той те освободи от лагера на Алкам. Можеш да се смяташ щастлива, че имаш такъв спът…

Сам не успя да довърши изречението си докрай, защото в този момент през входа на пещерата се втурна баща й. Силуетът му се очерта на бледата светлина на изгряващото слънце.

— Какво има? — попита Мат, който се досети, че ги очаква някаква неприятност.

— Нашите съгледвачи — обясни Йорл със запъване. — Току що се завърнаха. Видели са Алкам и неговата войска. Хората от Асмарк са на път за насам — и са много…

Обезобразеното, обгорено лице на Алкам беше огледало на душевното му състояние. Неудържима ярост и унищожителна омраза кипяха в душата на военачалника, подтикваха го към кърваво отмъщение за болката и срама, които му бяха причинени.

Косата и месото върху лицето на Алкам бяха опърлени и замръзнали в ужасна маска. Всичкото, което искаше, беше да потърси отговорност от мъжа, който му причини това.

Омразата му си имаше свое собствено име — Маддракс.

От една скала, на която се бе настанил с подчинените си командири, генералът наблюдаваше тясната, покрита със сняг долина, през която се придвижваха внушителните редици на войската му, подтиквани от героичния гръм на барабаните.

Начело маршируваха кохортите на стрелците с лъкове, след тях идваха ротите на бойците, чиито лъскави мечове и остриета на копията блестяха на слънцето. Бойните ефранти с техните внушителни надстройки, които наподобяваха малки крепости, маршируваха в затворена формация. Някои от тях теглеха след себе си огромни бойни машини, неудържимо се приближаваха към селото на нарките.

Алкам беше сигурен, че там ще намери Маддракс.

Очевидно Маддракс се беше свързал с нарките, които са му разкрили истината за спътницата му и за нарка-то.

И какво от това!

Въпреки ужасните болки, които го измъчваха, Алкам се засмя.

Преди да открие, че е измамен, Мат му бе оказал ценна услуга — бе убил нарка-то.

Генералът поздравяваше себе си за идеята да изпрати странния чужденец с гърмящото оръжие в полето срещу нарка-то. В крайна сметка планът му се осъществи — макар и по един по-различен начин, отколкото бе си го представял.

Алкам замислено потърка брадичката си, хващаше мазолеста, обгоряла кожа. Щом като веднъж изворът на нарките се окажеше в негово владение, щеше да се изкъпе в него и болките и ужасните рани щяха да принадлежат на миналото. Дотогава бушуващата болка щеше да е ценен съюзник — защото всеки миг му напомняше кои са неговите врагове и какво са му сторили.

Нарките заслужиха смъртта си, отдавна вече. Никога не бе харесвал арогантността и самомнителнбстта им, никога не можа да проумее защо пазят извора сякаш е тяхна собственост. В ръцете на страхливите планинци нямаше никаква стойност — той, Алкам, напротив, щеше да го използва, за да потегли на юг с армията си и щеше да тъпче огромно царство на земята, каквото светът никога не е виждал! В ръцете му изворът би осъществил определена цел, би се превърнал в могъщо оръжие…

Генералът наблюдаваше доволен безкрайните редици на своите воини, които минаваха покрай него в церемониален марш. Виждаше решителността в лицата, жаждата за кръв в очите им и кимна, изпълнен с удовлетворение.

Още преди денят да свършеше, никой от нарките нямаше да е вече жив, главата на Маддракс щеше да бъде набучена на бойно копие — и изворът щеше да е най-сетне негов.

Тогава никой не би могъл да го спре…

Те идваха.

Мат ги чуваше.

Отначало се долавяше само далечно трополене, което можеше да е причинено и от лавина, която е паднала някъде в планините. После ставаше все по-силно и по-отчетливо и Мат дочу еднообразния барабанен ритъм.

Бойни барабани.

Войската на Алкам.

Мат забеляза, че младите мъже нарки, които лежаха до него в закритието, станаха неспокойни. Момчетата, чиято възраст той определяше на около четиринайсет-петнайсет години, никога преди в живота си не бяха гледали врага очи в очи.

Бяха корави деца на природата и сръчни ловци — но все още не им се бе налагало да се бият за своя и на семействата си живот. Винаги тази работа вместо тях бе вършил нарка-то. Е, тъй като сега беше мъртъв, нямаше измъкване…

Съвсем набързо нарките издигнаха насип от сняг, който преграждаше селото откъм стръмния склон, по който щяха да дойдат Алкам и хората му. Легнали по корем, нарките дебнеха, мъже и жени. Старци и хлапета.

Всеки от тях беше стиснал някакъв предмет, който повече или по-малко можеше да послужи като оръжие — копия, стрели и лъкове, тояги, ножове, камъни. В лицата им се четеше боязливо очакване, често дори и страх.

Мат ги разбираше добре.

Авангардът на войската на Алкам вече се виждаше в подножието на склона. Отначало се откроиха флаговете им — страховити на вид изображения с рога, които представляваха някакви демони от религията на Асмарк. После идваше редът на барабанчиците, чиито глухи удари отекваха в околните скали.

Въздухът сякаш трепереше от грохота на барабаните. Бавно, но видимо неудържимо войската на Алкам се приближаваше.

Беше огромна.

Начело вървеше мощна формация от стрелци с лък, следвана от безкрайна редица воини, въоръжени с мечове, копия и щитове. После идеха ефрантите, които в пълното си бойно въоръжение изглеждаха като четирикраки крепости, които никой и нищо не можеше да спре. Зад тях — бойни машини, катапулти, копиемети.

Мат се огледа и видя, че някои от нарките вече страхливо се оттегляха, макар че войската на Алкам все още се намираше на разстояние осемстотин ярда.

— В името на Вудан — изтръгна се от устата на Йорл, който седеше до Мат зад защитния насип. — Нямаме никакъв шанс. Всички ни ще избият. Трябва да се предадем, Маддракс. Може би Алкам ще ни пощади…

— Няма да го направи — каза Мат твърдо. — Познаваш Алкам достатъчно добре, Йорл. Знаеш, че няма да остави никого от вас жив. Иска да притежава извора — и няма намерение да го дели с никого.

— Но… все трябва да има някакъв начин за преговори…

— Няма такъв начин — оспори мнението му Мат. — Алкам разбира само един език — този на войната. Вече няма връщане назад.

— Вудан да ни е на помощ — каза Йорл и пребледня като тебешир, когато погледна надолу към огромната войска, която се изкачваше откъм подножието на склона и заемаше позиция.

Мат прецени числеността на армията на Алкам на около петстотин души — двеста стрелци с лък и други триста воини, в това число и около осемдесет ефранта и двайсетина катапулти. Срещу тях стояха сто нарки, които в сравнение с войниците на Алкам щяха да се бият почти с голи ръце.

Мат преглътна с усилие.

И той никога досега не бе се намирал в толкова безизходно положение, никога не бе срещал противник с такова числено превъзходство.

Всъщност малко помощ от Вудан нямаше да навреди…

Алкам, който яздеше върху най-големия от бойните ефранти, вдигна властно ръка. Подчинените му командири се пръснаха с фреккойшерите си, предадоха заповедите си на своите части.

Под громовния трясък на бойните барабани, стрелците с лък излязоха още по-напред и се пръснаха във верига. Алкам с презрение видя, че нарките, чието село се намираше горе на гребена на планината, бяха натрупали насип около селото си жалък опит да спрат него и войската му.

Генералът злобно се усмихна. Тази прекалена глупост го забавляваше. На залез слънце главите на нарките щяха да украсяват копията на бойците му — а и Маддракс нямаше да бъде пощаден от същата съдба…

Стрелците с лък, които маршируваха в две редици, заеха позиция. След някаква креслива команда предната редица приклекна, бойците извадиха от колчаните си стрели и ги поставиха на тетивата на късите си лъкове.

Прозвуча нова команда и тетивата на лъковете беше опъната. Биенето на барабаните прекъсна.

Началникът, който командваше стрелците с лък, отправи към Алкам въпросителен поглед.

Генералът си пое дълбоко въздух. Обичаше този миг преди битката, последните мирни секунди, преди кръвта на враговете да оцвети снега в червено. Виковете на ранените, миризмата на смъртта — всичко това доставяше удоволствие на Алкам. Сърцето му крещеше за кръв и мъст — и той щеше да ги получи.

Сега.

Ръката на генерала бързо се спусна и подчиненият му изрева с дрезгав глас нова команда. В следващия миг стрелите на воините излетяха от тетивите.

Атаката започна.

Шумът беше отвратителен — сякаш се приближаваше огромен рояк стършели.

Мат видя как двеста стрели се издигнаха косо в небето, описаха широка дъга и с убийствена точност се спуснаха към селото на нарките.

— Зад прикритието! — изкрещя той с цяло гърло — и той, и нарките се приведоха зад защитния снежен насип.

В следващия миг се стовари смъртоносната градушка.

Със студено съскане стрелите пронизаха небето и се забиха в снега наоколо. Някои се спряха в защитната стена на насипа, други — в замръзналата земя, трети — в хижите на нарките. А някои улучиха целите си.

Мат видя как млад нарка, който лежеше разтреперан зад прикритието си, бе улучен в гърба. Умря моментално.

Един стар мъж не бе достатъчно бърз — още преди да успее да избяга до прикритието си, в крака му се заби крилата пръчка.

Тъкмо нарките преодоляха първоначалния ужас, страховитото жужене прозвуча отново — и отново към тях се понесе орляк стрели и се стовари върху защитните им линии. Една от стрелите падна непосредствено до Мат, заби се между него и Йорл.

— Ще умрем — пророкуваше старейшината, гледайки с широко ококорени очи все още потрепващата дръжка на стрелата. — Всички ще умрем…

В следващия момент се чу друг шум, който звучеше по-внушително от свистенето на стрелите, и Мат видя, че е влязла в действие една от бойните машини.

Огромен леден къс беше изхвърлен от една от катапултите, носеше се към селото на нарките с отвратително фучене и след миг удари.

Улучи една от хижите, които се намираха в края на селото. Леденият отломък проби покрива, чиито прогнили греди се изпотрошиха като клечки. Цялата конструкция поддаде, хижата се сгромоляса с трясък.

Нарките нямаха време да асимилират случилото се, защото шумът от запратен отломък се повтори — многократно.

И другите катапулти започнаха да мятат във въздуха ледени късове, които като унищожителни снаряди се спускаха над селото на нарките. Две други хижи бяха тежко повредени. Още по-опасен ефект имаха парчетата, които падаха на голата земя.

Със страхотна сила се стоварваха от небето, удряха се в земята и се разбиваха на хиляди, остри като ножове парчета, които се разлетяваха на всички страни.

Мнозина нарки бяха улучени и ранени от осколките. Някакъв мъж бе жестоко смазан, друг умря, когато един дълъг цял лакът кристал се заби в гърдите му.

Йорл гледаше ужасен как хората му страдат, крещят уплашени и са изпаднали в паника.

— Сега! — каза той и грабна ръката на Мат. — Сега, Маддракс!

— Не, Йорл! — Мат поклати глава. — Трябва да изчакаме още…

Надигна се от прикритието си и даде уговорения знак на стрелците с лък, които бяха разпределени по протежение на защитния насип.

Мъжете от племето нарка, които досега се бяха прицелвали само в герули и шасета, бързо се надигнаха от прикритията си, пуснаха стрелите от тетивата, ала леките им ловни лъкове не бяха предвидени за бойни действия. Бяха твърде слаби, за да стигнат до войската на Алкам.

Полетът на стрелите свърши на половината разстояние. Без да причинят нищо, те се забиха в снега. Оскърбително подигравателен смях откъм подножието на склона отвърна на нарките.

Във всеки случай смехотворната контраатака накара Алкам отново да нареди да забият барабаните и воините му да се придвижат още по-напред.

По лицето на Мат пробяга дръзко ухилване.

Тъкмо това очакваше…

— Атака!

Заповедта на Алкам накара въздуха да потрепери — и огромната му войска, която се бе разгънала на широк фронт, се събуди за страхотно раздвижване.

Стрелците с лък пуснаха още един залп, катапултата и копиеметите запратиха още няколко пъти смъртоносния си товар.

Тогава стрелците с лък, останалите воини и ефрантите започнаха атаката.

Надигна се мощен боен рев, който заглуши громовния тътен на барабаните. Командирите изреваха на хората си кратки команди и отделните части се раздвижиха, на бегом се заизкачваха по покрития със сняг склон.

Най-отпред вървяха стрелците, които бяха заменили лъковете си с късите мечове, които носеха на коланите си, следвани от воините с тежки доспехи, с щитове, копия и остри като бръснач мечове. Подир тях идваха ефрантите, които щяха да стъпчат всичко, което беше оцеляло след атаката на войниците и така щяха напълно да довършат врага.

— Напред! — крещеше Алкам с дрезгав, преминаващ във фалцет глас. Генералът яздеше начело на войската си, от гърба на ефранта имаше обзор над хората си. — Няма да проявяваме никаква милост! Пленници няма да се вземат! Да живеят Алкам и Асмарк!

— Да живеят Алкам и Асмарк! — повториха го като ехо стотиците гърла на воините.

С дрезгав рев и жажда за кръв мъжете щурмуваха склона, готови да изколят като животни беззащитните нарки и да окъпят мечовете си в кръв.

Алкам наблюдаваше това със задоволство. Не изпитваше нито съжаление, нито скрупули. Всяка победа, постигната с малки загуби, за него беше славна — а нарките му се бяха противопоставяли достатъчно дълго.

Този ден щеше най-сетне да види гибелта им.

Това беше велик ден.

Краят на нарките — и началото на едно ново, велико царство.

Царството на Алкам.

Отново Мат и нарките се притиснаха плътно към прикритията си, изчакаха да свърши обстрелът, който отново разруши няколко хижи и отне живота на неколцина.

От другата страна на насипа напираше ужасният рев на воините на Алкам. Мат хвърли един поглед към края на прикритието, видя стотиците мъже, които щурмуваха склона, въртейки мечовете си. Искаха кръв…

Младите нарки, които лежаха в прикритията зад насипа, изпращаха срещу враговете по някоя и друга стрела — храбро, но безплодно начинание. Тук-там беше улучван по някой от вражеските стрелци с лък и падаше възнак, но десетки негови другари моментално заемаха мястото му. С крясъци и рев пълчищата прииждаха на вълни, следвани от ефрантите, чиито тежки стъпки караха земята да трепери. Щяха да натъпчат селото вдън земя, а с него и всичко, което живееше в него. Мъже и жени, деца и старци. Алкам не знаеше никаква милост…

— Маддракс! — извика Йорл настойчиво, надвиквайки грохота на врага. — Сега!

Мат остана спокоен, прецени разстоянието до противника.

Още четиристотин ярда.

Моментът беше дошъл.

Матю скочи светкавично и размаха високо над главата си червената кърпа, която държеше в ръцете си — уговореният сигнал…

Девойката Сам стоеше на високата скала, която се извисяваше откъм северната страна на селото и видя, че Маддракс подаде сигнала. Обърна се, вдигна високо ръце и предаде на Аруула заповедта за действие.

Варварката, която седеше на седлото на пленения ефрант, реагира мигновено. Изплющя с поводите и нададе пронизителен вик — тромавото животно се раздвижи.

С всички сили се напъна в хомота, който му бяха сложили. Изплетените от кожени ремъци въжета се опънаха и започнаха да скърцат — и вратата на шлюза, която задържаше насъбралата се вода, започна бавно да се вдига.

Беше идея на Маддракс с дига да се заприщи течението на топлия извор и да се пренасочи. През тясна пукнатина в скалата излизаше изпускащата пара вода и се завиряваше в яма в скалата, от която сега Аруула я освобождаваше.

С плисък и изпускайки пара, водата нахлу през отворения шлюз, потече по системата от дървени тръби, които нарките набързо бяха сковали по проект на Мат. Дървения материал за целта взеха от хижите си, пожертваха мебели и предмети за потребление, за да набавят необходимото. С восък, мазнина и масло уплътниха и свързаха измайсторените съвсем набързо тръби, увиха ги в кожи, та топлата вода по възможност да губи по-малко от температурата си. Сега шлюзът беше отворен, водата от извора се понесе по тръбите към местопредназначението си.

Аруула тържествуващо стисна юмрук, нададе пронизителен вик на радост. Тогава скочи от гърба на ефранта и побърза да се върне в селото, за да види дали планът на Маддракс ще успее.

Воините на Алкам се приближаваха с ужасяващ рев, неудържими, както се виждаше.

Мат почувства как нещо в него се сгърчи. Ако замисленият от него план не сработеше, всички щяха да свършат под безпощадните мечове на Асмарк…

Изведнъж се чу някакво съскане и бучене, което беше съвсем различно от шумовете на стрелите и катапултите.

„Водата!“ — мина през ума на Мат. Аруула беше отворила шлюза…

Една част от него почувства облекчение, най-малкото от факта, че поне първата половина от плана е осъществена. Другата част у него беше затаила дъх, надяваше се и се молеше да успее и вторият дял от замисъла…

Воините на Алкам прииждаха.

Още сто ярда.

Вече бяха хвърлени първите копия, приближаваха в широка дъга. Някои от нарките побягнаха.

Мат хвърли трескав поглед по снежния насип и се запита къде ли може да е сега водата — защото насипът, който нарките натрупаха, служеше не само за защита от стрелите на Асмарк. В него се криеше сърцевината на плана — каналът…

Мат стисна така силно юмруци, че кокалчетата на пръстите му побеляха.

Едно копие разцепи въздуха, заби се в снега, непосредствено пред него. Аруула дойде задъхана, вече държеше меча си в ръка. Беше решила, в случай че планът на Мат не успееше, да продаде колкото е възможно по-скъпо живота си.

Мат измъкна „Берета“-та си и освободи предпазител И той нямаше да се даде лесно на кръвопийците на Алкам…

В този момент от снежното поле изведнъж се издигна топла пара, легна като тънка завеса между атакуващите войни и селото.

Горещата вода! Дълбоко под снежната покривка изтичаше от тръбите и топеше снега!

Воините на Алкам не забавиха щурма си, мислеха си, че победата е вече в ръцете им. В този момент се чу някакъв застрашителен тътен.

Отначало беше само едно почти незабележимо разтърсване, което изобщо не впечатли войниците на Алкам. После, когато земята под краката им се раздвижи, забелязаха, че нещо не е наред.

Изведнъж снежната покривка сякаш се откъсна. Отвори се пукнатина, която минаваше точно по протежение на защитния насип и образува ров между селото и нападателите.

Неколцина бойци на Алкам нададоха викове на изненада, други не проумяваха какво става. Колебливо спряха устрема си. Немалко от тях бяха застигнати от идещите след тях ефранти и бяха изпогазени до смърт.

Пукнатината в снежната покривка се разширяваше. Огромна снежна площадка под войската на Алкам се раздвижи, свлече се надолу по склона и за секунди се превърна в гигантска лавина.

Отваряха се безброй пукнатини и пропасти, които поглъщаха направо десетки воини. Мъжете се сгромолясваха в бездната стремглаво и с ужасни викове, огромните снежни маси ги задушаваха и премазваха.

Ефрантите ревяха ужасени, станаха напълно неуправляеми. Ездачите отчаяно се опитваха да успокоят огромните животни и да намерят път за бягство — но ненадейно зейваха пукнатини, които им отрязваха пътя. Разтопеният сняг и лед бушуваха надолу като буен планински поток, завличаха със себе си хора и животни.

Срещу отприщилите се природни сили не можеха да направят нищо и бойните машини на Алкам. Лавината беше като бял саван, който поглъщаше всичко, повличаше го надолу и никога не го изпускаше.

Снежните маси се смъкваха с грохот и трясък. Вдигна се ледена мъгла и затъмни небето, обгърна войската на Алкам в смъртоносен, всепояждащ облак.

Бойните барабани бяха отдавна замлъкнали, бученето на природните стихии заглушаваше дори пронизителните предсмъртни викове на мъжете, чиято жажда за кръв от минута на минута се превръщаше в чиста проба страх.

— Неее! Нееее!

Алкам ревеше като умопобъркан, когато видя, че около него огромната му армия е погълната и отнесена от снежните маси.

Видя как неговите, ах, толкова мощни бойни машини са изпотрошени като играчки, видя ефрантите и ездачите да изчезват в бялата мъгла, за да не се покажат никога вече, видя храбри воини, погребани и смазани от леда и снега.

Генералът крещеше ужасен, докато от високото седло върху гърба на ефранта гледаше като вкаменял какво става пред очите му. Водачът на животното правеше всичко възможно да държи ефранта под контрол, но той се противеше и надаваше панически рев.

— Смърт! — ревеше Алкам нагоре към селото на нарките, вън от себе си от ярост. — Смърт на нарките, чувате ли?

Отговор не получи.

Вместо това пред Алкам и неговия ефрант се надигна огромна вълна от сняг. Очите на генерала се разшириха от ужас, докато гледаше нагоре към все по-извисяващото се образувание, което всеки миг щеше да се стовари върху него.

— В името на Оргуудоо…! — изплъзна се от устата му. Тогава ледената вълна стигна до него и го завлече със себе си.

От силата на сблъсъка Алкам беше изхвърлен от седлото. Описа широка дъга във въздуха, удари се тежко, ужасен се опитваше да се задържи за нещо, но хващаше само лед и въздух, докато стихията с главоломна скорост го влачеше надолу. Многократно се преобърна, успя да хвърли един последен поглед към селото на нарките, което беше толкова близо, че само ръка протегнеш и ще го докоснеш и въпреки това — вече недостижимо. Остана жив достатъчно дълго, за да разбере, че лавина свлича него и армията му в подножието на склона и освен това немилостиво ги запокитва в бездънната пропаст, която зееше по-нататък.

В първите секунди, след като ужасният рев на природни стихии секна, се възцари тишина. Потиснати и поразени, всички бяха приковали погледи в края на пропастта, зад която бяха изчезнали Алкам и цялата му войска.

Тогава от гърлото на Аруула се отприщи остър, пронизителен, триумфален вик — и в следващия момент към ликуване се присъединиха и нарките.

Мъже, жени и старци скачаха и вдигаха високо ръце, пищяха от щастие и радост, че все още са живи. Повечето от тях бяха така наплашени и напрегнати, че едва сега проумяха, че са спечелили битката, че вече Алкам и неговите воини няма застрашават живота им.

Старият Йорл избухна в ясен, младежки смях. Със спонтанен жест прегърна Мат, после дъщеря си.

От всички страни заприиждаха нарки, потупваха Матю рамото, прегръщаха го и му благодаряха, някои и със сълзи в очите. Самият Мат едва сдържаше щастието си. Не би могъл предварително да каже със сигурност дали планът му ще успее. В него бяха заложени твърде много неведоми неща и нямаше време да се направят точни изчисления.

Онова, което се оказа гибелно за Алкам и хората му, бе приложната физика!

Горещата вода, която дойде от пещерата и потече дълбоко под снежната покривка, разтопи снега при замръзналата почва. От студа водата веднага отново замръзна и образува тънък слой лед между земята и снежния пласт. Снежната покривка върху склона не можеше да се задържи при атаката на воините и накрая се превърна в унищожителна лавина.

Така мечтата на Алкам за велико царство, което щеше да носи неговото име, беше погребана от бушуващите талази сняг и лед, при които не успяха да оцелеят нито военачалникът, нито неговите главорези.

Приближи се Сам и благодари на Мат с една сърдечна целувка, която Аруула проследи с неудоволствие.

— Ти ни спаси — заяви дъщерята на Йорл. — Затова ще ти бъдем винаги благодарни.

— Хубаво — рече Мат хилейки се. — На първо време ще ми е достатъчна и противоотровата.

Сам погледна в земята и се покашля.

— Няма никаква противоотрова — заяви му тя.

— Какво? — Мат ококори очи.

— Нямаш нужда от противоотрова — каза младата жена и го погледна със смесица от чувство за вина и широко ухилване. Трънът не съдържаше отрова. Беше само…

— …лъжлив трик — нарече Мат на родния си език нещата с истинските им имена и в следващия момент избухна в оглушителен смях, към който се присъединиха Сам, Аруула и всички други.

Почти две седмици Мат и Аруула останаха при нарките, за да си отдъхнат от умората на миналите дни.

Планинците отгатваха по погледа им всяко тяхно желание. Когато Мат помоли Йорл за необходимото, за да си направи летателен апарат, с който той и Аруула можеха да напуснат планините, старейшината дори заповяда да съборят една от хижите в селото, за да предоставят на Мат животински кожи и дървен материал, от които имаше нужда за осъществяване на проекта си.

Пред изумените погледи на жителите на селото Мат се зае да конструира делтаплан по начина, по който в неговото време летяха любителите пилоти. Като летец той разбираше достатъчно от аеро- и термодинамика, за да може да измайстори годен, товароносим летателен апарат и всъщност след няколко опита успя да нахвърли на чертеж един делтаплан за който вярваше, че безопасно може да свали двама души де долината.

В деня, когато се сбогуваха, цялото село беше на крака.

Йорг държа кратка прощална реч, в която с прекалено възторжени думи още веднъж благодари на Мат за помощта му. Поднесе му огърлицата си, която беше направена от нокът на нарка-то, и която, затапена с восък, съдържаше малко от фосфоресциращата вода. С умилително-патетични слова даде на Мат почетната титла „Нарка-нето“ — новият закрилник на нарките.

Тогава дойде редът на Сам.

На красивото й лице се четеше нескривана тъга. Съжаляваше, че Маддракс щеше да напусне селото, винаги се бе надявала тайно, че героят от своя страна щеше да я избере за жена.

Сега трябваше да се задоволи само с още една целувка на раздяла — и да му поднесе цвете.

— Ледена роза — обясни тя тъжно. — Цъфти и през зимата.

— Благодаря — каза Мат и сложи подаръците в раницата си.

— Ще дойде ли Маддракс пак някога на гости на нарките?

Мат погледна нагоре към небето, което, сияйно и безкрайно се простираше над планините.

— Кой знае? — рече. — Може би… някога.

— При нашите огньове винаги ще има място за вас — увери ги Йорл.

— Благодаря — каза Мат.

Тогава се обърна, затегна себе си и Аруула с ремъците. Варварката измърмори недоволно и удостои делтаплана със скептичен поглед.

— И ти вярваш, че с това нещо ще можем да летим?

— Съвсем сигурен съм — отвърна Мат с намигване. — Аруула трябва мене доверява…

Заеха местата си под делтаплана, който стоеше готов на склона. От сурови талпи Мат беше издигнал нещо като ски-шанца, щом като веднъж се озовяха на нея, връщане назад нямаше…

Закачи ремъците за щангите. Аруула, която висеше пред него като малко герулче върху гърдите на майка си, тихо изруга. Варварката съвсем открито заявяваше, че този начин на летене въобще не й е по сърце. Предпочиташе гигантските скакалци и ненормално мутиралите огромни мравки…

— Сбогом! — извика Мат и махна на нарките с ръка на прощаване. Тогава двамата с Аруула заеха стартова позиция и изчакаха следващия удобен пристъп на вятъра.

— Сега! — извика Мат и той и спътницата му се затичаха се с делтаплана надолу по склона, към пропастта и се стрелнаха в студения утринен въздух.

Аруула, която здраво бе затворила очите си, нададе пронизителен писък, когато загуби почва под краката си и я задържаха единствено коланите.

— Не се страхувай! — успокои я Мат, чиито две ръце бяха върху командния трапецовиден лост и управляваше сигурно планера.

— Не се страхувам! — отвърна му обидено тя. — Аруула никога не се бои…

Мат направи лек завой, мина покрай хълма, на който стояха нарките и им махаха с ръце.

Тогава накара планера да опише по-остър завой и се спусна като хищна птица надолу, срещу далечната долина.

— Меердуу! — извика високо Аруула, но вятърът отнесе вика й.

7.

Бернд Френц

Последната жертва

Делтапланерът се плъзгаше безшумно срещу предпланината, чиито стръмни канари стърчаха над облаците мъгла като скали на чужд бряг. Матю Дракс не знаеше от колко време вече се реят сред влажните изпарения. Откакто с Аруула излетяха от някакъв алпийски връх, беше загубил всякаква представа за времето.

На някогашния пилот от ВВС му беше трудно да задържи във въздуха импровизирания летателен апарат. Низходящите ветрове непрекъснато дърпаха обвитите в груб плат крила и караха конструкцията съмнително да скърца.

С люшкане се заспускаха към долината, докато се показаха очертанията на няколко сгради. Село! Мат тъкмо щеше да въздъхне с облекчение, когато планерът попадна във въздушна яма — и започна да пада като камък!

Аруула, която висеше на конструкцията под Мат, изкрещя ужасена. На Мат му се искаше да каже нещо успокоително на спътницата си, но беше изцяло зает с опита си отново да върне апарата към планиране. Ала колкото и да дърпаше направляващите въжета, планерът се носеше надолу в свредел, точно срещу обраслата в зеленина равнина, която щеше да е твърда като бетон, ако се блъснеха в нея с такава скорост.

По челото на Мат изби студена пот от уплаха, когато осъзна безизходността на положението им. Въпреки това не се предаваше. С всички сили дърпаше въжетата, които се врязваха в дланите му. И най-сетне усилията му бяха възнаградени. Внезапно ги пое силен възходящ вятър.

Платната рязко се издуха и издигнаха планера с такъв внезапен и силен тласък, че въжетата, с които Мат и Аруула бяха завързани, се впиха в крайниците им като остри ножове. Но болката отстъпи място на радостта, че са се изплъзнали от смъртта.

В продължение на няколко секунди Мат дори хранеше надеждата, че отново ще може да се издигне и да продължи полета, но тогава разбра, че падането им е невъзможно да се избегне.

Намиращата се под тях просека нарастваше с бясна бързина. Мат отново задърпа командните въжета, за да предотврати върхът на планера да се забие в поляната. Конструкцията се подчиняваше мъчително бавно на опитите му да я управлява, докато най-после носът на планера се повдигна.

Контакт със земята!

Дървените щанги, които стърчаха над платното, се изпочупиха от силния удар. За кратък миг изглеждаше сякаш планерът ще остане в това изправено положение, после се килна напред. Щангите се изпотрошиха с пращене.

Катастрофалното приземяване беше толкова грубо, че въздухът от дробовете на Мат излетя, а светът около него се превърна в зелен вихър. Усети как се късат въжетата, с които беше завързан за планера. Излетя във въздуха, описвайки висока дъга.

Високата трева посмекчи удара, когато падна с рамото напред и се претърколи. След двойно преобръщане остана да лежи. Пред очите му затанцуваха звезди и всичко наоколо му се завъртя. Пригади му се.

С мъка се опита да си поеме въздух, докато загрижеността му за Аруула не го накара отново да се изправи на крака. Дано нищо не й се е случило!

В този момент Мат чувстваше по-ясно от всякога, че за него варварката е нещо много повече от придружителка. Нямаше съмнение, обичаше я! Не само затова, че беше единственото неизменно нещо в този чужд, объркан свят, а преди всичко, защото се бе оказала храбра и интелигентна спътница, която и в най-голяма беда е била на негова страна.

Матю Дракс се изправи с олюляване. Мина известно време, докато отново успее да се ориентира — и силно се уплаши.

Аруула лежеше неподвижно сред останките на планера!

Ужасен, Мат притича и падна на колене пред нея. Но преди да успее да опипа сънната й артерия, някакво приглушено ръмжене го накара да замръзне насред движението си. Косите на Мат се изправиха. Вдигна предпазливо очи и кръвта в жилите му почти се вледени.

Гледаше в хвърлящите зеленикави отблясъци очи на един хищник, който се появи между дърветата.

В първия миг му заприлича на черен вълк с ненормално голям череп, но когато отдръпна лапите си назад и показа два реда зъби, които напомняха за акула, приликата изчезна.

Смъртоносните зъби не бяха единственото, което не позволяваше да се подценяват враждебните намерения на чудовището. Мускулестото тяло и самоувереният начин, по който бавно се приближаваше, даваха да се разбере, че е хищник. Във вървежа му имаше някаква демонична елегантност, при всяка стъпка мускулите му се движеха под кожата му, сякаш доказваше, че падналите от небето хора бяха негова плячка, която трябваше да напълни стомаха му.

Ръката на Мат потърси опипом „Беретата“, която носеше в един от джобовете на униформата. Докато дърпаше ципа, мутиралият вълк изръмжа заплашително, като че ли искаше да предупреди човека да не се защитава. Дрезгавото ръмжене отекна като ехо в гората. Мат поне отначало си помисли, че е само ехо — но когато се огледа, преброи общо осем вълка, които бяха обкръжили планера от всички страни.

Потисна някаква ругатня, която беше на път да се изплъзне от устните му. По дяволите, с пистолета имаше шанс срещу един от зверовете, но с цялата глутница нямаше да се справи!

Въпреки безизходната ситуация той се прицели във вълка водач, който се беше приближил на десет метра. Имаше намерение да продаде живота си колкото може по-скъпо. Ако стреляше бързо, може би щеше да завлече със себе си в смъртта още двама или трима от нападателите.

Тъкмо понечи да натисне спусъка, когато във въздуха изсвистя някакъв тъмен силует… и светкавично се заби в тялото на мутиралия вълк.

Създанието с вой отскочи настрани. От слабините му стърчеше тънък дървен прът, който беше проникнал дълбоко между ребрата му. Въпреки раната вълкът се опита бързо да се добере обратно до гората, но след няколко метра беше улучен от още две копия. Към дървените прътове бяха закрепени въжета, които внезапно се опънаха и събориха бягащото животно посред неговия бяг.

Мат се обърна слисан. Другите вълци също бяха атакувани с копия. Два звяра вече лежаха на земята с изтичаща кръв, докато другите се втурнаха в дива паника да търсят спасение между дърветата. Един бягащ вълк беше улучен и с помощта на въжета му беше попречено да се измъкне.

Погледът на Мат беше насочен към спасителите му, които се приближаваха в разгънат фронт. Вероятно бяха жители на селото, което видя от въздуха малко преди това. Почти четирийсет мъже бързаха към него. Всичките имаха копия, които, без да пропуснат целта, хвърлиха срещу животните.

Въпреки че бяха ранени, зверовете продължаваха да бъдат опасни. С ръмжене се въртяха в кръг и с острите си зъби се опитваха да захапят въжетата, които им пречеха да се движат. Но ловците не им оставиха никакъв шанс. Все повече копия се забиваха в потрепващите тела — докато животът на вълците не изтече в буйните потоци кръв.

Мат се възхити от точността на нападащите мъже, защото съвсем малко копия пропуснаха целта. Накрая всички зверове лежаха на земята. Само вълкът водач се съпротивяваше, макар вече да беше прободен от безброй копия. Но най-сетне и той се стовари с хъркане на земята. Някои селяни веднага измъкнаха дълги ножове, които наподобяваха мачете. Със силни удари отделиха главата на звяра. Тъкмо приключиха кървавата си работа, когато се приближи възрастен мъж с посивели слепоочия, пред когото другите почтително отстъпиха.

Очевидно това беше предводителят им.

С мрачно изражение на лицето сивокосият се наведе, сграбчи отрязаната глава между ушите и я вдигна с мощен замах. Тържествуващо задържа кървавия трофей и изръмжа:

— Лупа са нак!

За миг мъжете наоколо вторачиха в него изпълнен със страхопочитание поглед, после заповтаряха думите му.

— Лупа са нак! Лупа са нак! — скандираха вкупом, вдигайки копията си във въздуха.

Въпреки грубоватия ритуал Мат с облекчение отбеляза, че хората от тази страна на Алпите говорят на диалект, сходен с онзи на варварите от южната страна на планините. „Лупа“ трябва да беше името на тези вълчи създания, а „са нак“ означаваше, че звярът е мъртъв. С оглед на нагорещената атмосфера сигурно беше някакво предимство да се разбере със спасителите си.

Докато Мат най-сетне намери време да прегледа по-внимателно Аруула, неколцина млади мъже започнаха да обезглавяват и останалите вълци. Естествено искаха да направят същото като предводителя си и да размахат главите във въздуха. Но тъй като имаше повече ловци, отколкото убити животни, от това се получи ужасяващо боричкане, което напомняше повече американски футбол, отколкото празник на победата.

В тези спорове особено изпъкваше един гигант. Огненочервените му коси бяха сплетени на девет дебели кичура, които при резките движения на главата му свистяха във въздуха като краищата на камшик. След като великанът раздаде няколко силни удара, заграби две глави и ги показа на другите с триумфален рев. Неколцина мъже, които носеха косите си по същия начин, го потупаха ентусиазирано по рамото и запригласяха на воя му. Очевидно бяха група здраво свързана помежду си, в която Огнената коса заемаше лидерското място.

При вида на кръвожадния танц на радостта Мат изпита тягостно чувство. От една страна, разбираше ликуването от смъртта на опасните зверове, от друга страна — не му харесваше агресивното поведение на младите мъже, които явно изпитваха удоволствие да убиват. При тези обстоятелства трябваше ли да допусне вероятността, че опиянените от победата ловци ще нападнат и него?

След като се убеди, че Аруула е само в безсъзнание, Мат сметна за уместно да влезе в контакт със спасителите си. Предпазливо върна пистолета в джоба и се изправи. Тогава отиде бавно при сивокосия, който смръщено наблюдаваше лудуването на убийците на вълците. Около вожда се бяха насъбрали неколцина мъже в напреднала възраст, които любопитно разглеждаха чужденеца, но в никакъв случай нямаха вид на враждебно настроени. Мат вдигна празните си китки в знак на мирни намерения и поздрави вожда с баналната фраза:

— Тума са фееса!

Сивокосият нададе гневен вик, който веднага накара Огнената коса и беснеещите му приятели да замръзнат на място. Тогава вождът се обърна усмихнат към Мат и го отрупа с бърз порой от думи, от които американецът не разбра почти нищо.

— Моля, не толкова бързо — помоли го Мат на наречието на варварите, — аз вашия език не говори добре.

Сивокосият кимна с разбиране, после продължи бавно:

— Аз съм Рарок, вождът на нашето село. Ти ли падна от небето с тази летяща палатка?

Мат кимна.

— Аз съм Маддракс — представи се той с името, което беше получил от племето на Аруула. — Идвам от страната отвъд планините и искам да отида със спътницата си на север. Благодаря много за вашата помощ. Ако не бяхте вие, сега щяхме да сме мъртви.

— Лупите вече от няколко дни дебнат около селото ни — обясни гневно сивокосият. — Боят се от нашите харпуни. Нападат само жени и деца, които събират в гората дърва за огрев и плодове. Вашето появяване примами глутницата от леговището й, така успяхме да убием много от зверовете. Затова, бъдете ни гости. Семейството ми ще се погрижи лично за ранената ти спътница.

Вождът посочи мимоходом с жест неколцина от мъжете наблизо, които веднага се заеха да освободят Аруула от останките на планера. Тогава подкани с жест Мат да го последва.

Огнената коса и приятелите му останаха още известно време, за да набучат вълчите глави на харпуните си.

След като прехвърлиха една малка височина в края на просеката, Мат видя иззиданите от ломен камък къщи, в които живееха Рарок и неговите хора. Селището се намираше непосредствено на брега на обширно езеро, чиито води се простираха чак до линията на хоризонта.

Рарок го атакуваше с множество въпроси. Очевидно любопитството на селския старейшина силно се подклаждаше от факта, че Мат и Аруула бяха паднали от небето. Пилотът изпитваше известна трудност да даде изчерпателен отговор на Рарок. Макар че през изминалите месеци беше научил много от езика на варварите, Матю беше принуден силно да опростява нещата и непрекъснато да ги доукрасява с жестове, за да обясни всичко.

В замяна научи, че хората в този край преживяват главно от земеделие и риболов. Езерото, което се беше ширнало пред тях, заради голямото си пространство беше наречено „малкото море“. В него имаше толкова големи рибни пасажи, че около бреговете му се бяха заселили петдесет и две села, които можеха да изпращат лодките си, без да навлизат в чужд периметър.

Някои видове риба бяха твърде големи за улов с мрежи, затова трябваше да ги ловят с харпуни. Сигурното боравене с това оръжие се оказа много полезно и в борбата срещу вълците.

В края на селото завръщащите се победоносно хора бяха посрещнати от техните жени и деца, които при вида на набучените вълчи глави избухнаха в истински викове на радост. Навсякъде хората танцуваха и взаимно се потупваха по гърба. Рарок не успя да потисне една горда усмивка на победител и незабавно се разпореди Аруула да бъде занесена в дома му.

Мат придружаваше мъжете, които носеха спътницата му към голяма сграда от недялан камък и с покрив от тръстика. На входната врата ги посрещнаха две жени, които не вземаха участие в радостните танци на останалите. За момент Мат дори си помисли, че по лицата им забелязва сянка на покруса. При вида на изпадналата в безсъзнание Аруула обаче жените пристъпиха към трескава активност.

По-старата от двете — жена на име Берлит — посочи на Мат да положи Аруула на леглото в едно малко помещение. Повелителният тон, с който Берлит даваше указания и на вожда, не оставяше място за съмнение, че му е съпруга. Въпреки напредналата си възраст имаше лице с красиви черти, обрамчено от лешниковокафяви коси, сплетени в две изящно навити плитки.

Ако човек се абстрахираше от бръчките и няколкото килограма телесно тегло в повече, тогава би забелязал, че по-старата жена беше точно копие на младата. На Мат не му беше необходим кой знае какъв усет, за да разбере, че момичето е дъщеря на Берлит.

Но Анака не носеше плитки, а беше сплела косата си като на червенокосия гигант, който беше направил впечатление на Мат на просеката. За разлика от него обаче я беше завързала високо с ивица плат. Металните перли, вплетени в къдриците й, се блъскаха с тракане една в друга, когато влезе в стаята с леген в ръцете.

Мат я наблюдаваше как с парцал почисти Аруула от мръсотията. Не можеше да не се възхити от формите на Анака, които семплата ленена рокля подчертаваше още повече. Ако вече не беше свързан с Аруула, сигурно нямаше да хвърля само скрити погледи към чаровната красавица.

След като наложи влажна кърпа върху челото на изпадналата в безсъзнание, Берлит изгони от стаята Мат и дъщеря си.

— Спътницата ти има нужда от спокойствие — обясни тя грижовно, но категорично на пилота. Преди да затвори вратата, допълни с многозначителен поглед: — Вън има корито, където можеш да се измиеш!

Едва сега на Мат му хрумна, че падането не го е отминало, без да остави следи. Послушно се затътри навън. На мястото за миене свали маслиненозеленото си яке и фланелката със същия цвят.

Хладката вода го оживи. Обиграно посегна към снопчето листа от сапунче, които бяха окачени над коритото. Мат знаеше, че много племена използват това растение като сапун. Разтри листата и мълчаливо се намаза с кремавата субстанция, която се съдържаше във вътрешността на жилките.

Докато Мат се миеше основно, Анака се показа пред вратата и изля мръсната вода от легена. Подсмихвайки се, спря до чужденеца и каза:

— Понякога майка ми е груба, но винаги мисли доброто на всички!

Мат се усмихна:

— В това аз не се съмнява — отговори на диалекта на варварите. — И аз благодари за ваше гостоприемство. Без вас положение на Аруула бъде зле.

Анака махна смутено с ръка, сякаш помощта й беше нещо, което се разбира от само себе си. Същевременно плъзна поглед по горната част от тялото на Мат.

Пилотът не си въобразяваше кой знае какво. Междувременно беше привикнал с факта, че хората го разглеждат с любопитство, тъй като по фините си нюанси снагата му се различаваше от техните. Защото, макар че като командир от ВВС беше закален в тренировките и трябваше да бъде здрав като кремък, телосложението му носеше отпечатъка на XXI век. Атлетичната му фигура беше много по-изящно скроена, отколкото на хората от това сурово време, които бяха принудени да растат при много по-трудни условия на живот.

Анака тъкмо понечи да попита нещо, когато изведнъж погледна изненадано покрай Мат. За момент в израза на лицето й се уравновесяваха радост и възмущение, докато в последна сметка една бегла усмивка надделя над досадата.

— Не бива да идваш тук, Фрадак — укори някого нежно, ала тонът й я изобличаваше в лъжа.

На Мат му беше необходимо малко време, докато разбере за кого се отнася предупреждението. Не беше особено изненадан да види червенокосия гигант. На пазарния площад имаше само няколко жени със сплетените коси, затова не беше трудно да се отгатне, че и Анака принадлежи към групата, свързана с Фрадак.

Огненият перчем хвърли яростен поглед към Мат. Очевидно не му харесваше някакъв чужд човек да се навърта полугол около приятелката му. Мат не обърна внимание на неодобрението и равнодушно посегна към една ленена кърпа, за да се избърше. В момента наистина си имаше достатъчно други грижи, за да се занимава с фантазиите на някакъв ревнив рибар.

Фрадак очевидно сметна за своя победа факта, че чужденецът не отвърна на погледа му. Доволен, застана пред Анака и заби острието на харпуна в земята. На тъпия край на дървената дръжка все още беше набучена вълчата глава, по кървавите краища на чиято шия се събираха първите мухи.

— Убихме зверовете, които застрашаваха селото ни — заяви Фрадак с нескривана гордост. После, с пренебрежителен поглед към мнимия си съперник, допълни: — Спасихме също този мъж и спътницата му.

— Знам — отговори Анака с усмивка, — всички рибари говорят за това. — Изглежда се ласкаеше, че Фрадак е посветил победата си на нея.

Той използва благоприятния момент и постави ръце върху раменете й.

— Разбираш ли какво означава това? — попита я той съзаклятнически. — Изправихме се вкупом срещу една заплаха и победихме! Онова, което веднъж е минало добре, може пак да успее!

Мат не можеше да каже дали думите на Фрадак или докосванията му бяха онова, което накара Анака да се изчерви. Във всеки случай беше крайно време да остави двамата влюбени сами. Тъкмо взе якето си, когато от вратата излезе Рарок.

— Престани да залъгваш дъщеря ми с празни приказки — изръмжа строго вождът. — Знаеш добре, че не можеш да я вземеш за жена, така че стой по-далеч от нея, както ти заповяда съветът на селото!

— Има много мъже, които не са съгласни с решенията на старите — протестира гневно Фрадак.

Анака се опита с незабелязани движения да укроти приятеля си, но гигантът не обърна внимание на жестовете й. Предизвикателно се изправи пред вожда, когото надвишаваше с цяла глава.

Рарок никак не се уплаши от това агресивно поведение.

— Мери си думите, Фрадак — просъска тихо. — Инак ще трябва скоро да живееш с ордата си извън нашата общност. Така ще разберете колко е трудно да се справяте сами. Никое от другите села няма да ви приеме. Едва тогава ще проумееш колко добре се живее по нашите закони!

Фрадак изслуша мълчаливо заплахата, но лицето му ясно показваше колко тежко я приема. Преди да успее да отговори нещо, вождът прекрати спора, като изпрати дъщеря си вкъщи. Анака хвърли поглед към приятеля си, с който горещо го молеше да не извърши нещо необмислено. После послушно влезе вътре.

— Да влезем в кухнята, Маддракс — обърна се Рарок към госта си. — Сигурно си гладен.

Матю си поотдъхна. Радваше се, че спорът не се разгорещи още повече, защото, макар и да разбираше гнева на нещастно влюбения, в случай че се стигнеше до свада, трябваше да се бие на страната на домакина си.

Мълчаливо последва поканата на Рарок.

Тъй като Фрадак изобщо не се готвеше да му стори път, Мат трябваше да мине покрай него. При влизане в къщата му обърна гръб и почувства неприятен сърбеж в плешките. Допускаше по принцип, че на влизане в къщата агресивният рибар от ярост може да го нападне коварно отзад. Но когато Мат се извърна, за да затвори вратата, подозрението му се оказа неоснователно, Фрадак отдавна се беше обърнал и тъкмо изчезваше между няколко къщи. Изостави харпуна с вълчата глава.

Черепът на Аруула кънтеше като каменоломна, в която цяла армия от роби блъскаше с гигантски чукове в скалните стени. С охкане обгърна болящата я глава и се изправи в леглото.

— По-добре ли си вече? — осведоми се Мат, който след обеда бдеше над леглото й с картата на Европа върху коленете си.

— Ако черепът ми не се пръсне до вечерта, ще оживея — отговори варварката на английски. През последните месеци красивата варварка беше научила значително по-бързо езика на Мат, отколкото той словесния запас на тукашното население, който беше съставен от откъслеци от италиански, френски и немски.

Вероятно способността на Аруула бързо да схваща нещата беше свързана с телепатичния й дар. Изглеждаше, сякаш чувства смисъла на думите му и автоматично запаметява превода им в подсъзнанието си.

Освен една голяма цицина на главата Аруула не беше получила други външни травми. Въпреки това Мат постави успокоително ръката си върху нейната, за да я възпре от твърде резки движения.

— Доста добре си се наредила при катастрофата.

Варварката послушно се облегна на възглавницата си.

— Къде се намираме? — попита.

— При рибари, които ни оказват гостоприемство — отговори Мат. — Ако разчитам правилно картата, термиката ни е захвърлила при Лак Леман, голямо езеро в някогашна Швейцария.

— И какво значение има това за нас? — осведоми се Аруула, която не се справяше с понятията от неговото минало.

— Това ще рече, че сме на верен път към някогашната моя база в Берлин — обясни Матю, преди да допълни с усмивка: — Освен това означава, че през следващите дни ще трябва да се храним предимно с риба.

Очите на Аруула грейнаха.

— Гладна съм като вълк.

— Сякаш съм предчувствал — отвърна Мат и вдигна една дървена паница, върху която имаше печена пъстърва. Рибата поне изглеждаше като пъстърва, макар че беше почти двойно по-голяма.

Варварката се нахвърли лакомо върху обяда. Пренебрегвайки всякаква трапезна култура, накъсваше рибата с голи ръце и пъхаше парченцата в устата си. Мат не обърна внимание на грубите навици на хранене на приятелката си и й разказа за борбата с вълците и последвалите я събития. Когато стигна до спора между Рарок и Фрадак, Аруула се заинтересува.

— Вероятно Анака вече е обещана на друг мъж — рече тя с пълна уста.

— И аз така предполагам — кимна Мат. — Не ми харесва особено, но в крайна сметка не ни засягат тукашните нрави и обичаи. — Поднесе на Аруула паница с вода, за да почисти ръцете и лицето си, преди да занесе празните съдове в кухнята.

Рарок и семейството му се зарадваха искрено, когато чуха, че спътницата на Мат е по-добре. Анака веднага скокна, за да разтупа възглавниците на Аруула и да се осведоми за други нейни желания.

Мат я остави да го стори. Беше очевидно, че дъщерята на Рарок гореше от нетърпение да се поразговори с друга жена. Може би не излизаше често от дома си.

Аруула и Анака се разбраха веднага. Ведро се разбъбриха, сякаш бяха стари приятелки. Разговорът им потръгна така добре, че Аруула реши да остане в леглото си, макар че междувременно отново се чувстваше добре. Колкото повече продължаваше разговорът, толкова по-силно обаче ментално надарената варварка долавяше, че веселостта на Анака е престорена. Дълбоко в душата й нещо потискаше младата жена.

— Заради приятеля си ли си тъжна? — поинтересува се Аруула съчувствено.

Анака пребледня за момент, но бързо се окопити.

— Маддракс ти е разказал за спора между Фрадак и баща ми — каза тя сломена. — Да, това ми създава проблеми, но не бих искала да говоря за него.

Аруула кимна с разбиране, макар че по тялото й преминаха студени тръпки. С всяка своя фибра чувстваше, че Анака я лъже! Причината за неприятностите й в никакъв случай не беше някаква забранена любов, а нещо друго… много по-лошо! Аруула се опита незабелязано да подслуша мислите на своята събеседница, но Анака, както изглежда, напълно потискаше онова, което й създаваше грижи. Така че Аруула долови само едно бегло предчувствие за нещо мрачно, застрашително, което хвърляше рибарката в най-ужасен страх.

Двете жени продължиха разговора си още известно време, но контактът помежду им внезапно беше помрачен по странен начин. След като размениха още няколко незначителни фрази, Анака отново се сбогува с нея.

Аруула гледаше безпомощно след момичето, преди да се надигне от леглото. Вече нямаше желание да лежи сама в стаята. Така че се облече — с ботуши до коленете, кожена препаска и жилетка от плъша кожа без ръкави — и отиде в кухнята, където беше посрещната от Маддракс.

— Отново си на линия — зарадва се той.

Аруула кимна.

— Малко чист въздух няма да ми се отрази зле — обясни тя. — Ще дойдеш ли с мен?

— Разбира се — съгласи се бързо Мат, доволен, че имаше възможност да се поразтъпче. Радваше се, че може да проучи живописното рибарско село.

След като напуснаха къщата, варварката му разказа за разговора си с Анака и за тъмните страхове, който беше усетила в духа на рибарката.

— Нямаш ли представа какво се крие зад всичко това? — попита Мат безпомощно.

Аруула поклати глава, след което кънтящата болка се поотдръпна за момент.

— Знам само, че цялото семейство крие нещо от нас — обясни тя с намръщено лице. — И майка й е вътрешно твърде нещастна.

— Може би някаква семейна трагедия, за която не искат да разказват на всеки чужденец — предположи Мат, докато стигнаха на брега на езерото. — Е, за разнообразие, никой няма намерение да ни стори зло. Въпреки това утре би трябвало отново да потеглим на път.

Аруула кимна отнесено. Гледаше блестящата водна повърхност, която се простираше до хоризонта.

— Сигурен ли си, че вече не сме на морето? — прошепна тя слисано.

— Съвсем сигурен — потвърди Мат.

И той не можеше да избегне успокояващото въздействие на бистрото езеро. Само от време на време някоя огромна щука пробиваше равната като огледало повърхност. Няколко малки рибарски лодки кръстосваха водата.

На по-малко от двайсет метра от Мат и Аруула, навътре в езерото навлизаше дървен пристан за лодки. Там неколцина рибари се занимаваха с подготовката на лодките си за отплаване. След като бяха прекарали сутринта в лов на вълци, искаха да оползотворят остатъка от деня за улов на риба.

Макар че над водите подухваше лек бриз, мъжете се потяха, защото по това време на денонощието слънцето излъчваше най-силна горещина. Мат с удоволствие би придружил рибарите в плаването им, но предпочиташе да използва следващите часове за проверка и попълване на екипировката си.

— Какво ще кажеш за една малка баня? — прекъсна мислите му Аруула. Когато се обърна към варварката, тя тъкмо сваляше жилетката си от космата кожа. Мат спря стриптийза й с бърз жест.

— Тук не можем просто ей така да скачаме голи във водата — предупреди я той. — Знае ли човек какви са обичаите в това село.

Аруула повдигна равнодушно рамене. Беше й все едно дали хората ще я видят гола или не. Въпреки това беше оставила върху си поне кожената препаска, когато боса изтича във водата. Щом глезените й потънаха в студената вода, тя нададе радостни викове.

Но преди още да се хвърли напълно в талазите, прозвуча силен предупредителен вик. Мат не можеше да разбере какво им крещяха хората от пристана, но един широкоплещест рибар вече тичаше към тях.

Аруула застана слисано във водата, която стигаше до бедрата й.

— Какво има? — посрещна тя сърдито шишкото. — Няма да ви подплаша рибата.

— Не става дума за това — каза със задъхване рибарят, на когото няколко косъма бяха залепнали на потното му лице. — Но в това езеро живеят опасни хищни риби. При пълнолуние са особено агресивни, затова по това време никой от нас не отива да плува. И вие не бива да го правите!

Аруула погледна недоверчиво мъжа, но Мат беше принуден веднага да си помисли за южноамериканските пирани. С някакво разбираемо само за Аруула движение на главата й даде да разбере, че трябва отново да излезе на брега. После благодари на човека за предупреждението. Дебелият изчака докато Аруула стъпи на суха земя, после любезно кимна на Мат и се върна при платноходките.

Аруула гледаше сърдито след рибаря.

— Е, не се предвземай — успокояваше я Мат. — През следващите дни можем да идем другаде да поплуваме.

Варварката поклати възмутено глава.

— Мъжът излъга — изсъска тя тихо, — почувствах го съвсем ясно!

Мат погледна замислено към лодките, които излизаха в малкото море. Неколцина рибари любезно им махнаха с ръка на сбогуване.

Но това впечатление беше измамно. През последните месеци Аруула достатъчно често доказваше менталните си способности. Нямаше съмнение — хората в това мирно рибарско селце криеха нещо от тях.

Тъмната фигура, която в късния час се прокрадваше между къщите, беше нахлупила качулката на наметалото ниско над челото си. Като опитен крадец използваше сенчестата част на улицата, за да стигне до дома на Рарок, без някой да го забележи.

Въпреки бледата лунна светлина забуленият представляваше само някаква тъмна сянка, защото беше намазал със сажди ръцете и лицето си, също като тясното острие на ножа си, което сега внимателно пъхна между капаците на прозореца. След няколко опита успя да повдигне поставената отвътре запънка.

Тихо разтвори дървените крила, зад които зееше черна дупка. Без да се колебае, взломаджията се метна през прозореца в къщата. Сръчно омекоти скока в коленете си, така че не предизвика и най-малък шум върху здраво утъпкания под. Мина малко време, докато зениците му привикнат към тъмнината, после откри леглото, в което спеше Анака. С безшумни стъпки се примъкна и се наведе над спящото момиче.

Някакъв естествен инстинкт, изглежда, предупреди Анака за опасността, защото внезапно се извърна и отвори очи. Устните й се приготвиха да нададат ужасен вик, но още преди какъвто и да е звук да успее да напусне гърлото й, свободната ръка на взломаджията се стрелна напред. С яка хватка затвори устата й.

— Тихо! — заповяда й непознатият. Тогава смъкна качулката от главата си и продължи с по-мек тон: — Аз съм, Фрадак. — Махна огромното си ръчище от устните й, когато беше сигурен, че няма да издаде присъствието му.

По лицето на Анака отначало се изписа изненада, после — гняв.

— Да не си се побъркал? — просъска тя тихо. — Ако баща ми те види тук, ще те убие!

— Докато Рарок се събуди, ние вече ще сме през девет села в десето — ухили се Фрадак. — Хайде, ела с мен, подготвил съм всичко.

Анака поклати тъжно глава.

— Но ти знаеш, че не може така. Съдбата ми е предопределена! Потърси си друга за жена. Някоя, която ще може да те дари с деца и да остарее заедно с теб.

Макар че думите й звучаха храбро и убедително, когато ги изрече, очите й плувнаха в сълзи.

— Баща ти може и да се подчинява на решението на жреците — изръмжа Фрадак, — но аз няма да го сторя.

С тези думи измъкна Анака от леглото. Протегна се към ленената й дреха, която беше оставила на малко столче, и я хвърли в ръцете й.

Вместо да я облече върху светлата си нощница, Анака притисна грубата материя пред гърдите си.

— Не, няма да дойда с теб — заяви тя решително.

— Тогава за твое добро ще трябва да те принудя — кипна гигантът и протегна двете си ръце към нея. Докато приятелката му се усети, метна я на раменете си и побягна с нея към прозореца. Преди обаче да успее да прехвърли единия си крак през прозоречната рамка, Анака изкрещя с всички сили за помощ.

Побеснял, Фрадак я свали и отново запуши устата й. Този път Анака не беше замръзнала от уплаха, ами го ухапа силно. Зъбите й се забиха толкова дълбоко в пръстите му, че почувства между устните си вкуса на кръвта.

С ругатни Фрадак отдръпна ръката си и невярващ, се втренчи в раната.

— Помогнете ми! — продължаваше да пищи Анака. — Фрадак иска да ме отвлече!

За момент изглеждаше, като че ли рибарят има намерение да напляска приятелката си, после просто я измъкна през прозореца. Анака яростно размахваше юмруци около себе си, но нищо не можеше да стори срещу яката хватка на планината от мускули.

Тъкмо бяха навън, когато се блъсна вратата на спалнята й. Нахълта баща й, следван от Маддракс и Аруула. Когато тримата видяха, че Анака я няма, побързаха да отидат до прозореца.

Мат изскочи пръв навън и започна преследването. За щастие Фрадак не беше отишъл твърде далеч. Анака с всички сили се съпротивяваше на своя похитител.

— Пусни я! — изръмжа Мат на гиганта.

Фрадак рязко се обърна, така че Анака грубо се стовари на земята. Загледа втренчено пилота, с разкривено от ярост лице.

— Какво знаеш ти, чужденецо? — изрева той като луд, докато вадеше камата изпод наметалото си. — Разкарай се от пътя ми или ще съжаляваш!

Тъй като Мат беше само по гащета и нямаше никакво оръжие, не му оставаше нищо друго, освен да се защитава с голи ръце.

Но още преди да се стигне до размяната на удари, Рарок и Аруула пристигнаха. Същевременно се отвориха вратите на околните къщи и други рибари наизлязоха навън. Някои носеха факли, които изпълниха площада с трепкаща светлина.

— Откажи се — заповяда и Рарок на похитителя. — Не можеш да ни избягаш.

— Глупако — изфуча презрително Фрадак, — правя това само за доброто на дъщеря ти!

— Знам — обясни вождът изненадващо съчувствено. — Но и ти не можеш да я предпазиш от съдбата й. Пусни я. Виждаш, че не иска да дойде с теб.

— Никой няма да ми попречи да отведа Анака на сигурно място! — изкрещя отчаяно Фрадак. — Дори и тя самата! — С ръмжене се огледа в кръг, за да държи стоящите наоколо на разстояние — но нищо не помогна. Жителите на селото тръгнаха вкупом срещу него. Кръгът светкавично се затвори, но преди някой да успее да посегне към Фрадак, той се завъртя в кръг с камата.

Рибарите рязко се отдръпнаха. Естествено при обща атака можеха да надвият гиганта, но ако се стигнеше до борба не на живот, а на смърт, той щеше да завлече със себе си в гроба и неколцина от нападателите. Фанатичният блясък в очите му показваше ясно, че е решен на всичко.

За няколко секунди настъпи патова ситуация, защото Фрадак не можеше да избяга, а рибарите не можеха да го надвият.

Преди положението да се успокои, изведнъж се стигна до спор между стоящите наоколо. Някои от поддръжниците на Фрадак незабелязано се бяха смесили с останалите в кръга. Не мина много време и започнаха първите сбивания.

Макар че кланът на Фрадак представляваше малцинство, действаше решително. Ала и другите рибари бързо се организираха и сплетените коси реагираха на това с все по-голямо насилие. Беше само въпрос на време боричкането да се превърне в истинска битка.

Мат се реши на бърза намеса, с която да сложи край на цялата тази история.

— Извикай на приятелите си да се отдръпнат — обърна се той грубо към гиганта — или искаш да признаеш поражението си?

В очите на Фрадак светна омраза.

— Осмеляваш се да ме наричаш страхливец ли? — изпъхтя той невярващ.

Трябваше гигантът да се застави да проумее, че с мъка удържа трудното си положение. Беше свикнал да разрешава проблемите си с груба физическа сила, но срещу хората от своето село не искаше да използва насилие. И за него беше добре дошло, че някакъв чужденец се намесва в работите му. Така можеше да даде воля на сдържаната с мъка ярост. Надавайки гневен вик, пусна Анака, за да се втурне с камата срещу Мат.

Той очакваше атаката. Вместо да се отдръпне назад, направи крачка към Фрадак, изстреля дясната си ръка право под гърдите на гиганта, точно както го бе научил при обучението си в близък бой.

Фрадак изстена, когато кокалчетата на ръката на неговия противник се забиха в слънчевия му сплит. С пъхтене изпусна камата, преди да се стовари на земята и да остане да лежи превит надве.

Изведнъж на уличката стана толкова тихо, че се чуваха ударите на крилата на някаква нощна птица. Двете групи, които все още бяха изправени враждебно една срещу друга, сега загледаха заедно чужденеца, който беше надвил най-силния от селото им. Изглежда, никой не можеше да проумее как така Фрадак можа да бъде победен с един-единствен удар.

При вида на стенещия гигант куражът на съучастниците му ги напусна. По лицата на другите рибари обаче не се четеше никакъв триумф. Вместо това боязливо се втренчиха в Мат, когото не можеха правилно да преценят.

Пилотът използва ситуацията на всеобщ шок, за да призове мъжете към разум.

— Вместо да се бием, би трябвало спокойно да говорим за съществуващите тук проблеми — предложи той на Рарок.

Вождът кимна.

— Маддракс има право — потвърди той. — Дължим му обяснение.

Докато повечето рибари се върнаха обратно в хижите си, съветът на селяните се събра в дома на Рарок. Само Фрадак остана със старейшините, които гледаха на него повече със състрадание, отколкото с яд.

Макар че великанът се беше съвзел след нападението на Маддракс, гледаше сломен в пода. Анака погали нежно сплъстените коси на похитителя си, но Фрадак със сърдито тръсване на глава се освободи от нежностите й. Тогава погледна Матю Дракс с кървясалите си очи, сякаш обвиняваше чужденеца за осуетяването на похищението.

Мат остави да рикошира изпълненият с омраза поглед, сърбайки подчертано спокойно супата си.

Берлит не се остави да я отклонят от намерението й да разпали пламъците под големия котел, за да притопли остатъка от рибената чорба. След като на всички присъстващи беше поднесена паница димяща супа, настана тишина. Рибарите погледнаха вожда си в очакване. Дали щеше да посвети чужденците във всичко?

— Малкото море е източникът на нашето богатство — обясни Рарок без много увъртания. — Хората, които живеят по бреговете му, никога не страдат от глад. Дори и през зимата, когато пробиваме дупки в леда, за да ловим риба. Това богатство дължим на Лемар, мрачния бог от недостъпните дълбини. За плячката, която подкарва към нашите харпуни, той изисква данък, който рибарите плащат от поколения наред. Преди Лемар прибирал кървавата дан произволно, въпреки това рибарите отново и отново излизали в езерото, защото ловът в околните планини е далеч по-опасен.

Мат почувства как по гърба му минават студени тръпки, когато му стана ясно, че под кървава дан се разбират рибари, които загиват по време на риболова. С оглед на големината, която някои риби имаха, нямаше нищо чудно, че тези неща непрекъснато са се случвали.

Или пък в езерото има едно-единствено същество, което хората почитат като божество? Преди Мат да се осведоми за това, Рарок продължи разказа си.

— По-рано Лемар причинявал много страдания. Бащата на моя баща, който е преживял тези времена, разказваше много тъжни истории. Понякога само в течение на няколко луни било унищожавано цяло село, докато рибарите от отсрещния бряг били пощадявани в продължение на много лета. Едва когато главните жреци от Урлок сключили мир с Лемар, станало по-добре за всички. Светите мъже постигнали, щото богът вече да не напада безразборно, ами да се задоволява с жертвите, които били избрани от висшите. Петдесет и две селища се намират около бреговете на малкото море, така че в течение на една година всяко село оплаква само по един мъртвец.

Мат не можеше да повярва на онова, което чу.

— Значи ли това, че вие храните този Лемар с хора, за да не напада лодките ви? — попита той невярващ.

— Лемар получава нашата дан — поправи го вождът сърдито. — Само когато получава жертва на всеки седем дни, малкото море е безопасно за нас. Всеки, който е избран от жреците за святото приношение, може в продължение на три луни да уреди наследството си и да се сбогува с любимите си хора. По такъв начин избраникът има достатъчно време да уреди жена си под закрилата на друг мъж, а избраницата може да намери грижовна майка за децата си. Така не е ли по-добре, отколкото човек да бъде грабнат от смъртта без предупреждение.

Мат не можеше повече да търпи венцехвалението на този нечовешки ритуал, при който всяка седмица беше жертван по един човек.

— Защо просто не убиете това животно с харпуните си? — избухна той. — Тогава никой от вас няма да е принуден да умира!

Лицето на Рарок се смръщи.

— Срещу един бог не можеш да се бориш — отговори той със звънлив глас. — Мислиш ли, че нашите предци не са опитвали? Мнозина добри мъже са дали живота си, но никой не е успял дори и да рани Лемар. Накрая са били принудени да разберат, че на един непобедим бог можеш единствено да му се покориш.

Фрадак през цялото време седеше мълчаливо в един ъгъл, но всеки път, когато се споменеше името Лемар, лицето му се изкривяваше от гняв. Накрая вече не можеше да сдържа мълчанието си.

— Винаги е имало мъже, които не са вярвали в безсмъртието на демона — намеси се той сърдито.

При това титулуване на бога им събралите се рибари изстенаха, сякаш Фрадак беше изрекъл богохулство. Въпреки това той продължи равнодушно:

— Не всички мъже, които са встъпили в борба срещу Лемар, са погубени от него! Някои са загинали от ръката на приятели и роднини, които са се опасявали, че в противен случай демонът ще поиска да им отмъсти. Точно както вярващите преследват всички избрани, които не искат да умрат. Който не отиде доброволно с жреците, насила го замъкват в манастира в Урлок.

— Никой не може да се ползва от плодовете на нашата вяра и после да нехае за жертвите, които Лемар изисква — отвърна пламенно Рарок, макар че това се отнасяше и за живота на дъщеря му.

— Злите езици твърдят, че човек можело да си откупи благоволението на жреците — отговори му Фрадак язвително. — Ако през миналото лято беше подарил повече за новата сграда на манастира, може би Анака нямаше да умре.

Лицето на Рарок пламна като тъмночервена маска, а треперещите му ръце се свиха в юмруци. За известно време изглеждаше, като че ли иска да се нахвърли срещу Фрадак, но после се задоволи само с това, да изръмжи силно:

— Твоите думи са богохулство, непрокопсан сине на тарак! Още една такава безсрамна лъжа и висшите служители ще узнаят за това! На преподобния Золек вече му е известно, че държиш подстрекателни речи!

Фрадак пребледня при тези думи, въпреки това изръмжа:

— Не се страхувам от преподобните в Урлок!

Над помещението се възцари застрашително мълчание, докато Фрадак и вождът си хвърляха огнеметни погледи. Преди кавгата да се нагорещи, Аруула се намеси:

— Вместо да спорите, би трябвало да помислите за начин как да спасим живота на Анака!

— Няма такъв! — кипна Фрадак. — Трябваше да жертваме теб и Маддракс! На демона му е все едно кой му е подхвърлен за храна. Другоселците водят на жреците и чужденци — и добре правят.

— Глупости — прекъсна Рарок думите на великана. — Изборът на жреците е свещен ритуал, който не бива да се осквернява с измама. Дъщеря ми е избраница, която достойно се подготви за своя край. Смъртта й няма да бъде напразна, защото от нейната жертва извира нов живот. Повече нямаме какво да си кажем. Вървете всички по домовете си…

След това мъжете от селото станаха. Дори и Фрадак, изглежда, след известно колебание се подчини, само Маддракс не обърна внимание на решението на вожда.

— Само за един момент — помоли ги той, макар че по ужасените лица на присъстващите можеше да разбере, че върши светотатство. — Няма безсмъртно същество, също и този Лемар. С подходящо оръжие човек сигурно може да го убие. Видяхте летателния апарат, с който дойдох. Разполагам с още чудотворни неща. Заедно можем да се опитаме…

— Млъкни, Маддракс! — прекъсна го решително Рарок. — Говориш против нашия бог! Ако не беше гост в дома ми, заради това богохулство щях да те убия на място! Така че искам ти и Аруула на зазоряване да напуснете селото ни.

Въпреки резкия отказ Мат поиска да отговори, но Аруула предупредително го ощипа по хълбока. Рарок се обърна и изчезна в задната част на стаята, докато рибарите отидоха към вратата. Само Фрадак остана още за момент.

— Да се надяваме, че оръжията ти са по-добри от летателния апарат, с който падна от небето — иронизира го червенокосият и агресивно пристъпи към Мат. — Инак морският демон ще те погълне по-бързо от жертвоприношенията.

Анака му препречи пътя.

— Върви си — обърна се рязко към приятеля си. — За днес причини достатъчно беди.

Острите думи на Анака накараха гиганта да се отдръпне назад. За момент погледна тъжно любимата си, после мълчаливо се измъкна.

Мат гледаше със смесени чувства след него. Макар че Фрадак се държеше като грубиян, беше единственият в селото, който имаше достатъчно кураж да се изправи срещу съществуващия ред. Това импонираше на американеца, който с удоволствие искаше да помогне на рибарите, но против волята на местните хора едва ли би могъл да предприеме нещо.

Всякакъв по-нататъшен разговор с вожда беше безсмислен. Потънал в мрачно настроение, Рарок седеше на кухненската маса, на която пред него имаше кана упойваща напитка от ферментирали горски плодове. От време на време доливаше чашата си, която непрекъснато изпразваше на големи глътки.

Обезсърчени, Мат и Аруула се оттеглиха в стаята си. Може би на следващия ден щеше да се появи по-добра възможност за разговор с Рарок.

През тази нощ Мат не успя истински да заспи. Непрекъснато се въртеше в леглото, докато си блъскаше главата как да помогне на Анака. Скоро мислите му започнаха да се въртят в кръг. Защото едно нещо не можеше да отмине: Колкото и варварски да изглеждаше жертвеният култ на рибарите, той представляваше вярата, на която тези хора бяха последователи. Какво право имаше да се намесва в работите им, щом дори самата Анака по свой почин се подчинява на призива на жреците? Накрая Мат се примири с факта, че не може да промени обичаите на това място и че трябва да остави рибарите сами да определят съдбата си.

С тази мисъл се унесе в лека дрямка, от която след два-три часа го събуди ясен звън. Първоначално си помисли, че мелодичното пеене е просто част от обърканите му сънища. Но тогава забеляза, че шумът се приближава към къщата на Рарок.

Мат отвори любопитно капаците на прозорците и съгледа малка процесия, която минаваше с отмерени крачки по уличките на селото. Петимата плешиви мъже бяха загърнати в червени одежди, които се спускаха до стъпалата им. Водачът им беше с кокалеста фигура, слабото му лице му придаваше прилика с някаква граблива птица. В мършавите си пръсти носеше изкусно усукана метална тръба, която бегло напомняше музикален триъгълник. На равни интервали удряше с чукче по инструмента, който издаваше звънлив тон, който отекваше в цялото село.

— Това трябва да са жреците от Урлок — прошепна до Мат Аруула.

Матю Дракс кимна. Докато трескаво обличаше бойната си униформа, наблюдаваше как процесията мина покрай набучената вълча глава и се спря пред къщната врата. Жрецът с птичата физиономия удари бързо три пъти инструмента, сякаш имаше намерение да възвести пристигането си и на глухите в селото. След като пронизителният звън заглъхна, извика с висок глас:

— Преподобните от Урлок пристигнаха, за да вземат избраницата Анака!

Думите му едва бяха отзвучали, когато външната врата се отвори. Първо излезе Рарок с жена си. Следваше ги Анака, която носеше най-красивата си рокля. Празнична одежда от син плат с втъкани златни нишки.

— Поздравявам ви, преподобни Мокас — Анака посрещна жреца с твърд глас. — Искам да ви последвам, за да накарам нашия бог Лемар да бъде по-милостив, та малкото море да храни и занапред народа ни!

Докато говореше, младата жена изглеждаше много спокойна, в същото време майка й неудържимо плачеше.

Жреците приеха мълчаливо Анака при себе си и се върнаха по същия път, по който бяха дошли. Хората, които навсякъде излизаха от домовете си, се покланяха на процесията, която минаваше покрай тях. В някои лица се четеше състрадание към Анака, други рибари си бяха придали тържествен вид, сякаш младата жена я очакваше най-великият ден в живота й.

Докато жреците минаваха покрай народа, Мокас вдигна украсеното с пъстри ленти чукче и поде отново познатия такт. Съпътствана от жужащия звън на странния инструмент, процесията изчезна в посока към брега, където чакаше боядисана в червено лодка с черни платна. Без съмнение — корабът на смъртта, с който отвеждаха избраниците от селата им.

След като Аруула и Мат се облякоха, взеха нещата си и отидоха в кухнята. Там завариха своите домакини, които се връщаха сломени вкъщи.

— Моля, подкрепете се, преди отново да тръгнете на път — помоли ги Рарок, сякаш съжаляваше за суровите думи, казани миналата нощ.

Макар че Мат не усещаше никакъв глад, седна на масата. Щеше да е неучтиво да отклони молбата на Рарок. Малко след това съжали за решението си, защото му беше тежко да преглътне и залък пред лицето на тихо ридаещата Берлит.

Рарок се откъсна от тягостната атмосфера, като набързо се сбогува и отиде при лодката си. На Мат отначало му се стори доста коравосърдечно, че вождът излиза на риболов тъкмо този ден. Но вероятно като човек с практична нагласа просто е избягал в обичайната си всекидневна дейност, за да запази самообладание.

Веднага щом Рарок напусна дома си, Аруула се зае с плачещата майка. Утешавайки я, прегърна Берлит, ала какви ли думи за утеха можеше да каже при тази ситуация?

Варварката погледна безпомощно към Матю.

В този момент командирът по-скоро би предпочел да се изправи срещу орда агресивни тараци, отколкото да понася ужасното чувство за безпомощност. Но да избяга в този момент, би било признак на малодушие.

Отчаян, отмести настрана пълните с хляб и риба дървени чинии, докато се мъчеше да намери подходящи думи.

Тъкмо понечи да започне с една фраза за вярата и надеждата, когато външната врата се отвори със силен шум. Преди Мат да разбере как стана това, в къщата нахлуха орда рибари, размахващи харпуни. Матю инстинктивно посегна към хълбока си, но преди да успее да измъкне „Беретата“ си от джоба, той и Аруула бяха заобиколени от лъскави стоманени остриета.

— Без резки движения — предупреди Фрадак, — или спътницата ти ще умре. — Крайчетата на сплетените му кичури потрепваха, когато се изправи със стиснати юмруци пред Мат. Мъжете до него бяха от най-тесния му приятелски кръг, личеше по еднаквата им фризура.

— Напуснете веднага къщата и не досаждайте на гостите ми! — възмути се Берлит от младите рибари. Макар че заради загубата на дъщеря си гласът й беше изнемощял, ги заплаши: — Ако Рарок разбере за твоето кощунство, ще те накаже!

— Когато вождът се върне, ние отдавна ще сме си отишли — игнорира протеста й Фрадак. — Ще отидем на мястото на жертвоприношението. Ако езерният демон наистина се появи, надутият чужденец ще го убие, както обеща снощи. Или междувременно куражът ти те е напуснал, Маддракс?

— В никакъв случай — отвърна Мат невъзмутимо, а с поглед встрани към Аруула допълни: — А и не ми е нужно със силата на оръжието да се домогвам до нечия помощ.

Двуострите върхове на два харпуна бяха толкова близко до гърлото на Аруула, че вече не можеше да си поеме дълбоко въздух, без да се изложи на опасност да й разкъсат кожата. Варварката гледаше гневно противниците си, докато вътрешно съжаляваше, че е оставила меча си при багажа.

— Изборът е твой — изръмжа Фрадак с фанатичен блясък в очите. — Или ще се бориш срещу Лемар, или вашите глави ще кацнат на харпуните точно като тези на вълците. В случай че загубиш битката с езерния демон, поне ще спасиш живота на спътницата си.

Пред лицето на смазващото превъзходство в силите, на Мат не му оставаше нищо друго, освен да се съгласи. Би трябвало да стреля по-бързо и от светкавица, за да обезвреди рибарите, преди да пронижат Аруула с харпуните си. Освен това самият той се интересуваше какво се върши в манастира на Урлок.

— Добре — съгласи се той. — Ще се опитам да ви помогна. Но затова ми е необходима пълна свобода на движение. И трябва да ми разкажете всичко каквото знаете за Лемар.

В продължение на няколко секунди Фрадак гледаше втренчено човека срещу себе си, сякаш искаше да го прониже с пламналите си очи, но Мат без усилие издържа на погледа му. Накрая великанът кимна. След едно щракване с пръсти рибарите наведоха харпуните.

— Ако се опитате да бягате, ще съжалявате — предупреди Фрадак, преди в израза на лицето му да се прокрадне лека сянка на безпомощност. — Познаваме демона само от разказите на нашите бащи. Никой от нас не го е виждал. От дълго време се явява само на жреците.

Мат гледаше объркано ту един, ту друг рибар.

— А тогава откъде знаете, че това чудовище още съществува? — изрече невярващо. — Може би вече от цяла вечност жертвате напълно безсмислено братята и сестрите си.

Фрадак само поклати тъжно глава.

— Лемар е още там — обясни той мрачно. — Демоните са безсмъртни.

Поради неблагоприятния вятър пътуването до манастира продължи до късния следобед. Продължителното време в компанията на мълчаливите жреци късаше така нервите на Анака, че се зарадва, когато накрая видя кулите на Урлок.

Манастирът се намираше в един защитен залив, с който се свързваше нисък нос, удължен от пясъчни насипи. В средата на този изкуствено създаден полуостров имаше голямо, кухо отвътре метално образувание, което в отворената си долна част се опираше на няколко дървени ствола. Анака знаеше от разказите на баща си, че този крушовиден инструмент се използва за примамване на Лемар.

Недалеч от него на брега имаше сал. Състоеше се от шест свързани един с друг дървени трупи, покрити с метална плоча. Върху нея беше издигнато нещо като мачта, на която обаче липсваше платното.

На Анака не й беше нужна кой знае каква фантазия, за да си представи, че този сал е предназначен за нея. Въпреки топлото лятно слънце младата жена усети ледени тръпки, като че ли я беше докоснало диханието на смъртта. Сякаш имаше необходимост да се види мястото на култа, за да й се покажат последиците от ритуала.

Както всички рибари на малкото море, така и Анака беше прекарала детството си в страх, че може да бъде избрана за жертва на Лемар. Когато накрая получи съобщението, че е новата избраница на селото, прие съдбата си сравнително подготвена. Може би причината беше шокът от предстоящата смърт, но остана много по-спокойна от мнозина приятели и роднини. Особено Фрадак не искаше да се примири със съдбата й, но тя непрекъснато апелираше към него да уважава решението на жреците.

Сега, когато видя сала, за пръв път съжали, че не избяга с Фрадак на север. Но колкото и да желаеше да се върне в обятията му, за път назад беше твърде късно. Макар че можеше да плува добре, бягството беше безнадеждно, защото в манастира вече бяха забелязали пристигането й.

Докато Мокас прибираше платното, на брега се стекоха други облечени в червени одежди жреци, за да я приемат. Когато дъното на лодката заора в мекото пясъчно дъно, веднага скочиха неколцина послушници, за да помогнат на Анака да излезе и да я заведат при върховния жрец.

Золек, най-главният между вярващите в Лемар, беше нисък, но добре охранен мъж, който напразно се опитваше да си придаде смутена физиономия. Когато Анака се приближи, дебелите му устни се разтвориха в нещо като усмивка.

— Колко жалко, че такова красиво момиче трябва да умре толкова рано — каза той, придавайки си лицемерно-съчувствен вид. — Но бог Лемар изисква жертви от всички нас, за да можем и занапред да продължаваме да живеем в неговия земен рай. С удоволствие бих поканил избраницата в манастира, за да й разясня подробностите около святото й дело, но за съжаление денят е вече доста напреднал, така че трябва да започнем незабавно церемонията.

Анака кимна на преподобния с разкривеното лице. Междувременно имаше нужда от всичките си сили, за да запази самообладание. Когато Золек се обърна и посегна към няколко грозда, които му бяха сервирани върху сребърен поднос, Мокас хвана ръката на избраницата. Заведе я в една палатка, построена малко по-назад.

— Тук можеш да се измиеш, за да посрещнеш нашия бог в безупречна чистота — обясни жрецът. — Роклята можеш да я дадеш на някого от послушниците, вместо нея той ще ти връчи жертвено облекло.

— Това е булчинската рокля на майка ми — заговори Анака объркана и със запъване. — Какво ще стане с нея?

— Ще бъде включена в инвентара на манастира — каза Мокас, — какъвто е обичаят.

Без по-нататъшни обяснения затвори входното чергило на високата колкото човешки ръст кръгла палатка. Анака съблече роклята си и се изми в приготвения за целта леген. Тъкмо се бършеше с ленена кърпа, когато в палатката влезе момче в червени одежди. За момент Анака се засрами поради голотата си, но послушникът я гледаше без особен интерес. Вероятно в тази палатка вече беше виждал безброй голи хора.

— Това е жертвената ти одежда — обясни момчето, подавайки на Анака някакво късо, бяло парче плат. — Твоята рокля ще поставя в раклата със скъпите платове.

Анака не обърна внимание на последната му забележка, защото гледаше слисано късите, бели гащички, които й беше дало момчето.

— Сигурен ли си, че това не е предназначено за мъж? — осведоми се тя от послушника.

Момчето само повдигна рамене, преди да отговори:

— Това е одеждата, която ми даде преподобният. Волята му се направлява от Лемар!

Без по-нататъшни обяснения той взе синята копринена рокля и отново изчезна. На Анака не й остана нищо друго, освен да навлече на краката си късия плат, та поне, доколкото е възможно, да покрие корема си. Дългите си сплъстени коси надипли грижливо върху голите си гърди. Въпреки това се чувстваше разголена и беззащитна.

Когато излезе пред палатката, луната вече беше изгряла на ясното вечерно небе, а слънцето избяга от нощния си преследвач и се скри зад хоризонта. Анака зъзнеше не само заради настъпващия вечерен хлад.

— Времето за жертвения ритуал настъпи — посрещна я Мокас, който държеше в ръцете си делва с боя и няколко пера. — Приеми тези свещени знаци, за да отидеш без страх на смърт.

Докато избраницата да се усети, жрецът натопи връхчетата на перата в боята и нарисува религиозни символи върху гърба и бедрата й. Анака почувства как се изпълва с нови сили. Не знаеше дали знаците наистина притежават силата да облекчат следващите й стъпки, или помагат само защото твърдо вярва в това. Всъщност беше й все едно. Главното беше да остави зад себе си възможно най-достойно малкото си останало за живот време.

С отмерена крачка следваше Мокас, който я отведе обратно на брега.

При вида на голите й гърди устните на някои лица се изкривиха в похотлива усмивка, но повечето изглеждаха странно отнесени, сякаш духът им се намираше в някакъв друг свят.

Първожрецът хвана Анака за ръка, за да я заведе до мястото на жертвоприношението, в това време жреците се подредиха зад тях в редица по двама.

Докато процесията минаваше по протежение на носа, Мокас отново удряше своя метален инструмент, който сега издаваше мрачен, направо заплашителен тон. Когато стигнаха до сала, внезапно подухна лек бриз. Макар че не се виждаше никакъв облак, който да закрива слънцето или луната, небето като че ли внезапно се смрачи, сякаш се приближаваше нещо тъмно, поглъщащо тъмнината, на което трябваше да се поклонят дори звездите.

Въпреки свещените знаци по тялото си Анака внезапно почувства как страхът парализира крайниците й. Следващите я жреци бяха принудени насила да я подбутват в последните й крачки до края на носа, докато застане непосредствено пред жертвения сал.

Мокас хвърли съчувствен поглед към разтрепераното момиче.

— Ела с мен — помоли я той, подхващайки я нежно за ръката. — Колкото по-малко се съпротивяваш, толкова по-бързо ще свърши всичко.

Заведе я до мачтата на сала. Без да се противи, Анака се остави да я завържат за нея. Когато Мокас извади от широката си одежда кърпа за запушване на устата, Анака се отдръпна ужасена.

— Не е необходимо — увери го тя. — Няма да викам.

— Напротив, ще викаш — възрази жрецът тъжно. — Силно, колкото ти глас държи. Повярвай ми, трябва да го направим. Мнозина от нас не могат да понасят виковете за помощ на избраниците.

Паниката обзе Анака като диво животно. Докато Мокас пъхаше кърпата в устата й, тя отчаяно дърпаше връзките, но за бягство вече беше твърде късно.

Жреците се събраха в полукръг около своя първосвещеник, който искаше да започне ритуала.

Золек скръсти ръце пред гърдите си и запя с ръмжащ глас, който отекна силно над прострялата се пред него водна шир. Като по някаква невидима команда и останалите жреци се присъединиха към мрачното пеене, което се понесе над езерото като примамващ зов. Звучеше като ужасяващ призив, който приканваше Злото да приеме своята човешка жертва.

Съпътствани от монотонния напев, четирима жреци вдигнаха един дълъг дървен ствол и го забиха в тялото на железния купол, след което прокънтя глух звук, който се разнесе над гладката повърхност на езерото като тътнеж на буря. Този звук служеше като предупреждение за рибарите в езерото, но и като знак за Лемар, че жертвата му е готова.

Докато жреците удряха в равномерен такт металния купол, Мокас даде знак на трима послушници. Веднага момчетата се напънаха на сала и със задъхване го изблъскаха в спокойната вода.

Дървените трупи току-що бяха обгърнати от водата, мрачният хорал на жреците продължи да се усилва. С всеки плисък на вълна, който отнасяше Анака в откритите води, шибащият ритъм ставаше все по-силен и по-настойчив, сякаш композицията от мелодията и звука на купола трябваше да събуди бога, който спеше долу в езерото.

Внезапно Золек вдигна ръце към небето и извика:

— Ела при нас, велики боже Лемар! Приеми жертвата на покорните си служители, за да можем и занапред да се наслаждаваме на твоите богати дарове!

Заобиколилите го жреци започнаха да извиват напред-назад горната част на телата си, докато хоралът им се извиси в екстаз. Надвикваше ги единствено техният първожрец, който крещеше към небето все нови и нови заклинания, за да призове мрачния бог.

Анака не можеше да види странния ритуал, който се разиграваше на брега. В дива паника дърпаше връзките, докато се озърташе в езерото за мрачния бог, на когото трябваше да бъде принесена в жертва.

Отначало не можеше да се открие нищо, но когато вече започна да храни надежда, че ще бъде пощадена от лакомията на демона, съзря под водната повърхност да се стрелва някаква тъмна сянка. Отначало си помисли, че превъзбудените й сетива са й изиграли номер, но след това феноменът многократно се повтори и Анака разбра, че нещо кръжи там в дълбините.

Нещо, което чакаше салът да я отнесе още по-нататък.

Нямаше съмнение — там дебнеше Лемар!

— По дяволите — закъсняхме — изруга Фрадак с цяло гърло, когато видя как неколцина жреци изтласкват жертвения сал в езерото.

Матю пристъпи до рибаря. За момент го прикова видът на огромната църковна камбана, която жреците биеха в края на носа. Вероятно произхождаше от развалините на някаква голяма църква, която е била съборена след сблъсъка с кометата. Трябва да е била доста тежка работа да се пренесе до езерото, но сега не му беше времето да се възхищава на постиженията на жреците. Така че Мат се откъсна от останката от своето минало и изръмжа:

— Изгубихме толкова много време, защото последната част от пътя си изминахме пеш!

— Знам това! — отвърна ядосано Фрадак, защото предложението да се промъкнат откъм сушата беше негово. — Но ако бяхме плавали направо към залива, жреците щяха рано да ни забележат и вероятно щяха да убият Анака. Такива неща вече са се случвали.

Матю кимна. Знаеше, че Фрадак го е направил само от загриженост за приятелката си. В края на краищата никой от рибарите не очакваше, че жреците ще извършат церемонията толкова набързо.

Сега от неблагоприятната ситуация трябваше да извлекат възможно най-доброто.

Командирът се обърна замислено към Аруула, която седеше до него. Варварката наведе глава между коленете си и изглеждаше, че напрегнато мисли за нещо. Маддракс знаеше, че това е предпочитаната й поза, при която с телепатичните си сетива подслушваше обкръжението си.

— Можеш ли да откриеш нещо подозрително? — попита я.

Аруула поклати глава.

— Долавям само страха на Анака и екстаза на някои жреци.

При тези думи Фрадак скочи гневно.

— Веднага трябва да я извадим от водата! — настоя той кипнал. — И ако жреците ни се изпречат на пътя, ще видят звезди по пладне.

— Разбрано — съгласи се Мат, защото жреците не изглеждаха подготвени за някакво нападение. — Но когато сме във водата, трябва да бъдем внимателни. Това, че Аруула не долавя нищо необичайно, не значи, че там няма нищо.

Фрадак изчака нетърпеливо немощно формулираното обяснение на Мат, после побягна мълчаливо надолу към брега, направо към носа. Приятелите му го последваха безмълвно, та жреците да не забележат преждевременно атаката им.

На Мат и Аруула не им остана нищо друго, освен колкото е възможно по-бързо да ги последват.

Жреците дотолкова се бяха концентрирали в ужасяващия си ритуал, че забелязаха нападащите ги размирници едва когато бяха посред тях. Дори Золек гледаше като замръзнал вдигнатите харпуни, докато заклинанията, които напираха от устните му, заглъхнаха в някакъв жаловит звук.

След като преодоля първия шок, опомни се за водещата си позиция на главен жрец. Погледна гневно Фрадак, който заповяда на хората си да държат в шах невъоръжените жреци.

— За това светотатство ще отидеш на дъното на езерото — крещеше гневно Золек. — Там Лемар ще те накаже с мъчителна смърт.

— Може и така да бъде — изфуча Фрадак, насочвайки върха на харпуна си към първожреца. — Но при всички случаи ти ще умреш преди мен!

— Стой — намеси се Мат. — Ако убива този невъоръжен мъж, ти не се държи по-добре от онези, които презира!

— Все ми е едно — опъна се гигантът, макар че яростта му лека-полека премина.

— На мен не все едно — отвърна му Мат, — а ти все още ли иска върна Анака или не?

Без да отклонява харпуна си и на косъм от целта, Фрадак погледна към сала, който се носеше навътре в езрото. При мисълта за онова, което може би дебнеше Анака, клепачите му заиграха.

— Аз мога сам да я доведа оттам — обясни той с каменна физономия, която беше в непосредствено противоречие с треперещия му глас.

— Не — възрази Мат. — Трябва оставаш тук и държиш твои приятели под контрол. Аз отплува до Анака, освободя от връзки и върна се с нея.

Фрадак не беше съгласен с него, но не му противоречи. Просто замълча. Вероятно защото не желаеше да пропилява ценно време в безсмислени спорове, а може би и затова, че се боеше от онова, което навярно дебнеше в езерото. Във всеки случай се погрижи с енергични команди жреците да седнат в гъст кръг на земята и да преустановят всяка съпротива. Дори Золек не дръзваше повече да бълва проклятия срещу гиганта.

Маддракс междувременно се освободи от бойните си ботуши. Преди да стъпи във водата с босите си крака, Аруула го задържа за ръката.

— Бъди предпазлив — предупреди го варварката. — Тук има твърде много хора, за да мога да подслушам нещо, но въпреки това долавям, че там има нещо.

— Не се безпокой — успокои я Мат, преди набързо да я целуне по устните. Тогава грабна оръжието си. С обиграни движения зареди „Беретата“ и я стисна между зъбите си.

Така екипиран, изтича в езерото. Още след няколко крачки дъното изчезна под краката му, така че трябваше да се потопи в талазите.

С мощни удари на ръцете заплува към жертвения сал, на който Анака все по-яростно се дърпаше. Вместо да обръща внимание на буйните събития на брега, тя беше вперила уплашен поглед в езерото, сякаш виждаше там нещо ужасно, което оставаше скрито за Мат.

Той предполагаше, че в паниката си Анака не е забелязала приближаващото се спасение. Така че заплува още по-енергично, за да бъде по-скоро при нея.

Пилотът не можеше да подозира, че момичето дърпа така отчаяно връзките си, защото сянката около сала ставаше все по-голяма. И колкото по-ясно се очертаваше съществото, което кръжеше под водната повърхност, толкова по-голям ставаше и страхът на Анака. Защото това нещо, което всеки момент можеше да изскочи горе при нея, беше по-ужасно от всичко, което си бе представяла и в най-лошите си кошмари.

Когато си помисли, че страховете й нямаше накъде повече да нарастват, мрачният бог се появи ненадейно между вълните. За момент изглеждаше, сякаш движенията на съществото замръзнаха, така Анака успя да види ясно как люспестото тяло се издигна сред фонтан от вода и докосна сала с предната си половина.

Беше чудовище, черепът — голям колкото палатка, издължената муцуна — като на ужасно голям крокодил.

Въпреки натъпканата в устата й кърпа Анака изкрещя ужасена, когато металната плоча под краката й подозрително се наклони и тя се втренчи направо в широко раззинатата, натъпкана с дълги хищни зъби паст на гадината.

Леденостудените очи на урода я фиксираха, докато пръхтящите ноздри подушваха миризмата й. За момент Анака усети дъх на гнило, който напираше от дългата муцуна, после страховитата паст се затвори и демонът отново изчезна в дълбините.

Мат тъкмо беше преполовил разстоянието до сала, когато дрезгавият писък на момичето го накара да замръзне. След части от секундата чудовището изскочи от дълбините.

По дяволите, Мат щеше да закъснее! От тази си позиция не можеше да даде точен изстрел, без да застраши живота на Анака. Освен това се съмняваше дали въобще това животно можеше да бъде убито с калибър като този на „Беретата“.

През последните месеци Матю беше виждал различни мутации. Никоя от тях не можеше да се сравни с вида на гигантското влечуго, над чиято глава се подаваше роговидна издутина, която му придаваше известна прилика с праисторическите динозаври. Изпъкналите, закръглени черни очи излъчваха първична кръвожадност.

Матю вече си мислеше, че звярът ще погълне Анака с едно отваряне на пастта си, когато мутиралият гигантски крокодил отново се потопи. Очевидно първо я беше подушил — за да вземе жертвата си при повторното изплуване.

Мат плуваше кроул с мощни удари. Отхвърли настрана мисълта какво може да предприеме срещу звяра, в случай че куршумите не свършат работа. Като войник беше научен да не се отказва преждевременно и да използва и най-малкия шанс. Дори и това да граничеше със самоубийство…

Отново от водата бликна висок фонтан — твърде рано. Мат беше на повече от десет метра от малкия сал, на който Анака се гърчеше от страх и отчаяно мяташе глава натам-насам. Звярът с тътен изплува от водата, хвърли се напред и щракна с чудовищната си челюст. Големите колкото човешка ръка хищни зъби се впиха с пращене в мачтата, на която беше прикована Анака, и пропуснаха на косъм вързаните й нагоре ръце.

Мощният тласък откъсна стълба от крепежа му. Анака светкавично се метна настрана — и щракналите подир това зъби я пропуснаха отново.

Тогава пристигна Мат.

Тъкмо чудовището искаше още веднъж да посегне, когато внезапно съзря и втори човек, който изскочи до него от водата и се подпря на свързаните един с друг трупи.

Гигантският крокодил беше объркан. Дали ставаше въпрос за някаква втора жертва, или за противник, който оспорва плячката му? Влечугото внезапно обърна гневно черепа си и се приготви за крайно неравна борба.

Мат почувства как косата му се изправя, когато от пастта на чудовището го лъхна смрадливият дъх. „Махай се оттук!“ — крещеше всичко в него.

Но вместо да се отблъсне назад, за да избегне обхвата на хищните зъби, Мат здраво се вкопчи с лявата ръка за сала, докато с дясната хвана „Беретата“, която държеше между зъбите си. За части от секундата се прицели и натисна спусъка.

Куршумът улучи чудовището в устата — едно от малкото непокрити с броня места, което трябваше да е ранимо. Мощната струя кръв, която бликна от пастта, потвърди попадението. Гигантският гущер се дръпна назад, изправи се.

Мат трескаво се прицели в лявото око на гадината. Но преди да успее отново да натисне спусъка, тя с рев се преобърна настрана и се гмурна във водата.

Светкавично се изправи и се покатери на сала, защото се опасяваше, че звярът ще докопа краката му под водата.

Заблуждаваше се. „Демонът“ беше се опарил достатъчно. Вече на разстояние хвърлей копие Лемар още веднъж изплува и нададе болезнен рев, преди окончателно да изчезне в дълбините. Само кървавата диря, която остана по повърхността на водата, свидетелстваше за поражението на мрачния бог.

От брега достигнаха радостни викове, но командирът беше недоверчив. Едва след няколко минути, през които напрегнато се прицелваше в дълбините, беше сигурен, че чудовището наистина е избягало. Но беше наясно, че Лемар е само прогонен, далеч не и победен…

Фрадак и хората му ревяха от въодушевление, когато Мат се върна на брега с Анака. За пръв път откакто свят светува някой беше оцелял след срещата си с Лемар — и на всичко отгоре го беше накарал да избяга!

След като Фрадак щастливо обгърна в обятията си своята приятелка, пристъпи към нейния спасител и въодушевено го потупа по рамото.

— Не съм те оценил правилно, Маддракс — призна гигантът. — Без теб сигурно никога вече нямаше да видя Анака. Благодаря ти… приятелю!

Матю осъзнаваше честта, която му оказва Фрадак, но се отказа от по-нататъшни похвали чрез потупвания по рамото, преди великанът да му счупи гръбнака.

— Лемар ще се възстанови след поражението си — охлади той ентусиазма на рибарите. — Тогава ще нападне отново.

— Много правилно! — намеси се Золек, който във всеобщата бъркотия незабелязано се беше приближил до тях. — Лемар няма да остави вашето богохулство ненаказано. Ще има нужда от многократно повече жертви, за да бъде омилостивен.

— Глупости! — кипна Матю. — Вашият така наречен бог не е нищо повече от едно животно, което може да кърви и да чувства болка! И може да бъде победен!

— Ти се осмеляваш…! — говореше със задъхване ужасеният Золек. — Думите ти са богохулство!

Преди първожрецът да начене по-нататъшните си словоизлияния, беше издърпан от Мокас, който се опасяваше за живота на преподобния. Фрадак наблюдаваше доволен как жреците избягват презрителните му погледи, преди да се изсмее:

— Не обръщай внимание на жреците, Маддракс. Щом се разчуе за нашата победа, никой вече няма да ги слуша.

— Не бързай да се радваш — охлади Мат надеждите на великана. — Ако Лемар почувства глад, отново ще нападне рибарски лодки. Най-късно тогава настроенията ще се обърнат срещу нас.

— Ами трябва да убием гадината, преди да направи поразии — настоя Фрадак с акцент на дълбоко убеждение. — С твоята гърмяща ръка Лемар няма да е опасен за нас.

На Мат му се искаше да е така уверен, както рибарите, които го величаеха. Но знаеше по-добре как стоят нещата. При изстрела си има късмета да улучи отворената паст на гигантския гущер. Куршумът едва ли би пробил бронята.

Погледна замислено към Аруула, на чието лице прочете собствените си мисли: Твърде много беше навлязъл в цялата тази работа, за да изостави рибарите на самите себе си. Би трябвало да им помогне, независимо дали разчита на добри шансове или не.

— Да вървим! — откъсна го от мислите му Фрадак. — Знам едно село, в което мнозина рибари са против ритуалите на преподобните. Там ще ни подкрепят в преследването на Лемар.

И така, отправиха се към лодките на рибарите. Пътьом Мат размишляваше как може да се организира ловът на покритото с броня влечуго. Благодарение на военното си обучение беше свикнал да нахвърля тактически планове, но тук трябваше да се обсъдят много фактори, които се изплъзваха от знанията му. Дори и само по тази причина трябваше да привлече на своя страна Фрадак и другите рибари.

Докато плуваха до езерния бряг, за да затруднят едно евентуално нападение от страна на Лемар, Мат изложи предложенията си на пасажерите. На първо време трябваше да се разпратят куриери, за да се предупредят другите села никой да не излиза в езерото. После трябваше да се намерят доброволци, готови да вземат участие в лова на мнимия бог.

— Бихме могли да примамим Лемар с железния купол на преподобните — предложи Ослонг.

Мат кимна одобрително на набития момък със сламенорусите, сплъстени къдрици.

— Това е добра идея — похвали го. — Но трябва да имаме предвид, че след поражението си гадината е станала недоверчива и няма да реагира на камбанния звън.

Когато стигнаха до приятелското село, нощта вече беше настъпила и повечето хижи бяха тъмни. Но след като Фрадак похлопа на няколко врати, новината за поражението на Лемар се разпространи със скоростта на вятъра. От всички къщи се стекоха хората, за да видят мъжа, който беше оцелял след срещата си с Лемар.

Ако Мат си е мислел, че всичките размирници могат да се познаят по сплетените им коси, видя се излъган. Изглежда, това беше личният стил на Фрадак, възприет само от приятелите му. Но и противниците на принасянето на жертви от това село, види се, бяха не по-малко решени да сложат край на кървавия ритуал. Трябваше само да им се предложи шанс да победят Лемар.

Не всички рибари поздравяваха Мат за постъпката му. Някои виждаха в негово лице вестител на смъртта, който им носи нещастие.

Бяха избрани първите пратеници, които трябваше да предупредят околните села никой да не излиза в езерото. Всяко селище, което беше предупредено, трябваше да изпрати по един свой човек, така че до зори трябваше да бъде информиран всеки рибар около малкото море.

В същото време, когато първите вестоносци изчезнаха с факлите си в мрака, се измъкнаха и онези мъже, които отказваха да приемат Матю. Вероятно искаха да информират преподобните от Урлок за плановете на бунтарите.

Матю ги пусна. И без това не можеше да попречи на жреците да узнаят местопребиваването му.

След като първоначалната възбуда отшумя, хората се оттеглиха по домовете си. Гостите също получиха подслон. По такъв начин след напрегнатия ден Матю можеше най-сетне да се отпусне на сламената постеля.

Сънят му дойде бързо, а заедно с него и сънищата. Мисловни картини на остри зъби и фучаща паст, покрити с люспеста броня тела и коварно святкащи очи, в които Мат вярваше, че е забелязал някаква отдалечена форма на разум.

Дали мрачният бог Лемар всъщност не беше само едно животно, както твърдеше пред рибарите? Какво пък, ако е развил разум като тараците, примитивен наистина, но като цяло способен на логическо мислене?

В съня черните очи на влечугото пронизваха Мат и сякаш му предаваха послание: „Ще те пипна, човече! Следващия път няма да ми избягаш…!“

Лемар беше бесен, защото устата го болеше.

Лемар беше гладен, защото плячката му избяга.

Но Лемар беше и объркан, защото за пръв път от безкрайно дълго време насам една от жертвите отново се съпротивяваше. Последният му лов за светлокожи беше толкова отдавна, че почти не можеше да си го спомни. По-рано нападаше сухоземните същества в кухите им дървени стволове, когато идваха, за да оспорват храната му с острите си копия. И когато за пръв път ги опита, мекото им месо толкова му се услади, че занапред се превърнаха в предпочитан лов. Докато накрая доброволно му се предаваха и вече не беше нужно да се напряга.

Ала сега светлокожите го бяха нападнали! За болката, която късаше вътрешностите му, Лемар искаше да си отмъсти. Искаше да разкъса и осакати мнозина от земните същества и с тях да засити глада си, за да забрави горчивия вкус на поражението.

С един удар на опашката си се изтласка от тинестото дъно на езерото и изплува на повърхността. Когато плуваше покрай светлините, присви клепачите си в тънки цепки, за да не бъде заслепен. С мощни движения на опашката си се отдалечи на известно разстояние от блестящото сферично образувание, което не беше нито плячка, нито противник, но винаги го изпълваше с неопределен страх. Защото беше чуждо, мястото му не беше тук.

Лемар се издигаше все по-нагоре, докато накрая разби водната повърхност в огромен фонтан и предизвика кръгова вълна. За известно време се носеше неподвижно като дънер на дърво и огледа околността за светли точки. Знаеше, че светлокожите могат да прогонват тъмнината със светлини. Използваха тази си способност, за да примамват нощем рибите, които пробождаха с копията си. Лемар усети в себе си да се надига чувство на доволство, когато си помисли, че тези оръжия не могат да му сторят нищо. Беше твърде могъщ за земните същества.

Както светкавично му дойде тази мисъл, така бързо го споходи и споменът, че неотдавна срещна светла кожа, която въпреки това го рани.

Лемар беснееше, но не намираше върху кого да излее яда си. Във водата никъде не се виждаха светлини. Дали светлокожите се страхуваха от гнева му и затова не дръзваха да излязат в езерото?

Лемар с рев се обърна в кръг, докато най-после откри в далечината бледото сияние на осветен ствол. С мощни махове на опашката си се стрелна непосредствено под водната повърхност.

Светлината на върха на дънера ставаше все по-голяма, докато накрая различи три тъмни сенки, които се движеха. Трима светлокожи!

Лемар ускори такта на движенията на опашката си и с все по-увеличаваща се скорост се носеше към дървения ствол. Малко преди да стигне до него, една от сенките се обърна към него. Очевидно го беше забелязала.

Но беше твърде късно. Земното същество нададе уплашен вик, тогава Лемар се блъсна в кухия дънер и го преобърна заедно с хората.

Чуваше как светлокожите пляскат във водата и с непохватно плуване се опитват да избягат. Ловко се потопи под дънера и докопа чифт крака, които пляскаха непосредствено над него.

С всмукващ шум зъбите се впиха дълбоко в мекото месо, преди Лемар да усили натиска на челюстта си и с бърза захапка да отдели костите. Приглушеният вик от болка, който стигна до него, му достави първична радост, докато в същото време вкусът на кръвта възбуди стомашните му сокове.

Но още не беше дошло времето за хранене!

Лемар остави без внимание откъснатите крайници и се обърна към следващата светла кожа. От откъснатите крака на първата му жертва се разнесе червена мъгла, която на моменти му пречеше да вижда, но отчаяните удари на втората жертва му показаха пътя.

Мълниеносно се изхвърли нагоре и изплува пред светлата кожа. Лемар се зарадва на ужаса, който се изписа по лицето на плувеца. Тогава нахлузи огромната си паст върху главата на земното същество и щракна с челюстта си.

Този път жертвата му не успя и да изкрещи. С потрепвания трупът потъна в дълбините.

Лемар сдъвка черепа между мощните си челюсти и същевременно се огледа за третата светла кожа. Мина известно време, докато я открие в мрака, защото беше избягала на гърба на преобърнатата лодка.

С два бързи удара на опашката си Лемар се хвърли като стрела към последната си жертва, която внезапно се изправи и запрати срещу него копие. Оръжието полетя като тъмна светкавица към Лемар. Улучи го точно между очите, отскочи от люспестата му броня и след двойно превъртане цопна във водата.

Лемар почувства как дръжката на копието докосна дясната му зеница и за момент болезнено го заслепи. С фучене се обърна и с мускулестата си опашка се засили да нанесе страховит удар.

Покритият с броня край на опашката изсвистя във въздуха, преди да мине през земното същество и дървения ствол. Дървото се прекърши с трясък в червения фонтан, после над езерото настъпи ледено безмълвие.

Дори останалият без крака зад него стенеше съвсем леко и преустанови плуването си „кучешката“. Преди да се потопи, Лемар щракна с пастта си към тялото, за да го завлече със себе си в дълбините.

Там щеше най-сетне да засити глада си.

Слънцето се беше вдигнало високо на небето, когато Мат и Аруула бяха събудени от силни викове. Когато отвори дървените капаци на прозорците, видя, че на пазарния площад се беше събрало голямо множество хора, които възбудено спореха. Фрадак стоеше сред неколцина жестикулиращи рибари, които гневно му крещяха, макар и да бяха с една глава по-ниски от него.

И без да разбира думите им, Мат знаеше, че става въпрос за него и за борбата срещу Лемар. Трескаво се облече.

Тъкмо метна върху себе си зеленото натовско яке, когато откъм пазарния площад достигна шум на битка. Нещо беше възпламенило взривоопасното настроение. Изпокаралите се рибари изведнъж се нахвърлиха едни на други с харпуни, тояги и ножове.

Когато Матю и Аруула се втурнаха навън през къщната врата, конфликтът все още приличаше на сбиване, но вече се чуваха и първите викове на пострадалите, които бяха получили прободни рани. Нямаше да мине много време, докато спорът прерасне в кървава касапница, още повече че привържениците на жреците бяха безнадеждно малцинство.

Матю трябваше незабавно да сложи край на безсмисленото насилие, инак привържениците на култа щяха да умрат под харпуните на безразсъдните приятели на Фрадак. Бързо освободи предпазителя на „Беретата“ и даде предупредителен изстрел над главите на беснеещото множество.

Оглушителният трясък накара противниците да замръзнат насред движенията си — очевидно всички вече бяха чули за опустошителното действие на гърмящата ръка.

— Престанете веднага! — извика високо Мат. — Всички вие имате един враг и той се намира там в езерото!

Енергично си проправи път през гъстото множество, което се отдръпна със страхопочитание. Аруула следваше спътника си с изваден меч. Като смъртна сянка, готова да убие всеки, който се приближеше прекалено много до него.

— Какво става тук? — осведоми се Мат, когато стигна до Фрадак.

Червенокосият, който си беше докарал лека драскотина на челото, го информира с пестеливи думи. Така Мат разбра, че жителите на много села са разделени на два лагера. Едни го смятали за освободител, който ще смъкне от тях игото на езерния демон, другите виждали в негово лице богохулник, който ще ги хвърли в беда. Вече имаше мълва, че една лодка не се е върнала от нощен риболов. Вероятно хората са били нападнати от Лемар — и естествено виняха за това Маддракс.

Най-лошите предчувствия на Мат се оправдаха. Опасяваше се, че може да се превърне в ябълка на раздора между двете партии.

— Борбата, която водите, е безсмислена — извика той и вдигна високо „Беретата“ в знак на своята власт. Ако искаше да остане жив през следващите дни, не биваше да показва никаква слабост. — След осуетеното жертвоприношение Лемар е ранен и поради това е по-опасен от преди — като всяко смъртноранено животно. Вече не могат да помогнат и жреците с техните молитви. Единственият ви шанс е в това всички заедно да изкараме от леговището гадината и окончателно да я унищожим!

Ропотът се усили, но до по-нататъшни сбивания не се стигна. Накрая тълпата се разотиде. Привържениците на жертвения култ се оттеглиха към края на селото. Някои тайно се прибраха по селата и хижите си, други се насочиха към манастира. Вероятно щяха да информират преподобните за станалите събития.

При тази мисъл Мат се огледа неловко. Кой знае дали вече някъде не дебне коварен убиец, който при първа възможност щеше да забие камата между ребрата му?

— Не се тревожи — успокои го Фрадак, когато видя недоверчивия му поглед. — Много мъже и жени от други села са готови да се присъединят към нашата кауза. Между тях ще подбера стражи, които в бъдеще да ни предпазят от подобни нападения.

— Аз не иска води война с твои хора — изръмжа унило Мат на езика на странстващите народи. — Трябва убием гущера, преди жреците успеят събира срещу нас армия.

— Тези страхливци никога няма да посмеят сами да се приближат до нас — махна с ръка Фрадак.

— Не съм съвсем сигурен в това — намеси се една мършава фигура, която неусетно беше застанала зад Мат и Аруула. — Золек трепери от гняв, защото вижда как властта му се изплъзва. В това му състояние от него може да се очаква всичко.

Макар че непознатият носеше сива наметка с качулка, Мат разпозна в него жреца, който беше откарал Анака с кораба на смъртниците. Преди Мокас да направи някакво подозрително движение, Аруула вдигна меча си. Спря лъскавото острие едва в последния момент, така че то натисна мекото месо под брадата. Беше достатъчно само едно леко движение на ръката на варварката, за да убие преподобния.

— Какво още търсиш тук? — изсъска гневно Аруула. — Мъжете, които беше надъхал, отдавна си отидоха.

В знак, че има мирни намерения, Мокас вдигна изящните си ръце. В лявата стискаше пергаментен свитък.

— Тук съм, защото искам да ви помогна — обясни той със спокоен глас.

— Защо пък трябва да ни подкрепя тъкмо някой от преподобните? — изфуча презрително Фрадак.

Мокас обърна подобното си на граблива птица лице към Анака въпреки острието под брадата си. Не издаваше и най-малка следа на страх, докато, гледайки дълбоко в очите на спътницата на Фрадак, отговори:

— Защото повече не мога да понасям виковете на жертвите — обясни той дрезгаво.

Анака кимна, защото вече бе чувала тези думи от устата му.

— Остави го — каза тя кротко на варварката, — той казва истината.

Мокас си пое дълбоко въздух, когато натискът под брадата му отслабна. Тогава продължи:

— Вярващите, които се покланят на Лемар, виждат единствено избраника от своето село, който изчезва през годината. Ала аз виждам при всяка луна по четири жертви, които биват поглъщани. И макар че натъпкваме в устата им кърпа, всяка нощ ги чувам в сънищата си да пищят, още откакто пристигнах в Урлок като послушник. Не мога и не искам да търпя повече това. Трябва най-сетне да се сложи край на това безумие, дори и борбата срещу Лемар да струва живота на всички ни! Възможно е лодката тази нощ наистина да е станала жертва на побеснялата гадина. Може би Лемар ще нападне още много хора, преди да успеем да го унищожим. Десет, двайсет, дори трийсет. И какво от това! През времето ми на преподобен в Урлок бяха убити десетократно повече. Всякак ще е по-добре от сегашното положение!

Още докато жрецът говореше, Аруула бавно отпусна меча към земята, без обаче да изостави готовността си при нужда да го вдигне отново.

— Какъв е този пергамент? — попита Матю. Беше склонен да повярва на жреца.

— Това е карта на малкото море — отговори Мокас, преди да разгъне трошливия пергамент с тънките си като пипала на паяк пръсти. — В езерото има едно място, където Лемар често се навърта. Може би там има убежище, може би този район е особено богат на риба, не знам. Ако наистина искате да откриете следите на звяра, трябва да опитате там.

Мат разгледа подробната карта. Докато жрецът маркира с костеливите си пръсти една точка, която не се намираше много далеч от залива на манастира, мислите на командира прескачаха.

Ако информацията на Мокас беше вярна, имаха истински шанс да убият гигантското влечуго.

И Фрадак, изглежда, го мъчеха същите мисли.

— С харпуните си не можем да пробием бронята на чудовището — напомни той.

— Затова трябва да създадем оръжие, което притежава по-голяма пробивна сила — обясни Мат. — Изпрати мъже в гората, които да отсекат дървета с твърда дървесина. Освен това ми е необходима сяра, селитра и дървени въглища!

Великанът замислено почеса сплъстените си къдри, преди да отговори:

— Дървените въглища не са проблем, в този район има много въглищари. Сяра мога да донеса до утре от една близка пещера. Но нямам представа какво е това „селитра“, а камо ли да знам откъде човек може да го вземе.

— Няма значение — успокои го Мат. — Остави празно корито в края на селото, в което жителите му да източват мехурите си.

Фрадак направи гнуслива физиономия.

— Каква полза има от това?

— От изсъхналата урина може да се получи селитра — обясни накратко Мат. Пощади гиганта от детайлите по производството. Фрадак не би го разбрал.

Когато бойните другари поискаха да се разделят, за да се заемат със задачите си, Мокас задържа Матю за рамото.

— Има ли още нещо, което мога да направя? — попита го, готов да помогне.

Мат кимна.

— Моли се Лемар да ни остави още няколко дни на спокойствие!

Ловът дойде добре на Лемар, защото по това време забрави за болките си. Но колкото по-дълго дремеше на дъното на езерото, толкова по-силно чувстваше отново тъпото хлопане в пастта си, което беше причинено от чуждото тяло, заровило се дълбоко сред месото и жилите.

Хлоп-хлоп-хлоп-хлоп…

Колкото и Лемар да се въргаляше в тинята и да хапеше камъни и останки от кости, не можеше да стигне до болното място, което го подлудяваше. Накрая мъките му ставаха толкова нетърпими, че изтласкваха всяко друго чувство и той се издигаше нагоре в неконтролирано въртеливо движение.

Хлоп-хлоп-хлоп-хлоп…

Лемар трябваше да предприеме нещо срещу болките! Трябваше да убива светлокожи — тогава щеше да му е по-добре. Вече цял ден оглеждаше водата, ала никъде не се откриваха кухи стволове. Какво беше станало със сухоземните създания? Та инак те кръстосваха всеки ден езерото!

Хлоп-хлоп-хлоп…

Тогава му хрумна за хранилката, на която сухоземните същества дълго време доброволно му предоставяха собствените си хора. Когато вземаше завързаните от дървените стволове, на брега винаги стояха още светлокожи и гледаха към него.

Хлоп-хлоп…

Да, на това място живееха много светлокожи! Само мисълта за мекото им вкусно месо караше болката в неговата паст да отзвучава.

Хлоп…

Лемар се засили като светкавица към повърхността, за да си поеме въздух. Тогава отново се потопи надолу към дъното и затърси пътя си към хранилката.

Но сега беше по-различно от обикновено.

Нямаше го онзи приглушен звук, който достигаше до него в дълбините, за да възвести веселото събитие. На повърхността нямаше ъгловата сянка, върху която го чакаше крехкото месо на жертвата.

Този път трябваше сам да отиде при светлокожите на сушата!

Най-сетне стигна до залива. С бързи удари Лемар заплува във все по-плитката вода, докато усети твърдата земя под тялото си. Веднага протегна късите си крака и заизтласква масивното си, покрито с люспи тяло нагоре, направо към голямата купчина камъни, в която живееха светлокожите.

Със самодоволна мудност Лемар се носеше внушително към убежището на жертвите си, които не подозираха нищо за предстоящата си гибел. Макар и да бе минала цяла вечност, откакто бе посещавал светлокожите на сушата, той си спомни, че каменните грамади имаха слабо място.

Лемар с ръмжене се бухна в големия отвор, който беше закрит само с тънко дърво. Настървено и с трясък стовари покрития с броня връх на опашката си върху бариерата, която с пращене се пречупи на две.

Лемар отново се обърна и с лапите си отхвърли парчетата настрана. Отделните части се разлетяха във въздуха като рибени кости.

Пред него се простираше голям, заграден с камъни площад, на който се бяха събрали много сухоземни създания. Лемар със задоволство установи, че множеството беше затворено като в капан между натрупаните един върху друг камъни. Само неколцина боядисани в червено побягнаха наляво в голямата каменна грамада, в която живееха като в пещера. Другите закрещяха от ужас, когато го видяха.

Лемар не разбираше какво крещят светлокожите на своя език, но виждаше как страхливо се отдръпват от него. Това му харесваше. Преди червените да успеят да избягат в голямата каменна грамада, Лемар им отряза пътя. Светкавично удари с дългата си опашка.

Телата на улучените се блъснаха с тъп удар едно в друго, когато ги замете настрана като досадни мухи. Болезнените им крясъци бяха заглушени единствено от шума на чупещите им се кости, когато се стоварваха безжизнени на земята.

Преди още останалите сухоземни същества да се опомнят от видяното, Лемар продължи да се промъква напред върху покритите си с люспи крака.

Като отмъстителен демон, за какъвто го смятаха, мина между струпалото се нагъсто множество посветени. Когато размаза телата им, те се разхвърчаха наоколо във въздуха като листа в есенен вятър. Кръвта обагри зидовете в червено.

Един от светлокожите се приземи непосредствено пред чудовището от езерото. Беше още жив, но изкривените му от страх писъци заглъхнаха рязко, когато Лемар постави своята завършваща с нокти лапа върху омацаната му с кръв глава и я натисна с цялата тежест на неколкотонното си тяло.

Лемар блъскаше около себе си и в беса си докопваше всичко, което се движеше, та веднага след всеки смъртен вик да потърси нова жертва. За съвсем кратко време площадът се покри с тела.

Хората се опитваха да бягат, но в паниката си си пречеха един на друг, така че Лемар продължаваше да събира богата плячка.

— Престани, боже Лемар! — иззвъня неочаквано откъм каменната грамада. — Ние сме твои покорни служители!

Лемар преустанови кръвожадната си лудост и любопитно се обърна. Чий ли беше този глас, който не трепереше от страх? Да не би да е на онзи, който го рани?

Не, не беше той. Лемар зърна един пълен мъж, който коленичи в праха, протегна ръце към небето и после му се поклони.

Жертва! Отново му предлагаха жертва!

Макар че под тежките му стъпки земята трепереше, когато се примъкваше напред, отначало дебелият го гледаше с възхищение, когато Лемар с фучене разтвори своята паст. В последния миг по лицето на коленичилия се разбра, че е направил грешка. Тогава двата реда зъби щракнаха.

Съпътстван от уплашения писък на оцелелите, с бърза захапка Лемар откъсна главата от тялото на дебелия.

Изпълнени със страх, малцината останали живи побягнаха. Но жаждата за мъст на гигантския гущер далеч не беше утолена. С пръхтене Лемар се втурна вътре в каменната грамада, в която светлокожите искаха да се скрият, яростно разтроши дървените прегради, които му запречваха пътя. Отново и отново във въздуха свистеше покритата му с броня опашка, челюстите му щракаха, докато накрая всичките стени бяха оцапани с кръвта на убитите.

Едва след като вече не се виждаше никакво сухоземно същество, Лемар се настани в купищата трески и части от човешки тела. Сега най-сетне можеше да се посвети на богатата плячка и да засити глада си.

От закуската насам Мат дълбаеше търпеливо едно кръгло парче дърво, докато то прилегна точно в отвора на проста чаша. След това проби с войнишкия си нож дупка в плочката, през която прокара фитил за свещ, която беше напоил предварително с течен разтвор от черен барут.

Закрепи твърдата нишка с възел, за да не се изхлузва. След майсторенето се зае с чашата. Въоръжен със супена лъжица, се обърна към черния барут, който съхраняваше в малко метално сандъче, за да го предпази от влага.

След като вчера Фрадак му донесе два пълни чувала със серни отлагания, най-сетне вече притежаваше основните материали за взривното вещество, което искаше да получи. Но бяха необходими някой и друг експеримент, за да се открие правилното съотношение на съставките. След експлозията на няколко малки количества, които едва ли вдигнаха повече шум от фойерверк на Нова година, накрая никой рибар не смееше да се приближи до него.

Едва късно през нощта беше доволен дотолкова, че от всичките си запаси да направи голямо количество черен барут.

След няколко часа сън искаше да направи по-голям заряд, който можеше да използва за лов на Лемар. Затова внимателно сипваше с лъжицата барута в чашата, докато се напълни плътно до ръба. Тогава Мат притисна дървения диск със запалителния шнур към барута. Запечата цепнатината с дървесна смола, така че да не може да се изсипе дори и зрънце.

Доволен, постави затворената чаша на масата. Ако всичко се развиеше по плана, трябваше само да запали изправения фитил и зарядът щеше да експлодира с такава сила, че мутиралият гигантски гущер щеше да почувства нещо повече от главоболие.

Мат тъкмо искаше да приготви втора чаша, когато нахълта Ослонг.

— Фрадак ме изпраща — останал без дъх, каза той. — Един съгледвач е съобщил, че Лемар е направил кървава баня в манастира. Золек е бил разкъсан на парчета и мнозина от жреците са умъртвени. Сега приближава бойната сила на преподобните. Оцелелите ни обвиняват за божия гняв! Искат главата ти… и нашите.

Мат удари гневно по масата.

— По дяволите! — изруга той. — Защо не ни оставят на спокойствие да организираме лова? — Усилващият се шум, който напираше към селото, му даде да разбере, че този път пред религиозните фанатици не биха помогнали никакви разумни аргументи. Въпреки това трябваше да предотврати безсмисленото проливане на кръв. Някак.

Докато Ослонг чакаше нетърпеливо на вратата, погледът на Мат попадна върху намиращия се пред него взривен заряд. За части от секундата у него съзря сериозен план, който може би щеше да ги предпази от една изпълнена със загуби битка.

Бързо грабна чашата и последва Ослонг навън.

В края на селото го очакваха Фрадак и Аруула, които тъкмо разпределяха зад барикадите няколко въоръжени с харпуни и ножове рибари. Докато указанията на Фрадак бяха изпълнявани без възражения, неколцина мъже се съмняваха в командната власт на Аруула, ала един поглед към меча й бързо даде по-добър съвет на мнозина от тях.

— Ето те и теб най-сетне — посрещна го нетърпеливо Фрадак. — Фанатиците трябва да пристигнат всеки момент. Според съгледвачите онези са около триста мъже, значи двойно повече от нас. Но ние имаме предимството на барикадите. Щом се окажат в обхвата на харпуните ни, можем да ги нападнем от прикритието. Тогава ще сразим оцелелите в ръкопашен бой.

— Заповядай на хората си да се сдържат — прекъсна го Мат. — Сам ще изляза срещу нападателите.

Лицето на Фрадак се изкриви от ужас.

— Да не си се побъркал? — каза той със задъхване. — Не го мислиш сериозно, нали?!

Мат се усмихна на гиганта и го потупа окуражително по рамото.

— Довери ми се. Знам какво правя.

Преди приятелите му да успеят да го задържат, Мат скочи над процепа на една поставена напряко дървена каруца, която блокираше улицата, и забърза срещу вдигащите шум нападатели, които всеки момент щяха да се появят на хълма.

Току-що беше оставил барикадите двайсет метра зад себе си, когато се показа авангардът на преподобните. Отначало бяха двама, после петима мъже, които разузнаваха обстановката — тогава атакуващата вълна се разпръсна в широк фронт по хълма. Разгневените вярващи не бяха дисциплинирана войска, а безредна тълпа, която се приближаваше в широко разгънат фронт.

Когато съгледаха самичкия човек, който се беше осмелил да излезе толкова далеч зад защитната линия, мнозина размахаха заплашително оръжията си. Някои дори дадоха воля на яростта си, като хвърлиха срещу Мат харпуни. Но разстоянието още беше твърде голямо, така че оръжията паднаха далеч от пилота и с потрепване останаха в земята.

Макар че пред лицето на напредващата въоръжена група нервите му се разиграха, Мат продължи спокойно и същевременно извади запалката си. Привидното му спокойствие още повече провокираше нападателите, така че първите се затичаха, по възможност по-скоро да се приближат до място, откъдето харпуните им можеха да го достигнат, после ги следваха онези, които не искаха да пропуснат възможността да си припишат заслугата за смъртта на омразния богохулник. Накрая в разбъркан боен ред настъпваше целият въоръжен отряд.

Без да забавя крачка, Матю се устреми срещу кръвожадната сган. Онова, което беше намислил, беше голяма игра. Особено поради факта, че зарядът в ръката му не беше изпробван. Макар че все още не беше съвсем късно за оттегляне, след няколко секунди нападателите щяха да са толкова близо, че да го достигнат с харпуните си. Единственият му шанс се състоеше в това да впечатли враговете със самоувереното си държание.

Мат щракна с палец металното колелце на запалката. Внимателно поднесе саморъчно направения фитил към пламъка, за да се запалят частиците черен барут.

Докато фитилът гореше, Мат се затича и със замах запрати взривния заряд срещу нападателите. Чашата описа висока дъга във въздуха и падна в един къпинов храст, доста пред атакуващата вражеска вълна.

Редиците на щурмуващите мъже избухнаха в оглушителен смях, защото, естествено, си мислеха, че богохулникът е пропуснал целта.

Мат спря, за да не попадне в обсега на действие на собственото си оръжие.

Следващите секунди минаха мъчително бавно. Първите фанатици се приближиха до къпиновия храст, но всичко беше тихо. Мат сдържа една ругатня между зъбите си. По дяволите, какво ли не е направено както трябва? Дали фитилът не е угаснал? Или пък гореше по-бавно от предвиденото? Не желаеше да убива никого от враговете, но ако продължеха да се приближават до взривния заряд, нямаше да има никаква гаранция.

Мат вдигна ръце.

— Стойте! — изрева той — и естествено на предупреждението му беше отговорено с присмех. Първите нападатели вече се засилваха с харпуните си, за да ги запратят още веднъж към Мат. А сега беше в обхвата им!

Секунда по-късно смехът се превърна в уплашени викове. Разнесе се остър, оглушителен трясък. Къпиновият храст беше разкъсан от огнената експлозия. Ударната вълна вдигна във въздуха размахващите харпуни нападатели.

Мат почувства, че е ранен от няколко трески, които се носеха като шрапнели във въздуха. За щастие, лицето и очите му бяха пощадени.

Атакуващата вълна на противника му се разпадна. Мнозина се вкамениха от уплаха и невярващи, се пулеха в обгореното петно, където само преди миг имаше къпинов храст, други се хвърлиха във високата трева.

Страх обзе хората. С какви ли вълшебни средства разполагаше чужденецът, за да може да извърши такова нещо?

Мат им даде още малко време, за да се съвземат напълно от ужаса. После, след като тъмните барутни облаци се поразпръснаха, простря театрално ръце към небето, подобно на първосвещеник по време на жертвена церемония.

— Чуйте ме, рибари от малкото море! — извика той на езика на варварите. — Аз съм Маддракс, човекът който дойде при вас през високите планини, за да ви освободи от терора на Лемар. Имам властта да унищожа чудовището — а също и вас, ако се изправите срещу мен и моя въоръжен отряд! Присъединете се към нас и ние ще победим гадината заедно!

След няколко секунди на изненадано мълчание се разнесе силен ропот между фанатиците. Очевидно спореха дали чужденецът наистина може да устои срещу такова превъзходство в силите. Страхът от мрачния бог Лемар беше достатъчно голям, за да прекратят веднага съпротивата.

Мат вече се опасяваше, че фанатиците ще продължат атаката си, тогава дочу зад себе си бързи крачки. Когато се обърна, позна Мокас, който беше захвърлил черната си наметка и сега отново носеше червена жреческа одежда.

— Чуйте ме! — извика той към фанатиците. — Вие ме познавате! Аз съм преподобният Мокас! И ви казвам, че този мъж има право! Ние трябва да се борим с гадината, която ни дебне там в езерото. С негова помощ можем да я убием. Свалете оръжията си и се присъединете към нас!

Одобрителният ропот се усили. Фактът, че един първожрец като Мокас застава на страната на Маддракс, изглежда, убеди мнозина от селяните. Първите харпуни вече паднаха на земята. След първоначалното колебание все повече мъже следваха този пример, докато накрая бяха свалени почти всички оръжия.

Само неколцина фанатици не искаха да се покорят. Пред лицето на смазващото числено превъзходство в собствените им редици обаче не можеха да продължат борбата. С роптание си заминаха оттам и със заканата, че Лемар страшно ще накаже отцепниците.

Мат се обърна с усмивка към стоящия до него преподобен:

— Право го каза, Мокас — заедно ще успеем.

Топлите лъчи на майското слънце придаваха на манастирските стени на Урлок приветлив вид, но на Матю тази сутрин не му беше до красотите на природата. Беше изцяло зает с опъването на тетивата на гигантския лък, който хората на Фрадак изработиха по негови указания.

Бяха минали пет дни от създаването на утилитарния съюз между вярващите и бунтовниците и междувременно двете партии очакваха с нетърпение Мат да започне лова на чудовището. Запасите постепенно привършваха, защото никой от рибарите не се осмеляваше да влезе във водата. След кървавата баня в манастира вече нямаше никаква вест за Лемар — вероятно защото си лежеше сит и отпуснат в леговището, но беше само въпрос на време, когато щеше да нападне някое селище на брега на малкото море. Всеки рибар живееше със страха, че семейството му ще влезе в числото на следващите жертви.

— Наистина ли вярваш, че с това скеле можем да се борим срещу Лемар? — попита невярващ Мокас. Вече най-малко за трети път.

Въпреки това Мат обясни спокойно:

— Харпуните, които ще изстреляме, притежават достатъчно сила да пробият бронята на гигантския гущер — в това съм сигурен. Веднага ще ти покажа.

Рамото на гигантския арбалет беше изработено от толкова здраво дърво, че Мат можеше да опъва тетивата само с помощта на специално приспособление с манивела. След няколко заключителни завъртания изплетеното от животински жили въже изчезна зад изстрелния жлеб. След няколко манипулации Мат постави един харпун в ложата. С това арбалетът беше готов за стрелба.

Около него се събраха възбудени Ослонг, Фрадак и Аруула, за да присъстват на премиерата. Мат се прицели с оръжието към залива и настъпи спусъка. Тетивата се опъна напред и изхвърли светкавично харпуна над водата. Заостреният тъмен ствол почти не можеше да се види с просто око, когато се заби във вълните.

Присъстващите зрители изпаднаха във възторжени овации. От дни наред по брега се шляеха стотици любопитни зяпачи от околните села, които искаха да присъстват на голямата битка. При все това малцина бяха онези, които бяха готови да помагат активно.

— Когато стреляме по Лемар, ще прикрепя на върха допълнително един заряд с черен барут — обясни Мат. — Това ще го довърши. Единствената предпоставка е да изплува тук, защото арбалетът е твърде голям за транспортиране.

Аруула кимна.

— Аз ли ще дам сигнала?

Мат грабна един от зарядите, които беше приготвил, и го разлюля в ръката си.

— Добре, да започваме — каза решително той, взе кожен ремък и закрепи капсулата върху харпун. Тогава отново опъна арбалета.

Междувременно Аруула отиде до голямата камбана от другата страна и нареди на навъртащите се там мъже да я ударят.

Когато приглушеният звън се понесе надалеч в езерото и сред зрителите настъпи пълна тишина, Мат постави харпуна с взривния заряд в жлеба на арбалета. През мерника погледна към езерото. Сега можеше само да чака — и да се надява, че чудовището все още може да се подмами.

След половин час надеждата му — и тази на останалите — изчезна. Все още нищо не се помръдваше, водната повърхност оставаше неподвижна, с изключение на най-леките вълни, които с плискане се разстилаха на брега. Първият звън на камбаната направи нещо повече — съсипа нервите на чакащите наоколо.

— Няма никакъв смисъл — най-сетне Фрадак изрече с думи онова, което всички си мислеха. — Лемар е твърде хитър, за да се хване в този капан.

Мат кимна.

— Имаш право. Значи минаваме към план Б.

Заедно с Фрадак и Аруула отиде при трите лодки, които стояха готови до брега. Наред с Ослонг и Анака там чакаше и Мокас, за да ги заведе с помощта на картата си до предпочитаното от гущера място. Беше рисковано начинание, но другояче нямаше да могат да го подмамят да излезе от уединението си.

Използвайки попътния утринен бриз, отплаваха от залива с издути платна. Докато се плъзгаха по спокойното езеро, Фрадак и Анака бяха нежно прегърнати, сякаш се страхуваха, че може да е и за последен път, когато са толкова близо един до друг.

— Не се опитвай да се правиш на герой, когато срещнем Лемар — прошепна Анака, милвайки нежно спътника си по бузата. — Ако умреш, съвсем напразно си ме спасил от жертвената смърт.

Фрадак я погледна замислено за момент.

— Предпочитам да загина в борбата и да те видя щастлива в обятията на друг, отколкото да продължавам да се покорявам и занапред на терора на Лемар — обясни той.

Мат погледна към двамата влюбени, защото думите на великана се чуваха надалеч. В моменти като този Мат добиваше бегла представа колко травматизиращо трябва да е било за рибарите поколения наред да търпят властта на чудовището. Но способността на човека да страда беше ограничена, затова все някога смъртта преставаше да бъде страшна в сравнение с изтърпените страхове. В такъв момент всеки беше готов да надмогне себе си и да хвърли живота си в блюдото на везните — като онези мъже и жени, които го придружаваха в това му опасно пътуване.

Решимостта, която се четеше по лицата им, не идеше от някакво сляпо геройство, а от ясното разбиране, че има и по-лошо нещо от това да загубиш живота си в борбата срещу звяра, а именно да го посрещнеш завързан за сал.

След четвърт час вече кръстосваха мястото, където обичаше да се навърта опасното влечуго. По знак на Матю трите лодки увеличиха разстоянието помежду си, преди да свалят платната.

Сега Мат се надяваше, че ще се задейства и следващата точка от плана му. Лодките трябваше да привлекат вниманието на гущера, но ако той предприемеше неочаквано нападение, това можеше да вземе първите човешки животи. Затова разчиташе на менталните способности на Аруула. Тя трябваше да подслуша дълбините и да ги предупреди за приближаването на гадината. Само така можеха своевременно да се подготвят за нападението.

Екипажите на лодките преустановиха разговорите, а варварката активира сетивата си. След като събра силите си, опипа околността за чужди мисли.

Успя да долови само подсъзнателно чувство на неопределена омраза, която беше твърде далеч, за да може да се определи точното й място. Но чувстваше ясно, че излъчващото я съзнание има животинска природа, защото след кратко време контактът с него започна да й причинява болка. Чуждите емоции предизвикваха у нея силно отвращение, сякаш някой опипваше с нечисти пръсти съзнанието й.

Лишените от произшествия минути течаха бавно като сироп, докато трите лодки примамки се поклащаха тихо във водата. Фрадак вече нетърпеливо барабанеше с пръсти по талпата, когато Аруула започна неспокойно да се поклаща на мястото си натам-насам.

Животинските впечатления, които връхлитаха върху нея, станаха толкова интензивни, че беше принудена да прекъсне контакта с чуждото съзнание.

Това можеше да означава само едно нещо!

— Той идва! — изрече тя дрезгаво.

Матю скочи от капрата и махна с ръка към придружаващите лодки. Напрежението премина като невидима светкавица по всички екипажи, докато усилено се взираха за звяра. Макар че Мат не беше открил все още нищо, запали един от взривните заряди и със замах го запрати в езерото.

Тежкото дъно на дървената чаша потъна, но горната й третина се носеше по повърхността на водата, така че стърчащият фитил продължаваше да гори. Подобно на риболовец, който си служи с динамит, Мат искаше с помощта на удобни за използване заряди да подплаши гадината, за да я подкара към манастирския залив.

Предпазливо се наведе напред, за да провери дали фитилът още гори. Тогава видя как под водната повърхност между трите платноходки израсна тъмна сянка.

Лемар с грохот изплува от дълбините и веднага пое курс към Мат, сякаш в негово лице беше разпознал мъжа, който го рани преди няколко дни.

Звярът почти беше стигнал до платноходката, когато фитилът възпламени черния барут.

Оглушителна експлозия разкъса тишината, последвана непосредствено от ударна вълна, която здравата разтърси не само Лемар, но и лодките. Екипажите бяха подготвени и здраво се вкопчиха в нещо, за да не паднат зад борда. Мутиралият гигантски крокодил, напротив, направо беше натикан под водата. Раздразнен, той се извиваше наоколо, за да открие произхода на атаката. При това, изглежда, се колебаеше дали да се потопи, или да нападне отново. Преди да стигне до някакво решение, в непосредствена близост до звяра пльоснаха три други дървени чаши.

Чудовището реагира инстинктивно: посегна да хване с уста един от съскащите съдове с черен барут.

— Да! — Мат стисна юмрук. Ако бомбата избухнеше в пастта на гущера, тогава можеше да се каже, че почти бяха спечелили!

Но, макар и несъзнателно, Лемар обърка плановете му. Преди зарядът да се възпламени, той потъна и нахлулата в пастта му вода угаси фитила.

Чудовището едва беше изчезнало от повърхността на водата, когато набързо избухнаха един след друг и останалите заряди. Платноходките бяха подети от нова, по-мощна вълна и беше чист късмет, че никоя от тях не се преобърна.

Но този път и мутиралият гущер беше принуден да почувства малко по-осезателно ефекта от близката експлозия. Ударните вълни се разпространяват във водата много по-интензивно, отколкото във въздуха. Мъртвите риби, които след секунди се понесоха по повърхността със спукани плавателни мехури, бяха доказателството.

Мат Дракс гледаше втренчено във водата. Дали и гущерът не е станал жертва на внезапното свръхналягане? Но секундите се нижеха, без да се види дори една люспа от бронята на гадината.

— Внимание, идва! — изрева Аруула внезапно. Изражението на лицето й показваше ясно, че долавя близостта на чудовището, макар че не се виждаше в развълнуваната вода.

Преди Мат да открие и следа от някаква сянка, платноходката внезапно беше разтърсена от мощен удар.

„Той е под нас!“ — помисли си ужасен Мат. Тогава и лодката, и екипажът й бяха запратени във въздуха.

Студената вода се стовари върху му и му отне дъха. Мат започна автоматично да рита с крака, за да излезе отново на повърхността. При това се опитваше да измъкне „Беретата“ от бойния си костюм.

Когато изплува, се помъчи да си поеме въздух.

И зяпна втренчено право срещу раззинатата паст на гигантския крокодил, който го гледаше яростно с дясното си око! Лявата му зеница се беше превърнала в разпарцалена червена буца и от ноздрите му се лееше непрекъснат поток кръв. Въпреки това Лемар в никакъв случай не беше изваден от строя.

Мат отчаяно се опитваше да излезе извън обсега на острите като ножове зъби, но във водата Лемар беше в своята стихия. Тук никое сухоземно същество не можеше да му избяга.

С две бързи движения на опашката гущерът се втурна подир него, но преди да настигне Мат, някаква тъмна сянка изсвистя към чудовището. Беше харпун, който се заби дълбоко в пастта на звяра и остана там.

— Добро хвърляне, Фрадак! — тържествуваше млад мъжки глас, който без съмнение беше на Ослонг.

Мат успя да види с крайчеца на очите си, че рибарите са се спасили върху носещата се с кила нагоре лодка. Оттам стреляха с харпуни по омразния враг. Тъй като не можеха да пробият люспестата му броня, концентрираха се върху здравото око и пастта на звяра. Харпунът на Ослонг се удари в бронирания череп. Металното острие мина на милиметър от дясното око на гадината, преди да цопне във водата непосредствено до Мат.

Лемар осъзна опасността, че може да бъде изцяло ослепен и пръхтящ от гняв, се хвърли напред — направо срещу Мат. Той междувременно беше грабнал харпуна на Ослонг и в отчаяна защита го вдигна. Това беше единственият му шанс да оцелее!

Тогава Лемар пристигна! Огромната му паст израсна пред Матю Дракс. Неравните му редици зъби святкаха. Противен дъх лъхна Мат.

Пилотът неволно затвори очи. С яростен вик заби харпуна. Улучи вътрешната страна на горната челюст, буквално беше засмукан в зейналата паст, намери някаква опора за ботушите си и избута напред дръжката на харпуна.

Когато отново отвори очи, разбра, че копието се е заклещило в устата на гущера, така че Лемар вече не можеше да я затвори — за късмет на Мат, защото се намираше почти изправен в нея! От дръжката на харпуна се стичаше кръв по ръцете му, а под себе си усещаше неустойчивата маса на езика.

С изтерзан рев Лемар се опитваше да сдъвче копието със зъби, но Мат с цялото тегло на тялото си не позволяваше на пръта да се огъне.

Колкото и да се мъчеше звярът, не успя да се приближи до мъчителя си. Нито с ноктите на късите си лапи, нито с пъргавата опашка, която не можеше да прехвърли през главата си.

Така че на влечугото му оставаше една-единствена възможност — да се потопи.

Мат си пое дълбоко въздух и здраво се вкопчи в харпуна, когато животното стремглаво се понесе към дълбините. Знаеше, че Лемар ще го докопа и ще го разкъса на парчета, щом се откъсне от него. Затова единственото сигурно място — колкото и парадоксално да звучи — беше в неговата паст.

Но колко време можеше да издържи там, щом кислородът му свършеше? Мат изчегърта всичката информация от основния си курс в школата за леководолази в Лонг Бийч, където бе прекарал много летни почивки.

С бързи движения Лемар се потопяваше все по-дълбоко в езерото, знаейки добре, че тук противникът му не може да оцелее задълго. Още след няколко метра Мат почувства в тъпанчетата си увеличаващото се водно налягане. Трескаво потърси начин чрез преглъщане да изравни налягането в ушите си.

Когато Мат стигна до зоната, в която след всеки сантиметър водата ставаше осезаемо по-хладка, знаеше, че вече е смъкнат поне пет метра надолу. Също и светлината от повърхността продължаваше да намалява. Но не можеше да направи нищо друго, освен да се надява, че отворената паст щеше да принуди влечугото да се върне обратно на повърхността.

Ала Лемар не обръщаше внимание на собствения си задух и болка и го влечеше още по-надълбоко в мрака.

Когато Мат хвърли един поглед надолу, отначало не искаше да повярва на очите си. В далечината видя голямо струпване на светлини, които се мержелееха на езерното дъно!

Как беше възможно това? Дали не е последица от дълбочинната замаяност? Не, невъзможно беше. Това нещо се появяваше при вдишване на сгъстен въздух на дълбочина под шейсет метра. Мат се намираше най-много на десет, а странното сияние беше на точно такова разстояние от него.

Но той никога нямаше да узнае какво става на дъното на езерото, ако по най-бързия начин не се върнеше обратно на водната повърхност! Отчаяно напъна дръжката на харпуна, за да я вкара още по-дълбоко в пастта — когато поради силните движения тя внезапно се счупи!

Пастта щракна!

В последния миг Мат се оттласна, стрелна се между затварящите се челюсти и изтегли краката си. Същевременно стисна дръжката на ножа, който стърчеше от десния му ботуш и измъкна оръжието, твърдо решен да се отбранява — буквално до последен дъх.

Мутиралото влечуго мина над него. Мат видя плътно над себе си да се плъзга коремът на животното. След секунди щеше да се обърне и да го атакува отново. А само с мизерния нож нямаше никакъв шанс срещу гадината. Под водата Лемар го превъзхождаше безнадеждно.

Заслепен от отчаяние, Мат тикна острието напред. И почувства… как проникна в тялото и остави дълъг разрез, вместо да отскочи от люспестата броня!

Смаян, пилотът гледаше кървавата мъгла, която излизаше от прободната рана. Колкото и добре да беше защитена с броня горната част от тялото на звяра, макар и да изглеждаше като покрит с рогови плочи, отдолу беше мека като крехко парче месо!

Вероятно едно цялостно покритие с броня би направило гущера твърде тежък. Може би просто еволюцията е решила, че броня с по-голям обхват е излишна за едно толкова силно същество и си е послужила с чиста мимикрия.

На Мат му беше все едно каква е причината. Единствено важно беше, че Лемар почувства своята ранимост и си направи правилния извод от това. И фактически с бързи движения на опашката си се отдръпна от периметъра на Мат, за да изчезне в дълбините.

Мат нямаше време да наблюдава как чудовището се разтвори в мрака. Той трябваше колкото е възможно по-бързо да се върне на повърхността!

С мощни тласъци се издигна нагоре. Това беше надбягване с времето. С всяка измината секунда дробовете му пареха все по-силно, докато накрая го обзе чувството, че всеки момент ще се пръснат.

За щастие останалият в дробовете му въздух отговаряше на налягането на повърхността, така че не се налагаше да го изпуска с непрекъснато издишване. И по този начин можеше да се концентрира единствено върху изплуването си.

Мат се опитваше да се успокои, въпреки това движенията му ставаха все по-бързи. Все по-трудно му беше да потиска рефлекса за вдишване. Но и с всеки нов лъч светлина, който го поздравяваше при излизането му от мрака, черпеше надежда, че ще успее.

Накрая проби с глава водната повърхност и с изкривен, победоносен вик жадно си пое въздух. Тогава със задъхване се обърна по гръб и изтощен се остави водата да го носи.

Чу как някой плуваше към него. След секунди Аруула го обгърна с ръце и подпря брадичката му, преди да го изтегли до една от непреобърнатите лодки. Макар че допускаше, че Лемар отново ще нападне, побърза незабавно да се притече на помощ на Мат.

Когато стигнаха до платноходката, на която се беше спасил Фрадак, към тях се простряха множество ръце, за да им помогнат.

— Бързо! — подкани ги великанът. — Демонът може всеки момент пак да се върне.

Мат поклати уморено глава.

— Не вярвам. Първо ще се наложи да ближе раните си.

В противоположност на ликуващите рибари, на връщане у дома Мат остана замислен. Макар и да бяха решили битката в своя полза, войната срещу езерното чудовище далеч не беше спечелена. Онова обаче, което много повече занимаваше Мат, бяха светлините, които видя на езерното дъно. За този феномен не му идваше на ум никакъв естествен произход. Какво можеше да означава това осветление? Дали не беше свързано по някакъв начин с мутиралото влечуго?

Мат би скочил веднага обратно във водата, за да стигне — буквално — до дъното на загадката. Но въздухът нямаше да му стигне, за да проникне до двайсетметровата дълбочина.

По дяволите, трябваше да има някаква възможност! Замислено гледаше към манастира, чиито очертания вече се открояваха на брега на Урлок. Когато заобиколиха носа със старата черковна камбана, на Мат изведнъж му хрумна възпламеняваща идея.

Естествено! Ако не можеше да задържи дишането си достатъчно дълго, за да се потопи толкова надълбоко, тогава пък трябваше да вземе въздуха със себе си! Най-добре с водолазен звънец, както го е сторил Едмънд Халей[10] още през 1690 година. Онова, което са успели да направят хората през XVII век, трябваше да бъде възможно и за него. А старата черковна камбана, която е била използвана от жреците на Лемар при принасянето на жертви, беше най-пригодна за това главоломно начинание.

Матю не обърна внимание на поздравите, с които посрещнаха от брега завръщащите се. Трескаво насъбра най-приближените си хора, за да ги посвети в най-новите си планове.

— Каква е тази побъркана идея? — изръмжа Фрадак, след като Мат с помощта на обърната чаша за вода му демонстрира принципа на действие на водолазния звънец. — Ти или ще се задушиш в железния купол, или Лемар ще те изяде! Тъй или иначе, ще умреш на езерното дъно. И всичко това само защото долу си видял няколко светлини? Тук горе не ти ли е достатъчно светло?

— Довери ми се — каза Мат. — Ако вие се придържа към мои указания, тогава водолазен звънец функционира също като взривните заряди. „А ако там долу наистина се намира нещо, което е от моето време — добави си мислено той, — тогава може би ще получа отговори на всичките свои въпроси. Например защо през последните векове светът се е развил по такъв начин — дори и в областите, които почти не са били засегнати от сблъсъка с кометата.“

Фрадак махна с ръка. Тъй или иначе не проумяваше и половината от обясненията на Мат. Но все пак от летателния апарат и от експлодиращите чаши за вода рибарят беше разбрал, че откачените изобретения на Мат функционират. А защо тогава да не може да се разхожда и по езерното дъно?

— Ще ти помогнем — намеси се в разговора Мокас. — Дължим ти го, Маддракс. Надявам се само, че наистина знаеш какво вършиш.

Анака, Ослонг и другите кимнаха одобрително.

— Не се тревожете — успокои приятелите си Мат, — аз ще се справя с всички трудности.

— Ние ще се справим с тях! — поправи го Аруула. — При всички случаи слизам с теб долу, за да мога да те предупредя, ако евентуално Лемар се появи.

В първия миг Матю искаше да отхвърли предложението на Аруула, за да не я излага на опасност при гмуркането. Но после се подчини на аргументите й. Тя имаше право. Ако срещнеха влечугото, шансът им да оцелеят беше много по-голям.

След приключването на разговора Мат и другите потърсиха доброволци, които желаят да им помагат в работата. Междувременно първите съобщения за борбата с Лемар бяха обиколили от уста на уста. Когато жадните за зрелища хора чуха, че езерният демон е получил тежки наранявания, мнозина от тях бяха готови да помагат при построяването на новото оръжие. Повечето сигурно вярваха, че Мат иска да се спусне на дъното на езерото единствено за да нападне Лемар в леговището му.

Двайсетина мъже потеглиха, за да секат дървета в околностите на брега, от които трябваше да се сглоби голям сал. Други донасяха въжета, с които да се спусне камбаната до езерното дъно.

До късно през нощта ехтяха чуковете на помощниците, които изграждаха дървена платформа върху изкуствения полуостров. В ранните утринни часове вече камбаната беше придвижена до приготвения сал по кръгли дървени стволове. Същевременно пристигна голяма рибарска лодка с подемник на борда. Обикновено с него се прибираха мрежите, но съоръжението беше достатъчно здраво, за да повдигне тежката камбана.

Екипажите на корабите бяха принудени чак до следобеда да изчакват силен вятър, който духа към езерото. Най-сетне успяха да изтеглят сала до мястото, където Мат беше видял подводните светлини.

Мокас беше запомнил някои характерни точки на брега, въпреки това мина доста време, докато се открие мястото. Мат и Фрадак се потопяваха все по-надълбоко, докато най-сетне успяха да открият светлините на дъното. Аруула подслушваше дълбините през цялото време, но не успя да открие и най-незначителен признак за присъствието на Лемар. След поражението от предния ден, изглежда, гадината се беше оттеглила. Или пък може би беше мъртва поради нараняванията си? Никой не можеше да каже това със сигурност. На Мат и Аруула не им оставаше нищо друго, освен да поемат риска и да се спуснат в дълбините.

Заедно с Фрадак следяха как камбаната беше вдигната с подемника от дървената платформа. Макар че поради тежестта платноходката се наклони опасно настрани, металната камбана беше спусната безопасно във водата. След като над вълните стърчеше само връхчето, Мат се потопи, за да провери дали във вътрешността се задържа въздух, или излиза през малки пукнатини. Въпреки усиленото търсене не успя да открие нехерметизирани места, така че се насочи надолу и изплува във вътрешността на камбаната.

Както се очакваше, беше се създал въздушен балон, който пречеше на водата да нахлуе. Зарадван, Мат се опря на дъската за сядане, която беше вградена по негово указание, и дръпна два пъти сигналното въже, което водеше до платноходката. Съгласно уговорения знак след него трябваше да дойде Аруула.

След секунди синьо-черната й къдрица изплува до краката му. Учудена, варварката погледна нагоре и извика:

— Тук наистина има въздух за дишане! — Гласът й прокънтя глухо в тясното, оградено от метала пространство.

Мат й помогна да седне на пейката. После дръпна три пъти въжето, след което камбаната продължи да слиза надолу.

Метър след метър се заспускаха със скрипеца. Колкото по-надълбоко отиваха, толкова повече водата се покачваше към краката им.

— Но някъде може да има дупка! — извика Аруула боязливо.

— Не се страхувай — успокояваше я Мат. — Въздухът просто се сгъстява, защото водното налягане се покачва. На дълбочина десет метра налягането се увеличава с един бар. Понеже искаме да работим на двайсет метра, обемът на въздуха в звънеца ще се намали с една трета[11]. Сега знаеш защо наредих да поставят пейките толкова нагоре.

Аруула кимна, но не изглеждаше да е разбрала казаното от Мат.

Когато водата във вътрешността стигна до половината, Мат и Аруула вече можеха да виждат тайнствените светлини под краката си. Колкото по-дълбоко се спускаха, толкова по-ярко светеха кръглите купчини, които поради пречупването на светлината се виждаха неясно. Когато увиснаха на два метра над светлото сияние, Мат дръпна три пъти сигналното въже. Спускането беше незабавно преустановено.

Обемът на въздуха междувременно значително се намали. Въпреки това щеше да им стигне, за да направят няколко гмуркания за разузнаване на тайнствения обект.

Налягането на въздуха в звънеца отговаряше на външното налягане на водата, затова Мат и Аруула можеха без колебание да вдишват и да се спускат във водата. На тази дълбочина беше чувствително хладно, но Мат забрави за настръхналата си кожа, когато накрая видя какво се намира на дъното на езерото!

Макар че без очила за гмуркане виждаше само размити образи, пред очите му се разкриха очертанията на подводна база!

Долните, готови строителни елементи вече показваха ясни следи от постепенна корозия. Преди всичко забитите в тинестото езерно дъно метални греди, върху които стоеше станцията, бяха ръждясали и покрити с водорасли. Горният етаж на станцията, напротив, се състоеше от прозрачни пластмасови сфери, които в по-голямата си част все още бяха осветени.

Загубил ума и дума, Мат се задържа известно време пред останката от миналото, на фасадата на която изпъкваше надписът САНДОР II. Тогава, омагьосан, доплува по-близо, докато установи, че вътрешните помещения на повечето пластмасови сфери все още бяха в изправност. Само една куполна обвивка с течение на годините се беше напукала и намиращата се под нея лаборатория беше наводнена. Осветлението на другите помещения на станцията обаче даваше надеждата, че животоподдържащите системи все още работят. И всичко това след няколко столетия! Станцията сигурно използваше за енергоизточник някакъв малък атомен реактор.

Щом въздухът му свърши, Мат доплува обратно до камбаната. Когато Аруула изплува до него, дишайки тежко, той й обясни каква изключителна находка са открили. Тогава веднага се отправи към следващия разузнавателен тур.

На първо място трябваше да намери входния шлюз на станцията. А с това — и пътя към един отдавна отминал свят…

Лемар беше бесен. Макар че раната в корема му вече не кървеше, засегнатото място продължаваше да пулсира, сякаш сухоземното създание още ровеше в него с острите си зъби.

Гигантският гущер напразно се опитваше да разкъса тъмната мъгла, която обгръщаше съзнанието му — но колкото и да се мъчеше, не можеше да си спомни, че една светла кожа веднъж вече му беше нанасяла подобна телесна повреда.

С превъзхождащите си сили Лемар винаги беше безспорен владетел на водата. Ала сега една светла кожа така го рани, че силата на болките взривяваше досегашния капацитет на разума му.

Замъгленият му разум беше завладян единствено от желанието за мъст. Да, Лемар искаше да накара сухоземното създание да си плати.

Внезапно желанията му за мъст бяха прекъснати от някакъв шум, който достигаше до него на дъното. Когато се взря нагоре с оцелялото си око, различи сенките на три лодки, които се открояваха на водната повърхност. Между тях се намираше кръгло очертание, което Лемар не можеше да причисли към никаква позната схема на своята плячка.

Малко след това напомнящият му за нещо чуждо обект се спусна в дълбините — точно над ужасните светлини, които Лемар винаги заобикаляше. Какво ли му спускаха сухоземните съзнания? Ново оръжие ли, което щеше да му причини още повече болки?

За момент колосът беше обзет от порив за бягство, но после реши да стои на дъното, без да се помръдва. Просто щеше да изчака, за да види какво става. И щом беше сигурен, че безформеният предмет не може да му навреди с нищо, тогава щеше да нападне.

Хората щяха да съжаляват, че са навлезли в царството му!

При втория тур Мат намери миниподводница, чийто плексигласов купол някога се беше пръснал. На бледата светлина на станцията той се провря през тесния отвор, чиито краища бяха с назъбени парченца пластмаса. Мат рязко се издърпа над седалките на двуместната лодка, за да стигне до въздушния шлюз. За негова беда установи, че няма приспособление за ръчно отваряне. За да се отключи вратата, му бяха необходими магнитна карта и цифров код, който трябваше да се зададе на клавиатура с девет бутона.

Познаваше такива механизми от сферата на сигурността във ВВС. Затова му беше ясно още, че ще бъде невъзможно да отвори шлюза с примитивните си средства.

Но някъде трябваше да има и авариен изход, който се отваря ръчно, беше сигурен в това. В такава станция винаги се вземаха мерки за в случай, че енергозахранването откаже да работи.

След като Мат отново си пое въздух в камбаната, обгледа долната страна на корозиралите метални трегери. След няколко метра откри кръгъл люк, който можеше да се отваря с ръчно колело. Стисна металния пръстен и опря здраво крака в долната част на станцията. Така имаше достатъчно солидна опора, за да завърти колелото наляво.

Но колкото и да дърпаше, скритият зад колелото механизъм не се помръдна нито на милиметър. Вероятно беше напълно ръждясал.

В гнева си Мат вече щеше да удари стената на станцията, когато до него се появи Аруула. Беше наблюдавала как спътникът й напразно дърпа ръчното колело, затова се залови и тя.

С обединени усилия опитаха още веднъж. Мат видя как мускулите на варварката се напрегнаха, докато дърпаше в същата посока.

В продължение на няколко секунди ръчното колело упорито стоеше на мястото си, после във вътрешността на изходния люк се чу скърцане. Веднага след това металният пръстен се заотвърта по-леко, докато кръглият люк падна към тях, обгърнат от облак ръждиви частици.

Макар че постепенно въздухът започна да не му достига, Мат се гмурна в намиращия се зад люка проход. Внимателно мина опипом по протежение на една тъмна тръба, докато се натъкна на друг шлюз. Бързо посегна към монтираното там ръчно колело, което можеше да се върти изненадващо леко. Очевидно във вътрешността на станцията имаше незначителни повреди.

Мат се обърна в тръбата със свити крака и се оттласна срещу затворения люк, за да се изстреля обратно към изхода. Аруула вече го чакаше нетърпеливо. Заедно се върнаха във водолазния звънец и жадно си поеха въздух.

— Намерих път! — каза Мат със задъхване. — Но трябва да затворим външния люк, преди да отворим вътрешния, инак водата ще нахлуе.

Аруула кимна.

— Ще се моля на Макгайвър работата да стане.

Мат беше принуден да се ухили. Откакто Аруула случайно чу от устата му името на великолепния герой от сериала, сметна го за някакъв бог. Мат не я разубеждаваше във вярата й. В този свят бездруго имаше толкова много богове, така че още един повече нямаше да бие на очи. А всъщност Мат би могъл добре да използва нещичко от богатството от идеи на Макгайвър.

— Ах да, още нещо — добави той. — Важно е да изпуснеш всичкия въздух от дробовете си, преди отново да вдишаш в станцията. Налягането вътре е по-различно, отколкото тук в звънеца.

— Разбрано — отвърна Аруула. — Във водата да издишам, в станцията отново да вдишам, така ли?

— Правилно. Хайде! — даде командата Мат, пое си дълбоко въздух и отново се гмурна. Аруула го следваше плътно по петите.

След няколко движения стигнаха до отворения външен люк. Матю пусна Аруула да мине, после и той влезе в тръбата, хвана люка и го притегли към себе си. Въпреки тъмнината, която внезапно ги обгърна, с обиграни завъртания затвори шлюза с вътрешното ръчно колело.

Когато мина покрай спътницата си, Мат усети, че е започнала да трепери. Сигурно се чувстваше като попаднала в смъртоносен капан. Но доверието й в него беше по-силно от страха.

Мат отвори вътрешния шлюз. Същевременно с гъргорещ звук издуха сгъстения въздух от дробовете си и наблюдаваше как Аруула направи същото като него. Без тази мярка алвеолите им вероятно биха пострадали от промененото налягане в станцията.

При принудително изплаване — при прилагане на същата техника на дишане — човек не биваше да се изкачва на повече от седемнайсет метра в минута, затова Мат си даде малко време, преди да вдигне люка на шлюза.

Със задъхване изплува от тръбата и пое свеж въздух в дробовете си. Доколкото застоялият въздух в станцията би могъл да се нарече „свеж“. Но все пак тук можеше да се диша. И човек не биваше да си мисли, че въздухът е бил отровен от отделящите се вредни вещества.

Мат се изтегли нагоре и се озърна в натъпканото с всякакви материали помещение. Очевидно се намираха в някакъв склад. После помогна на Аруула да излезе от тръбата.

Заедно се изкачиха по алуминиевата стълба, която водеше към горната част със струпаните куполи от синтетичен материал, наредени на три нива, подобно на топките във фунийка за сладолед.

Тези сглобени един за друг елементи явно представляваха работните помещения на базата, докато на долния етаж бяха стаите за персонала.

Мат мина бързо през различните помещения, за да си създаде набързо някаква представа. Никъде не можеше да се открие указание, че станцията е била обитавана, макар че спалните помещения бяха подредени с лични вещи. На вътрешната врата на един метален шкаф имаше дори сгъваем плакат на „Плейбой“ с Мис юни 2011 г. — нямаше съмнение, тази подводна база беше от „доброто старо време“ на Мат.

При вида на голата брюнетка Аруула изфуча презрително, преди с изпъчени гърди да последва Мат в горното ниво.

В най-горната сфера Мат намери най-сетне командната централа на станцията… и два мумифицирани трупа, отпуснати във въртящи се кресла с форма на мидена черупка. Според идентификационните карти върху престилките им мъртвите бяха професор Ернст Шеслер и доктор Маркус Хенке. Отпечатаните на картите идентификационни номера имаха в средната си част датата на раждане на съответните лица, неща, с които Мат беше свикнал при военните. От тях успя да разбере, че Шеслер е роден през 1964 г., а Хенке — през 1976 г. Значи двамата мъже сигурно са мъртви вече от столетия, макар че телата им бяха удивително добре запазени. Вероятно стерилната въздушна среда на станцията беше допринесла за съвсем бавния процес на разлагане. По същата причина беше леко пострадала и включената на функция „готовност“ техника.

Мат не успя да открие никакви външни наранявания у мъжете. Вероятно бяха починали от естествена смърт.

След като някак си изтърпя вида на труповете, зае се с командните системи на станцията. Командната централа беше на техническо равнище, което Мат познаваше от времето на „Кристъфър-Флойд“. Така че за него не беше трудно да разчита различните, надписани на немски и френски индикации на измерителните и регулиращи уреди. След кратка проверка на системите знаеше, че станцията е снабдена с автономен водороден реактор, който е в състояние и след векове да осигурява енергия и въздух.

И така Мат и Аруула имаха повече от достатъчно време да се огледат на спокойствие.

Мат се зае напрегнато с един компютърен терминал. Тъй като разпознаването на езика не беше настроено на неговия глас, намери ръчен достъп до данните на учените, за да открие какво търсеше тази цивилна станция на дъното на Лак Леман.

Ако някога е имало предпазни бариери, които да предотвратяват нелегитимен достъп до информацията, били са изключени от Хенке и Шеслер. След като Мат кликна на една иконка с надпис Подводна изследователска лаборатория САНДОР II, се появи подробно описание на станцията.

Докато Аруула търсеше потребни вещи, които можеха да вземат със себе си на повърхността, Мат забрави за всичко около себе си. През следващите минути се потопи в информация от миналото, която му се представяше на монитора. Странно беше чувството след повече от три месеца в тази варварска земя най-после да погледнеш отново в компютърен екран и да използваш клавиатура.

Нещо като носталгия. Носталгия по едно друго време…

Според онова, което Матю Дракс успя да научи от текстовете при бързото им прехвърляне, подводната база е била изградена през 2008 г. от швейцарския химически концерн САНДОР, за да провежда генни експерименти при условията на пълна изолация. Наред с многото други проекти ставало въпрос и за получаването на амфибийни форми на живот, които биха могли да бъдат помощници в заселването на океаните, както и средства за удължаването на живота и възстановяването на клетките. По принцип — цялата палитра от изследвания, които са били заклеймени на Международната конференция по етика през 2005 г.

Сандор кемикалс очевидно са изхождали от това, че правните ограничения в тази област отново ще бъдат снети в обозримо бъдеще, затова са решили предварително да си осигурят научен скок. Но преди инвестициите им да успеят да се изплатят, попречила им катастрофата с кометата.

Каква беля, но също така и…

Когато във връзка с това Мат отново си помисли за гигантския гущер, провежданите тук генни изследвания му се показаха в съвсем друга светлина. Вероятно по времето на хаоса, който е царял след сблъсъка с кометата, някои от новосъздадените видове са избягали в откритите води на езерото. Дали по някое време от тези „опитни зайчета“ не се е развил и Лемар? Дали неколковековното вече съществуване на влечугото не се дължи евентуално на способността му за възстановяване на клетките?

Мат тихичко изруга, когато му стана ясно какви последици е можело да има всичко това. Ако този звяр наистина разполагаше с регенеративен организъм, за съвсем кратко време щеше да се възстанови от нараняванията си. С това Лемар ставаше още по-опасен от преди, защото занапред щеше да напада хората още по-безогледно и брутално, фактически той беше един мрачен бог — безсмъртен и безпощаден…

Мат потърси в корабния дневник на станцията. Искаше да узнае как се е отразила голямата катастрофа на живеещите тук учени. След няколко кликвания с мишката хвърли бърз поглед на записките от 2012 г.

Както вече предполагаше, действително е имало нахлуване на вода в долните лаборатории, когато станцията била разтърсена от земетресение. Макар че автоматичните херметизиращи системи функционирали безупречно, третият учен, някой си доктор Кастнер, се удавил в наводнения купол.

Шеслер и Хенке погребали колегата си в езерото. Тъй като контактът с техния концерн бил прекъснат, след изчакване от две седмици се отправили с миниподводницата си към брега на езерото. Като разбрали истинските мащаби на катастрофата, решили отново да се оттеглят в подводната база.

Самотата и привършващите се хранителни припаси обаче скоро отнели куража им за живот, така че през януари 2013 г. се самоубили с отровна инжекция. Настроили животоподдържащите системи на автоматичен режим, за да дадат възможност на по-късни посетители отново да поемат експлоатацията на станцията.

Мат поклати глава, когато стигна до последните бележки. Що за лудост! Двама учени с интелигентност над средната са имали оптималните предпоставки за оцеляване след катастрофата и не са ги използвали за нещо по-добро от това доброволно да се разделят с живота си.

Но вместо да мъдрува повече над някакви пропуснати възможности, Мат предпочете да извика в компютъра още факти за сблъсъка с „Кристъфър-Флойд“. Но преди да може да се обърне към новите данни, предупредителният вик на Аруула го откъсна от екрана.

— Езерният демон идва! — извика тя възбудено. — Ясно чувствам гнева му!

Мат се втурна към един от панорамните люкове и наистина след секунди търсене видя тъмна сянка да се плъзга във водата. Носеше се точно срещу водолазния звънец.

След миг Лемар блъсна водолазния уред с такава сила, че той се олюля.

Не личеше влечугото нито да е с тежки рани, нито да е изтощено. След резкия сблъсък то само разтърси глава и започна нова атака, този път малко по-високо. Лемар отвори пастта си към поддържащото въже и с бърза захапка го преряза. Подчинявайки се на закона за гравитацията, камбаната се понесе към дъното. Стовари се с глух удар върху езерното дъно и една трета от нея се скри в тинята, само на няколко метра от станцията.

— Вудан, помогни — каза задъхано Аруула. — Сега как ще се върнем пак горе?

— С двайсет метра ще се справим и без дишане — успокои я Мат, преди да допълни: — Не и в случай че във водата кръстосва побесняло чудовище.

След като Лемар разруши чуждия обект, който беше нахълтал в територията му, отново се концентрира върху процесите на повърхността. Преди Мат да си отдъхне от ужаса, Лемар се изстреля право нагоре към поклащащите се там рибарски лодки.

— По дяволите — изруга той, — Фрадак и другите са в опасност! Трябва да направим нещо!

Докато отчаяно търсеше някаква възможност да използва станцията, за да отклони влечугото, Лемар атакува първата лодка. Аруула беше принудена безсилно да наблюдава как една малка платноходка се преобърна при щурма на звяра. Когато екипажът беше запратен във водата, Лемар със студена пресметливост доказа, че си е взел поука от последното си поражение. Посягаше да докопа рибарите само под водната повърхност.

След секунди червени облаци затъмниха бистрата вода. Откъснати ръце и крака се носеха към дълбините и минаваха около станцията. Призрачната тишина, в която се разиграваше борбата пред очите на Аруула, действаше още по-зле на нервите й, сякаш чуваше виковете на осакатените.

Когато екипажите на останалите лодки разбраха, че вече не могат да помогнат на приятелите си в преобърнатата ладия, не се забавиха да пуснат в действие взривните заряди. Малко след това проехтяха две приглушени експлозии, които запратиха Лемар в дълбините.

Гущерът се отдръпна още повече. Очевидно беше станал по-предпазлив и не искаше да поеме по-нататъшен риск. Лемар щеше да изчака известно време и тогава щеше да нападне отново.

Мат междувременно се натъкна на контролната система за външните прожектори, които активира с помощта на дисплея на екрана. Докато показалецът му се плъзгаше по монитора, навън пламнаха няколко осветителни тела, които обгърнаха петдесет метра от езерото в огледална светлина.

— Може би така ще успеем да примамим животното да се махне от другите — надяваше се Мат, насочвайки управляемите прожектори нагоре.

Опитът му да отклони звяра успя по-добре, отколкото се бе надявал. Прекалено добре, защото, объркан от светлината, Лемар се изви вихрено и се изстреля за таранен удар направо надолу към тях!

Матю рязко изключи светлините, но беше вече късно. Заслепеното чудовище с грохот се стовари в една пластмасова сфера от второто ниво. Сблъсъкът беше толкова мощен, че цялата станция се разтърси и Аруула падна. Мат успя в последния момент да се задържи за креслото на професора. Но когато Лемар започна да шиба по базата с покритата си с броня опашка, и той беше съборен на пода от вибрациите.

В пристъп на ярост влечугото все по-бясно блъскаше по сферите. Може би дори надушваше, че враговете му са вътре в тях. След почти десетина удара станалият вече чуплив материал поддаде на едно място. Светъл отломък се понесе нагоре от второ ниво към Мат и Аруула, последван от силен шум, когато водата нахлу през отвора.

„Внимание! — прозвуча женски компютърен глас. — Пробив на стена в ниво II! Задействана е автоматичната херметизация!“

Преди Мат да успее да се надигне от пода, един масивен плексигласов диск се плъзна между стените и затвори прехода, който свързваше тази сфера със съседната. Същото се повтори с всички шлюзове в станцията.

Едва сега на Мат му стана напълно ясен принципът на сферичните елементи. В случай на авария като този всичките работни зони се отделяха напълно една от друга. Тогава повреденият компонент можеше да се замени с нов купол, естествено, само при условие, че съществуваше концерн, който да възложи поръчката за ремонта. Засега подобно запитване не би имало късмет…

Лемар в никакъв случай не се задоволи с първоначалния си успех, а с бясно заслепление продължаваше да блъска в станцията. Станалата чуплива пластмаса, устояла с векове на равномерното водно налягане, при постоянното насилие в една точка се оказа твърде поражаема. В разстояние на няколко минути се пръснаха две други сфери.

„Внимание! — прозвуча отново компютърният глас. — Повреда четирийсет процента! Подготвя се отделяне!“

— Коя е тази жена — осведоми се объркана Аруула — и какво иска от нас?

— Мисля, че иска да ни помогне — успокои Мат спътницата си, макар че и на него положението му се виждаше страшно.

В станцията прокънтяха още удари.

„Повреда шейсет процента! Отделянето задействано!“

Внезапно се чу силно съскане, сякаш някъде бяха отворени тръби под налягане. Веднага след това отделните куполни елементи, сякаш движени от призрачна ръка, се изолираха. В синхрон с това вътрешното осветление се превключи на аварийно захранване. Светлината избледня до степен на някакво червеникаво тлеене.

Онези сфери, които вече бяха наводнени, се сгромолясваха върху металните трегери и потъваха в тинестото дъно на езерото, докато здравите — поради съдържащия се в тях въздух — автоматично се понасяха нагоре. Най-горната сфера с Мат и Аруула се издигна първа, последвана от две от по-долните нива, които също бяха останали все още незасегнати.

Едва бяха изминали няколко метра, когато Лемар се нахвърли и блъсна с муцуната си най-долната сфера. На мястото на удара веднага се образуваха пукнатини, които под напора на водното налягане се разшириха и накрая се пръснаха. След секунди куполът беше направо смачкан от нахлулата вода.

Лемар не се интересуваше повече от размазаната сфера, а веднага се насочи към следващата единица. Аруула и Мат разбраха ужасени, че идва техният ред. Междувременно командната централа се беше изкачила на десет метра, но до спасителната водна повърхност имаше още толкова път.

Втората сфера създаде малко повече трудности на влечугото, но накрая и тук остарелият материал капитулира пред бесните атаки.

Последната сфера все още беше отдалечена на четири метра от водната повърхност, когато Лемар се обърна към нея. Изглеждаше, като че ли в очите му грее някакво тържествуващо сияние, когато той с мощни удари на опашката си се втурна и нанесе таранен удар. Мат изтръпна от ужас, когато видя, че празната очна кухина на гадината беше запълнена с нова зеница. Но преди да успее да наругае експеримента на Сандор кемикалс, мутиралият звяр стовари като чук и със страхотен трясък пастта си срещу плексигласовия под под краката им.

Но този път Фортуна[12] беше против гигантското влечуго.

В стремежа си да хване излъчващото червеникава светлина кълбо още преди повърхността, чудовището вложи всичката си сила в удара… и улучи насред вратата на шлюза. Сред дъжд от отломки половината от издължената паст проникна в купола — и се заклещи във връзката!

В този момент куполът рязко се изстреля към повърхността и полегна настрана. Лемар бясно се опъваше отвън срещу плексигласа и се опитваше да издърпа главата си.

„Внимание! — обяви компютърният глас. — Подготвя се аварийно напускане! Шлюзът се отваря!“

Плексигласовият диск, в който все още беше напъхана главата на Лемар, вече се плъзгаше настрани. Вратата на шлюза със скърцане се върна назад в стената и притисна челюстите му в примка. Хидравликата би разкъсала надве главата на всяко друго живо същество, но бронята на звяра издържа на страхотния натиск.

Лемар диво мяташе задната част на тялото си, но не можеше да се освободи от капана.

Сферата се разтърси като джип по каменист път. Мат и Аруула с мъка се задържаха, докато се опитваха да се ориентират. Когато Матю погледна над рамото си, видя смаяните лица на оцелелите екипажи, които се бяха втренчили в тях от лодките си. На мъжете и жените трябва да им изглеждаше цяло чудо, че двамата са изплували в гигантски сапунен мехур, в който се беше уловило страховитото чудовище.

Беше крайно време да се напусне сферата. Но как? Изходът беше препречен от гигантския гущер, който непрекъснато извиваше тялото си, за да се измъкне от капана. Чудовището неспирно блъскаше с бронираната си опашка в стената, докато накрая изкуственият материал се напука на различни места.

Мат не изчака всичко около тях да се превърне в развалини, ами пое инициативата в свои ръце. Светкавично грабна един въртящ се стол и го запрати срещу мястото в обшивката, където плексигласът беше напукан като паяжина. Облегалката се вряза в порьозния материал, откъсвайки парчета от него и образувайки малка дупка. Мат издърпа стола назад и отново го заблъска, докато направи отвор, достатъчно голям, за да изскочат през него.

В този момент Лемар отново заблъска с върха на опашката си по мястото на пробива.

— Трябва да изчакаме животното да се извърне на другата страна — извика Мат на спътницата си. — Тогава скачаш първа и веднага плуваш към лодките. Ще те последвам при първа възможност!

Аруула кимна. Напрегнато изчака Лемар да започне да блъска другата страна на кълбото, тогава направи обтегнат прескок през дупката, гмурна се във водовъртежа и с бързи махове заплува кроул, за да се отдалечи от опасната зона. Когато показа главата си от вълните, Лемар се опита да я удари, но тя вече беше доста далеч.

— Кажи на Фрадак, че имам нужда от въже! — извика Мат подир нея. — Ще го завържа тук вътре, тогава ще можем да изтеглим животното към брега!

Аруула гневно изгледа спътника си. Ако знаеше, че той има намерение да остава още в купола, никога не би тръгнала. Отначало реши да настоява Мат да я последва, после обаче само кимна. Нямаше време за спорове.

С пъргави движения се бореше срещу вълните и доплува до голямата лодка, в която се намираше Фрадак. Когато стигна на разстояние, от което можеха да я чуят, предаде новините от Мат.

Великанът махна с ръка в знак, че е разбрал. После погледна отчаяно към прозрачното кълбо и към беснеещия звяр. Дупката, през която беше избягала варварката, се намираше на обратната страна. Докато поемеха курс натам, сферата щеше да е отдавна разбита.

Фрадак не биваше да губи никакво време, затова закрепи едно дълго въже за мачтата, завърза свободния край на харпуна си и се засили. Ако имаше късмет, харпунът щеше да пробие непознатия материал.

В същото време Мат стоеше до хълбоци във водата, която нахлуваше през различните пробойни и караше прозрачното кълбо да потъва все повече. Държейки се здраво, наблюдаваше как изтеглиха Аруула на борда на една от платноходките. Поне тя беше в безопасност.

Водата в сферата беше оцветена в червеникаво. Долната страна на заклещената паст на Лемар беше разкъсана и кървеше, но злите пламъчета в очите му показваха, че той далеч не е довършен.

Фрадак на няколко пъти размаха харпуна напред-назад, преди да направи решителното мятане. Дръжката с фучене се стрелна във въздуха и дръпна мокрото въже със себе си. Тежкият железен връх преждевременно се наклони и изглеждаше, като че ли ще пропусне целта. Но тогава със звън проби сферата и изчезна във вътрешността й.

Дървената дръжка се плъзна непосредствено до краката на Мат.

Той бързо освободи въжето, за да го завърже здраво за една напречна греда. После, с ръце напред и с изпънато тяло като при скок с главата надолу, се метна през отвора.

При гмуркането студената вода го блъсна като юмручен удар в лицето. Плуваше бързо, за да се отдалечи колкото е възможно повече от сферата. Тогава изплува… и стана свидетел на ужасна съдба.

Беснеещ от гняв, че жертвата му се е изплъзнала, Лемар още веднъж удвои усилията си, за да се освободи от сферата, при което я повдигна с мощния си череп високо над водната повърхност и отново я остави да падне настрани.

Въжето светкавично се опъна, завъртя лодката… и с мощен тласък запрати Фрадак зад борда! Преобръщайки се няколко пъти, рибарят се стовари в езерото.

През разбушуваната вода Мат успя да долови само една неясна картина как Фрадак отчаяно се опитваше да избяга, ала сега се намираше в периметъра на покритата с броня опашка на влечугото.

Тъмна сянка разсече въздуха над него. За момент изглеждаше, като че ли рибарят с едно последно усилие ще успее да се метне настрани. Тогава върхът на опашката мина точно през средата на Фрадак.

Кървав червен облак милостиво обви двете половини на тялото, които бавно потънаха в дълбините.

Мат потисна порива си да нададе силен гневен вик, защото имаше нужда от всичкия си въздух, за да избяга от чудовището. Изплува отново едва след като го деляха десет метра от купола на станцията, който отново се разтърси от ударите на звяра. Оглушителният трясък, който се получаваше при това, беше надвикан само от писъка, който дойде от една платноходка. Беше гласът на Анака.

Докато плуваше, в жилите на Мат пулсираше неудържим гняв.

Искаше да отмъсти! Мъст за Фрадак и за всички безсмислено загинали през миналите дни, но също и за стотиците ритуални жертви, загубили живота си през последните десетилетия. Всички те бяха станали жертва на кръвожадността на едно чудовище, чието противоестествено съществуване се дължеше само на изследванията в подводната база. Лемар беше продукт на генното инженерство, на което днешните хора не можеха да противопоставят нищо. И беше дълг на Мат, като наследник на онази епоха, да унищожи това същество заради тях.

Последните метри до платноходката се стопиха, когато Мат се хвърли срещу вълните с нови сили. Щом стигна до лодката, веднага към него се протегнаха няколко ръце, за да го качат горе. Погледът му попадна на Анака, която плачеше в обятията на Аруула.

Варварката и неколцина рибари хвърлиха въпросителен поглед към Мат, сякаш не се осмеляваха открито да попитат за съдбата на Фрадак. Като че ли щяха окончателно да унищожат шансовете му, ако се уверяха в истината. Мат само поклати тъжно глава, преди да даде заповед за отплаване.

Рибарите обърнаха платната към вятъра и поеха румпела на корабното кормило. През последните години всеки от тях беше загубил някой любим човек и макар всички да съчувстваха на Анака, никой не искаше да пропусне шанса да сложи край на терора на Лемар.

След кратко плаване закрепеното за мачтата въже се вдигна от водата. Когато то се изпъна със скърцане, лодката изведнъж доби вид на здраво закована, но след няколко секунди на боязливо изчакване издутите от вятъра платна преодоляха допълнителната тежест.

Дори беснеещият Лемар не можеше да попречи заедно с капана си да се отправи на път и да бъде изтеглен до залива на Урлок.

Хората на брега изпаднаха в ликуване, когато видяха каква плячка теглят със себе си завръщащите се. Мъжете, жените и децата, които видяха безпомощността на гущера, вече се чувстваха победители, на които оставаше само да смъкнат плочестата броня и да си я разделят помежду си.

Но когато сферата от станцията стигна плитката вода, стана ясно, че Лемар далеч не е свършен! Щом влечугото усети здрава почва под краката си, опря се здраво във влажното дъно и метна тялото си назад.

Силен тласък премина през влекача, но калените в плаване рибари балансираха с крака клатушканията. Дори когато въжето между мачтата и сферата се опъна толкова силно, че носът на лодката се вдигна от водата, повечето от тях останаха прави.

Преди обаче лодката да се преобърне, претовареното въже се скъса със силен пукот.

Освободена от товара си, платноходката се плъзна с шум към брега, докато килът й се заби в дъното и окончателно преустанови пътуването.

Матю и Аруула скочиха на брега. Ако Мат се беше опасявал, че мераклиите за зрелища ще го ударят на бяг при първите признаци на опасност, видя се приятно изненадан. Междувременно, изглежда, се беше наложило всеобщото разбиране, че Лемар е само едно кръвожадно животно, а не зло божество. Навсякъде хората вдигнаха харпуните си и нададоха боен вик, който по-скоро трябваше да им вдъхне кураж на тях, отколкото да уплаши влечугото.

— Целете се в корема му, там е раним! — изрева Мат на стоящите наоколо хора.

В следващия момент десетки харпуни бяха запратени в беснеещото животно. Повечето отскачаха от бронята на влечугото, но някои се забиха толкова дълбоко в корема му, че животът на звяра изтичаше на червени потоци.

Мат не можеше да повярва на очите си, когато между мятащите харпуни хора видя и вожда Рарок. Двамата мъже си хвърлиха само по един бърз поглед, преди Мат да изтича до гигантския арбалет. Въпреки това в този бърз поглед бяха скрити много повече неща, които не можеха да бъдат обяснени с хиляди думи. Разногласията между тях бяха погребани — сега стояха на една и съща страна, независимо какъв щеше да бъде изходът.

В този момент Лемар с чудовищната си сила успя да вдигне купола и да го стовари обратно на брега. Нестабилната пластмаса се пръсна със силен трясък.

Лемар отново се изправи с ръмжене — най-сетне беше свободен!

Ала беше смазан. Почти десетина харпуна вече бяха забити в обляното му в кръв тяло. Това даде кураж на Ослонг и на неколцина отчаяни смелчаци да изтичат до водата, за да атакуват Лемар от непосредствена близост. По дългите им сплетени коси можеше да се разбере, че всичките принадлежаха към най-тесния приятелски кръг на Фрадак. Мат не се учуди, когато между нападателите видя и кафявия перчем на Анака.

— Трябва ми факла! — изрева той на стоящите наоколо, докато други мъже заемаха позиция с гигантския арбалет. С мерника Мат следеше как Лемар, заслепен от ярост, бясно се изправи, за да нападне атакуващите го хора.

Мат се прицели в светлия корем на звяра. Но въпреки че харпунът беше готов да се забие в гърдите на чудовището, пилотът още се бавеше.

— Къде е огънят? — извика той нетърпеливо.

Тогава се приближи Мокас със запалена факла.

— Нека Вудан да направлява ръката ти! — изрече жрецът, ясен знак, че е зачеркнал Лемар от своя списък на божествата. Матю Дракс пое факлата и с нея запали късия фитил, който стърчеше над дървената дръжка на харпуна.

Имаше само секунди до избухването на взривния заряд, закрепен на огромната стрела.

Пристъпи до спусъка. Тетивата отскочи и запрати харпуна във въздуха — точно в момента, когато Лемар се спусна напред, за да нападне приятелите на Фрадак.

— Проклета…! — изплъзна се от устата на Мат, но остатъкът от проклятието замря в гърлото му, когато видя, че харпунът, макар и да не улучи корема на чудовището, влетя в отворената му паст.

От болка Лемар се изправи на задните си крака и с въртеливи движения на главата си се опитваше да се освободи от здраво забития харпун. Но преди да успее да го направи, се разнесе приглушена експлозия.

Черепът на звяра беше разкъсан на парчета. Дъжд от червеникавокафяви кости се разнесе във въздуха, преди барутните облаци да закрият обезглавения труп.

Още за секунда покритото с плочки тяло остана изправено, после звярът се просна по дължина в плитката крайбрежна вода.

След няколко секунди пълно мълчание рибарите се втурнаха в залива и с харпуните си нападнаха безжизненото животно. Почти всеки от тях имаше лични сметки за уреждане с мрачния бог, който беше донесъл толкова много страдания на селата по брега на малкото море.

Мат разбираше реакцията на хората, но не изпитваше желание да участва в страховития ритуал. Изтощен, облегна гръб на гигантския арбалет и затвори очи.

След като първоначалното радостно опиянение премина, мършата на влечугото беше изтеглена на брега и около нея се натрупа голяма клада. Едва когато Лемар изгоря в буйните пламъци, беше наистина унищожен. И Мат едва сега можеше да бъде сигурен, че мутиралите клетки никога нямаше да се възстановят отново.

Докато езерният демон изгаряше, рибарите надонесоха ястия и напитки, за да отпразнуват заедно края на терора.

На Мат не му беше до триумф. Борбата отне твърде много човешки животи. Най-много го болеше за смъртта на Фрадак, с когото, въпреки първоначалните различия, го свързваше приятелско чувство. Така че за него най-хубавото нещо, което преживя вечерта, беше да види Анака и родителите й отново заедно и в сговор.

— Защо така замислен? — попита го Аруула, когато донесе две чаши боровинково вино. — Тези хора честват теб като герой. Ако останем тук, можеш да станеш вожд на всичките петдесет и две села около малкото море.

Мат поклати глава.

— Щом като радостта от победата отмине, тук отново ще е от значение всекидневният труд — каза той. — А определено не ме бива за рибар. Хората би трябвало по-скоро да издигнат паметник на Фрадак. Той се изправи срещу безумието още когато никой не виждаше някакъв шанс за успех в борбата срещу Лемар. И даде живота си, за да могат другите да живеят в мир.

— Съчувствам на Анака — каза тихо Аруула, сякаш изговаряше нещо неприятно. — Но когато преди това видях кръвта по повърхността на водата, надявах се ти да си онзи, който отново ще изплува, а не той.

Мат нежно я прегърна.

— Нямаш причини да се срамуваш — утешаваше я той. — И аз бих се чувствал така, ако ти си в опасност. Нека утре да продължим пътя си. Бих искал колкото е възможно по-скоро да се върна в базата си в Берлин.

Аруула кимна утвърдително, преди да се облегне на рамото на Мат. Мълчаливо наблюдаваха празнуващите в екзалтация хора, които танцуваха около горящото тяло на Лемар, сякаш никога не е съществувал жертвен култ в негова чест.

8.

Роналд Хан

Спящият крал

Над коварно клокочещото тресавище и над храсталака, които обграждаха храма на Спящия крал, се извиваше синкава мъгла. Издигаше се и се спускаше на бледата лунна светлина, сякаш могъщото дихание на мрачните богове си играеше с нея. Картината беше страховита.

На отсрещната страна на блатото, напротив, очертанията на дърветата и листата бяха съвсем отчетливи. С присвита глава и целият в слух, зад прикритието на стената от клони и шума се беше притаил Зеп Нюсли, най-упоритият шпионин в служба на Сивите кардинали. Това, че беше техният единствен шпионин, разбира се, не го правеше обществено достояние. Беше важен човек, всички знаеха това. Когато крачеше из руините на древния град Цюри[13], всички тамошни обитатели приповдигаха шапки и му оказваха почит. Защото Зеп беше не само най-упоритият шпионин на Сивите кардинали, но и техен племенник.

Обстоятелството, че киснеше тук още от смрачаване, разбира се, нямаше да се хареса на Сивите кардинали. Вместо да си почесва носа на лунната светлина, по-добре беше да се вдигне и в сянката на големия кедър да се промъкне оттатък до храма. За да изпълни заповедта, която му бяха дали тази сутрин.

„Жа проникниш в крипусттъ на бролианити и жа разузнайш отбранителната им система.“[14]

Зеп потрепера. Попадналият в полезрението му храм беше обгърнат в голяма тайна и го охраняваха хора, чиито оръжия си ги биваше. По-рано — знаеше това от разказите на предците си, които от своя страна бяха получили знанията си от своите предци — пазачите на храма били съвсем обикновени суицани[15]. Но някога, преди шестнайсет поколения, основателят на династията им открил в мрачните подземия на градежа нещо, което по-късно осигурило голяма власт за него и за рода му.

„Гърмящите оръжия на Спящия крал!“

И при тази мисъл Зеп беше принуден да потръпне. С гърмящите оръжия шега не биваше. Бяха от желязо, трещяха оглушително, оставяха големи дупки в кожата на човека и го просваха мъртъв на земята. В цялата, заобиколена от покрити със сняг планини област, говореше се в Цюри, никой не разполагал с такава власт като братството на ордена на бролианите. А бяха и заможни. Властта и богатството си дължаха на прастаро знание, което ревниво пазеха от шестнайсет поколения насам. Естествено — и на оръжията си.

Зеп въздъхна. После си пое дълбоко въздух, не обърна внимание на лекото треперене на коленете си и се шмугна през високата трева, която стигаше до носа му. След малко съгледа каменната ограда на храма. За щастие около него се виеше синкавата мъгла, която блатото бълваше според капризите си. Скоро тя така обгърна Зеп, че той с мъка можеше да види и върха на носа си.

Когато се добра до зида, до ушите му достигна тихо металическо дрънчене, което се чуваше винаги, когато наблизо имаше бролианец. Те се обличаха в лъскава ламарина, която във вид на плочки покриваше гърдите им, а главите — с шлемове. Смятаха ги за почти неуязвими. Който се спречкваше с тях, трябваше да има здрав череп, защото и ръкавиците им бяха от ламарина и с тях можеше да се нанасят убийствени удари.

Зеп се притисна плътно до стената, затаи дъх и наостри уши. Нямаше съмнение, точно зад каменния вал крачеше пазач. От вълнение по челото на Зеп избиха капки пот. Вслушваше се в приглушеното думкане на сърцето си и проклинаше самохвалството, с което тази сутрин отвърна на въпроса на чичовците си дали има достатъчно смелост да проникне в храма на врага и да изтръгне важна информация. Например дали бролианите вече знаят, че последната им експедиция на юг е попаднала в лапите на степните гуули.

Самата мисъл за гуулите почти накара Зеп да повърне. Но той се стегна. Не беше тук, за да се издаде с неприлични шумове и да го заловят. Беше тук, за да служи на Сивите кардинали, защото му бяха дали надеждата, че ще го повишат в главен шпионин, ако изпълни задачата.

Освен това беше тук, за да напъха в 164-те тайни джоба на наметката си всичко, което не беше здраво закрепено на мястото си. Защото страдаше от досадна болест, за която, за щастие, никой не знаеше: всеки ден по няколко пъти го налягаше мъчителен сърбеж в седалищната област, който Зеп можеше да облекчи само ако присвои нещо, което не му принадлежи. Тъй като през целия днешен ден беше сам и нямаше възможност да задоволи мистериозния си нагон, натрапчивият сърбеж постепенно го съсипваше.

Когато чу стъпките на стража да се отдалечават, стрелна се като сянка покрай каменната стена и стигна до онова място, където имаше врата. Портата беше от гладки, стърчащи напред железни пръчки, които в горния си край завършваха като ужасни остриета на копия. Зеп хвърли един поглед през решетката. Съгледа храсти и непроходим трънак… и две великански фигури. Носеха сандали, фустанели на карета в зелено и бяло, шлемове и сребърни нагръдници. Стояха пред широкото мраморно стълбище, което водеше към храма. Освен това носеха лъскави мечове, а на коланите им висяха всяващите повсеместен ужас гърмящи оръжия, от които човек трябваше да стои по възможност по-далеч.

Храмът зад тях беше тъмен и тих, но Зеп знаеше, че това впечатление е измамно. Без съмнение, зад мрачните стени първосвещениците на бролианите извършваха отвратителни ритуали, заклинаваха своя Спящ крал и очакваха неговото събуждане, та, както гласеше прорицанието, той „да владее на земята над всички хора и всякакви гадини“.

Кога щеше да настъпи денят, когато Спящият крал щеше да се събуди, не беше известно на Сивите кардинали, но се предполагаше, че не е далеч. През последните седмици надменните и без това братя на ордена вървяха още по-надуто из улиците на Цюри. Следователно с пълно право можеше да се очаква, че в близко бъдеще нещо ще се случи.

Сивите кардинали, разбира се, не вярваха, че Спящият крал въобще съществува. За тях той беше само дух страшилище, което бролианите са си измислили, за да се правят на важни. С твърдението, че са гвардия на царя на всички царе, вероятно само искаха да затвърдят владетелските си претенции над кантона. Освен това никой от слизащите от време на време от планината шамани не беше чувал нещо за някакъв си Спящ крал.

Зеп беше склонен да се съгласи със Сивите кардинали, защото бяха стари и умни, и мъдри. По принцип беше склонен да споделя всички популярни съвременни възгледи, което се дължеше на факта, че собствените му знания не бяха блестящи и че човек я кара най-добре, когато говори в угода на силните на деня.

По тази причина именно беше готов да изпълни изключително опасната мисия съвсем сам. Ако имаше спътник, много скоро щеше да стане ясно, че всъщност Зеп изобщо не знае как да проникне в храма, през чиято порта току-що провря носа си. Острите като копия решетки го хвърлиха в паника. Как да мине от другата страна?

Внезапно нещо иззвънтя зад гърба му. Ръцете на Зеп се хлъзнаха надолу по пръчките и той загуби равновесие. Преди да оформи някаква ясна мисъл, установи, че носът му е в калта. За голяма негова изненада портата се оказа зад него. Както и огромната, тъмна и зловеща фигура на един бролианец, който навярно беше направил обиколката си около района на храма и сега с изсвирване съобщаваше, че отново е тук.

Обзет от голямо объркване — и страх, — Зеп се притисна към чакъла и разбра, че поради стройната си фигура е изпаднал между пръчките на решетестата врата.

„Дяул да гу земи!“ — помисли си той.

Вероятно си е помислил малко по-шумно, защото, за голям негов ужас, стражът пред портата не започна обхода си отново, а се приведе и попита:

— Има ли някугу тук?

В объркването си Зеп насмалко да даде отрицателен отговор на питащия, но в последния миг пъхна десния юмрук в устата си и така заглуши гласа си.

Подозрителният страж се приближи с мърморене. Зеп се притисна към земята. Практически се сля с чакъла и гъстия бурен. Тогава чу стражът да се придвижва още повече към портата и да си мрънка нещо.

Сърцето на Зеп заби лудо. Беше убеден, че облеченият в метал великан може да чуе ударите му. Когато в целия си страховит ръст се наведе над остриетата на портата, на Зеп му хрумна идея, която веднага осъществи на дело: изхърка като разгонена мъжка флеге, защото в това нещо, както можеха да го засвидетелстват в цял Цюри — особено посетителите на кръчмите, — беше просто съвършен. Флегетата бяха подобни на мухи същества, космати и големи колкото тиква. Обичаха да снасят яйцата си в живо още месо, та после да послужи за храна на котилото им. Обикновено бръмчаха, когато бяха възбудени, издаваха шумове, които всеки познаваше.

Хъркането на Зеп, изглежда, удовлетвори стража, защото той изръмжа още веднъж, издуха носа си върху портата (и върху черната шпионска маска на Зеп) и се разкара оттам, за да започне отново своята обиколка на храма на Спящия крал.

Зеп си пое дъх. Остана да лежи още за минутка. Когато стъпките се отдалечиха, се изправи и безшумно, като седемдневно тараче, се устреми през вътрешния двор. При това гледаше да е по-далеч от района на мраморното стълбище, където двамата пазачи, които видя най-напред, си изпълняваха службата.

Промъкна се на четири крака през храсталака и обиколи храма, докато открие задна врата, която, за негово нещастие, беше заключена. На няколко крачки по-нататък има късмет, защото се натъкна на прозорец, който бяха забравили да затворят. Зеп бързо се озърна, тогава погледът му попадна върху лежащ на земята празен варел, който с няма въздишка (в края на краищата не искаше да се издаде) постави под прозореца. След секунди се покачи по него и очите му зорко огледаха луксозното помещение с кожени мебели. Изви се през перваза на прозореца и се спусна на пода.

Секунда по-късно, тъкмо се беше скрил зад едно огромно кресло, една врата се отвори и в помещението влязоха трима загърнати в кафяви раса с качулки братя от ордена на бролианите. Седнаха в кожените кресла и на няколко пъти се покашляха. Зеп наостри уши.

— Хрррумпф — каза първият бролианец.

— Хрррумпф — каза вторият.

— Хрррумпф — приключи третият.

Беше наистина страшно интересно какво ли не успяваха да узнаят в тайнствената си дейност шпиони от калибъра на Зеп.

— Капитан Блунчи отдавна трябваше да е тук с командата си — продължи първият.

— Започвам да се безпокоя — каза вторият.

— Почти съм уверен, че експедицията през степта е претърпяла фиаско — рече третият.

Зеп, който клечеше зад креслото на третия бролианец и се мъчеше да заглуши ударите на сърцето си, се питаше какво ли е това фиаско, защото досега не беше чувал тази дума.

— А при това оловото, което трябваше да купят, ни е необходимо спешно, за да леем нови куршуми — каза първият.

Зеп нямаше представа и какво е това куршуми, но във връзка с „(на)лея“ предположи, че се отнася за нещо, свързано с „пия“. После му хрумна, че всъщност тази сутрин Сивите кардинали споменаха някой си „капитан Блунчи“ и някаква „експедиция“ в степта, в чийто източен край се намирала така наречената оловна мина. Бяха споменали експедицията на капитан Блунчи в някаква връзка с обитаващите степите гуули. Когато Зеп си помисли за гуулите, сърбежът в седалището му стана направо убийствен. Трябваше спешно да задигне нещо. Но какво?

Докато тримата първосвещеници се наведоха и мърморейки приглушено, се унесоха в разговора си, погледът на Зеп блуждаеше отчаяно натам-насам и се закова в стоящия наблизо върху масата златен свещник. За щастие трите демонично черни свещи в него не бяха запалени. Зеп се спусна и със затаен дъх, стискайки болезнено сърбящия си задник, запълзя на четири крака зад бролианите по тъмния килим от козина на вакуда.

Когато вече си помисли, че е свършено с него и ей сега ще експлодира, вдигна глава над дървената масичка със свещника и протегна мръсната си лапа към него.

— Хрррумпф — каза първият първосвещеник.

— Хрррумпф — каза вторият първосвещеник.

— И вие ли виждате това, което виждам и аз? — попита третият първосвещеник.

Сметна, че имат предвид него, защото погледите на расоносците бяха насочени към Зеп.

„Пу дяулити“ — помисли си той.

— Знам какво впечатление ще ви направи — каза той бързо и нервно преглътна. — Но мога да ви обясня всичко…

На небето луната беше бледа като восък. По него се носеха облаци. Ту като жълт пушек, ту тежки и тъмни. Някои приличаха на дяволи, на вещици и допотопни приказни животни.

Но колкото и много облачни привидения да отминаваха по небосвода, на земята не се помръдваше нито лист и не потрепваше нито стрък трева. Между неподвижните силуети на самотните степни дървета все още тегнеше морният зной на деня и уханието на дърво, смоли, листа и цветове.

Когато Матю Дракс вдигна глава и помириса, носът му откри фреккойшерите, които величествено и спокойно крачеха пред него в степта — тъмнозелени, покрити с фина козина гигантски скакалци, големи горе-долу колкото камили. Номадските племена и търговците използваха с охота опитомените гиганти като товарни и ездитни животни. Леко натоварени, можеха да скачат на повече от трийсет метра и да прелитат на големи разстояния. Това че сега не правеха нито едното, нито другото, се дължеше на факта, че носеха на гърба си тежък товар. Цялото стадо принадлежеше на водещия произхода си от Дойцланд[16] търговец Ахмаз. Той тъкмо идваше от южните средиземноморски земи и беше на път за родината си, за да закара стоките на хората. И Мат беше на път за някогашна Германия, затова той и Аруула се присъединиха към кервана.

Нова облачна сянка затъмни древния керванджийски път. Страховита змейска глава с дълга черна грива се носеше покрай полумесеца.

Преди немного време командир Матю Дракс беше пилот от ВВС на САЩ. До днес на обед едва ли нещо напомняше за това. Докато по време на почивката една жена от хората на Ахмаз взе изпокъсаната му униформа и с игла и конец отново я приведе в ред. Също и русата му коса, която след четирите месеца на този свят стигаше почти до раменете му, пак беше постригана по военному.

Синьозелените очи на Мат оглеждаха стройната, чернокоса жена, която седеше пред него на самара на фреккойшера и направляваше ездитното животно. Това, че оцеля през изминалите месеци, не на последно място го дължеше на Аруула, която го откри в планините сред останките на стратосферния му реактивен самолет и го спаси от два гладни тарака[17].

Оттогава бяха заедно. Макар че Мат не знаеше точно на колко години е Аруула, смяташе че е някъде в началото на двайсетте. Това, че за нея беше сравнително лесно да научи езика му, беше свързано с телепатичната й дарба. Към всичко това по време на опасни ситуации тя се оказа смелчага, на когото човек безусловно можеше да повери живота си. Само дето не желаеше да се откаже от съмнителните си маниери на хранене.

Погледът на Мат попадна върху човека, който редом с него галопираше върху гърба на друг гигантски скакалец. Ахмаз беше як мъжага с груба кожа, много белези и черна грива, която завършваше с дълга брада, показваща вече първите си сребърни ивици. Около челото му беше навита червена лента, а между зъбите му беше стисната тънка, черна пура. Някак си напомняше стария Дъглас Феърбанкс в немия филм „Черният пират“. За разлика от своите спътници с леко монголоидните очи, облечени в кожи и с тюрбани, в северната си родина Ахмаз бе придобил известно образование и бе пропътувал много страни — например Руланд[18] и Цина[19] на изток. Бил е също и в Арба[20], която се намираше далеч на юг.

Последното му пътуване водеше до Туурк, за която Мат предположи, че се отнася за някогашна Турция. От Туурк бяха и придружителите на Ахмаз и техните жени. Беше закупил масла, платове, подправки и много центнери хаш. Хашът беше много търсен от знатни господа и дами в родината му, защото създаваше чувството за успокоение и радост у хората, които го пушеха. На Мат не му беше нужно много време, за да се досети какво е това хаш. Като младок и той беше винаги готов да опита нещо ново.

Въпреки тъмнината, състоящият се от десет фреккойшера керван беше наложил добро темпо, независимо че наред с тежкия товар животните носеха и по двама ездачи. Преди пътят им да ги отведе на север, Ахмаз искаше да направи престой в едно селище, наречено Цюри. Затова пое по стария керванджийски път през степта.

— Още ли е далеч?

Ахмаз поклати глава.

— Утре вечер сме там.

— Има ли полза от съкращаването на пътя?

— Разбира се — каза Ахмаз. — Макар че храбрите ми туурки не са във възторг от това, че поемаме по стария път, но така спестяваме цяла седмица време. — Усмихна се весело. — Суеверни са. Страхуват се от някакви степни духове, за които са им разказвали дедите им. Но аз по-скоро бих си счепкал косите с Оргуудоо, отколкото да поема разноските за цяла една седмица.

Като цивилизован човек от Севера Ахмаз не беше склонен да вярва в демони като Оргуудоо. Както разказа, имало бурна дискусия между него и туурките. На цветистия си език говорели за зли духове, които живеели в степите, естествено — и за обичайното „безименно страшилище“, което носело на хората смърт и проклятие.

Някаква конкретна заплаха, разбира се, не можели да назоват — знаели за „безименното страшилище“ само от предците си, които преди доста поколения дръзнали да навлязат в планинската страна на суицаните. Но Ахмаз беше господар на този керван. Той плащаше на туурките и в края на краищата наложил волята си над тях.

Въпреки това хората му изглеждаха напрегнати. На Мат му направи впечатление, че не сваляха ръце от извитите си саби и непрекъснато се озъртаха. Питаше се дали страховете им са оправдани. През месеците на пребиваването си в този свят преживя много неща и се сблъска със смайващ брой мутирали същества, които не мислеха доброто на хората.

Мат не се съмняваше, че причината за многото промени трябва да се търси в 2012 година: тогава осемкилометровата комета „Кристъфър-Флойд“ възвести залеза на старата цивилизация. Тя изпускаше непознато лъчение и се сблъска със Земята в района на Азия. Мат предполагаше, че е унищожила Китай и голяма част от Русия. Завихрените високо във въздуха земни маси, изглежда, за дълъг период са обгръщали планетата като мъглив похлупак. Вероятно катастрофата е била последвана от ледников период, който е запратил човечеството във варварството. Борбата за оцеляване е стояла над всичко.

Насекомите и плъховете очевидно са устояли най-добре на катастрофата, защото се бяха превърнали в доминиращи видове, докато човечеството беше дегенерирало — много повече, отколкото би се очаквало. Колко време е продължил ледниковият период, Мат не знаеше, но сигурно са били векове. Климатичните и географски промени, на които беше свидетел досега, сочеха на факта, че полюсите са разположени по-различно, отколкото преди.

Керванът спря. Мат и Аруула протегнаха шии. В степта пред тях се извисяваше скална формация. Туурките се разбъбраха възбудено. След кратко дърдорене водачът им обърна фреккойшера си и запрепуска назад към Ахмаз. Търговецът го гледаше спокойно и подръпваше брадата си. Ала челото му беше навъсено.

Водачът на туурките, строен млад мъж с черни очи и мигли като коприна, който се казваше Махомет, укроти ездитното си животно.

— Ахмаз — каза той с напевен глас, — ти си добър човек, макар че избра този път против съвета ни. — Покашля се. — Но сега стигнахме до мястото, от което не можем да продължим нататък.

— Какво означава това? — попита Ахмаз и се изправи на седлото на фреккойшера си. — Да не би да сте си наумили да се бунтувате?

Махомет се обърна и посочи скалната формация, която се издигаше пред тях от земята.

— Оттатък, зад хълма ни очаква Злото — отвърна той. — Ако продължим да яздим, излагаме се на голяма опасност. Но ако обърнем и поемем по друг път, няма от какво да се страхуваме.

— А какво по-точно — попита спокойно Ахмаз — представлява това Зло?

Тууркът повдигна рамене. Че думите му не напуснаха с лекота устните му, Мат позна по изражението на лицето му.

— Не знаем — каза Махомет. — Но Брахим Мъдрият ни разказа за видение, което имал още бащата на неговия баща. Той видял някога тези скали.

Брахим Мъдрият, така знаеше Мат, беше най-старият туурк от отряда на Махомет, едноок мъж на около петдесет години. Туурките твърдяха, че бил ясновидец и с незрящото си око можел да види неща, които никой друг не вижда.

Ахмаз погледна към скалите и въздъхна.

— Не знам как е прието у вас, скъпи Махомет — каза после. — Но ако разкажа в кръчмите на родината си, че заради видението на някакъв едноок човек съм се върнал назад, ще ми се подиграват.

Нито една мигла на Махомет не трепна.

— Разбра ли ме, Махомет? — попита Ахмаз учтиво.

Мат затаи дъх. Как ли щеше да реагира тууркът? Народът му се смяташе за смел, а Ахмаз косвено го бе наркъл страхливец.

Но Махомет беше същински образец на самообладание.

— Ако е рекла богиня Зулейка, ще се справим с всякакви опасности.

Ахмаз се засмя.

— Така повече ми харесваш. — Озърна се и за миг погледна сребърната луна. — Направихме достатъчно за днес. Разтоварвайте и вдигайте бивак. Подир това ще отидем до скалите и ще видим дали зад тях се крие някакво Зло.

Отблизо скалната формация изглеждаше по-висока, отколкото отдалеч.

— Доста е стръмничка — каза Ахмаз, след като хвърли изпитателен поглед към скалата. — Нека се изкачим.

С пъргавина, която Мат не би допуснал у него, се спусна от седлото и скочи на земята. Мат, Аруула, Махомет и останалите туурки грабнаха оръжията си и последваха примера му.

Изкачването беше мъчително. Ахмаз хвърли един поглед към отдалечения на петстотин метра лагер, в който горяха огньове и двете жени приготвяха вечерята. Тогава подкани хората на Махомет.

— Побързайте. Гладен съм и искам по-скоро да се връщам.

Махомет промърмори нещо. Мат, който изкачи върха до него, го изгледа изпитателно. Макар че Махомет владееше чувствата си, не успяваше изцяло да прикрие страха си. Любопитството на Мат нарастваше с всеки изминат метър. Какво ли ги очакваше откъм другата страна на скалата? Дали туурките наистина се страхуваха само заради някакви суеверни приказки?

Най-сетне стигнаха до върха.

— Толкова е тъмно, че нищо не се вижда — рече Ахмаз и изруга. — Да слезем долу.

Заспускаха се лека-полека. Обратната страна на скалистия хълм не беше толкова стръмна. Земята беше рохкава и песъчлива. Подхлъзвайки се, стигнаха най-сетне до равното място.

Ахмаз приклекна, взе шепа земя и я пусна да се изсипе между пръстите му.

— Някъде тук трябва да има вода. Почвата е влажна.

Махомет последва примера му.

— Не — каза той. — Това не е почвена влага. По-скоро е… слуз.

— Слуз ли? — попита Ахмаз. Отново хвърли поглед към ръката си. — Да, имаш право. Но какво ли я е отделило?

Мат си спомни за своята среща с гигантския охлюв в мрачните галерии в Милано[21]. Потръпна и бавно продължи нататък. Чувстваше, че над това място витае някаква тягостна атмосфера.

Аруула вдигна носа си и помириса въздуха.

— И ти ли усети този мирис?

— Какво? — попита Мат.

— Мирише на… — тя преглътна. — … на мърша.

— Нищо не долавям — рече Ахмаз.

— Права е — каза Махомет. — И аз го подушвам.

Неколцина туурки кимнаха одобрително. Сега и Мат помириса, но без успех. Обонянието му навярно беше много по-слабо от това на децата на природата от това време. Ахмаз, който отстъпи крачка назад, се приближи до нещо и предизвика леко издрънчаване на метал. Всички стиснаха мечовете си и се заоглеждаха уплашено.

— Погледнете това — рече Ахмаз и се наведе. — Намерих нещо.

Всички се скупчиха около него. Държеше в ръката си някакъв шлем, който изглеждаше като стесняващо се в края полукълбо, отвътре с подплънка, а отстрани с кожен подбраден ремък. На предната страна беше гравирано нещо: главата на някакъв плешив мъж със затворени очи и няколко жици на главата.

— Вече съм виждал такива шлемове — каза Ахмаз и присви клепачи. — Само не зная къде… — Подаде го на Мат, който любопитно го опипа. Ламарина.

Аруула погледна земята.

— Тук има още нещо. — Издърпа някакво парче метал, покрито с пясък и рохкава земя.

— Броня! — рече Мат изненадан.

Аруула измъкна нагръдната броня от пясъка. Ахмаз я взе и избърса с ръкава на басмяната си риза пясъка и прахта.

— Как блести — каза той учудено.

— Не е възможно да е лежала дълго тук. — Махомет разгледа внимателно бронята. Пръстите му се плъзнаха изучаващо по метала.

Мат внезапно го обзе неприятно чувство и се взря внимателно в земята наоколо. Накрая погледът му попадна върху една въздълга издатина. Приклекна и предпазливо изгреба настрани пясъка и земята. След малко разкри още една броня.

Ахмаз и другите внимателно го наблюдаваха.

— Там има още — рече Махомет. — Нещата са така разположени, като че ли някой е умрял в тях.

Имаше право. Нагръдната броня лежеше на обратната си страна, отляво и отдясно на нея — две широки метални гривни за ръка. По-надолу Аруула откри два набедреника, които очевидно са стигали до коленете на собственика им. У Мат се засили впечатлението, че тук е лежал мъртъв воин.

— Но къде са му костите и черепът? — попита Аруула.

Ахмаз нерешително подръпваше брадата си. Мат стана и го изгледа изпитателно. Макар да изглеждаше външно спокоен, това беше само маска. Очите му припламваха по странен начин. Той се стегна, за да не хвърли туурките в паника. И Махомет изглеждаше крайно съсредоточен. Хората му мятаха мрачни погледи наоколо си, а ръцете им стискаха дръжките на извитите саби. Съвсем ясно им личеше, че биха предпочели да се върнат на бегом при ездитните животни. Но дисциплината ги задължаваше да останат тук.

— Хайде да изчезваме оттук — каза тихо Махомет, — докато все още можем.

Хората му замърмориха одобрително.

— Не бързайте толкова — каза Ахмаз и се огледа. — Това място е обгърнато в някаква тайна и аз по-скоро ще се счепкам с Оргуудоо, отколкото да се откажа да я разбера.

Махомет мрачно кимна.

— Ще се хванеш гуша за гуша с Оргуудоо.

Ахмаз не обърна внимание на забележката.

— Да минем няколко крачки по-нататък — каза и тръгна. Мат и Аруула се присъединиха към него. Останалите не можеха да преглътнат мълчаливо обидата, че една жена не се страхуваше. Махомет и трима-четирима мъже изфучаха, после тръгнаха и те. Пет метра по-нататък Ахмаз спря отново.

На лунната светлина се разкри ужасяваща гледка: в диаметър от двайсет метра навсякъде бяха разхвърляни нагръдни брони, шлемове, части от брони за ръцете и краката и оръжия.

Аруула първа наруши мълчанието.

— Ако тук е имало борба, къде са тленните останки на воините? Виждам само метал, никакви кости.

— И аз не го разбирам — каза Ахмаз с хриплив глас. — Ако всичко това беше прастаро, щяха да се разпаднат на прах. Но погледнете броните. Като нови са.

Махомет се покашля.

— Може би вече трябва да се връщаме — рече той.

Ахмаз хвърли мълчалив поглед над бойното поле. Макар и да обичаше да предприема рискове, това място беше страшно и за него.

В този момент луната се скри зад тъмен облак. Мигновено въздухът се изпълни с някакво мляскане и към мъжете се понесе воня на мърша.

— Какво е това? — извика Махомет обезпокоен.

Неколцина туурки измъкнаха факли от коланите си и скоро светло сияние огря нощта.

Земята около тях се разкърти. Това ще рече, че беше изблъскана отдолу нагоре и настрани. Погледът на Мат попадна върху няколко десетки кръгли щитове, които като канализационни капаци се надигнаха от песъчливата земя. Мършави фигури се изправиха, изскочиха от дупките и в полуприведена поза, заобиколиха хората.

На Мат му се пригади, когато различи подробностите. На Аруула й прилоша.

Малки червени като на албинос очи ги гледаха втренчено из дълбоките очни кухини. Тесни черепи, покрити с тънка като пергамент кожа. Тук и там прозираха костите на черепа. Върху страховитите мутри доминираше малката, лишена от бърни уста с дълги кучешки зъби. Изпълзелите от земята същества бяха бледи като мъртъвци, напълно плешиви хуманоиди. Изправени, бяха високи почти два метра. От устата им капеше по земята белезникава слуз. Имаха дълги, костеливи ръце. Доколкото можеше да се видят пръстите им, те завършваха с хищни нокти. Носеха нащърбени извити саби, подобни на онези на туурките, и бяха облечени с прозрачни препаски. Краката им изглеждаха твърди като рог, петите им завършваха с дебел колкото пръст петсантиметров бодил. С тихо пръхтене и ръмжене обградиха чужденците.

— Какво е това? — каза Мат със задъхване.

— В името на Вудан — прошепна Ахмаз. — Чувал съм за тях… Това са гуули… Човекоубийци… Хранят се с мърша и трупове… Говори се, че ядат дори кости…

Мат преглътна с мъка и дооткопча пистолета си, макар и да се съмняваше, че с куршуми ще може да направи нещо срещу тези живи скелети. Аруула стоеше до него. Изглеждаше като парализирана от ужасния вид на гуулите.

Махомет съвсем спокойно измъкна една факла от колана си, запали я от тази на друг туурк и изтегли извитата си сабя от канията.

След секунди започна ожесточена битка. Ахмаз тикна една факла в лицето на първия нападнал го гуул. Този веднага се подпали и с вой се загърчи на земята. Аруула се събуди от вцепенението си, когато първият противник беше само на няколко крачки от нея. Тя размаха меча си, улучи челото на гуула и разпръсна бяла кръв. Гуулът изпухтя. Тънката му, крива ръка се стрелна бързо напред.

Мат не успя да даде дори един изстрел. Пареща болка прониза лявата му ръка и едно острие разкъса униформата му. Той се метна настрани, падна и с претъркаляне се изтегли извън опасния периметър — и попадна от трън, та на глог. Когато погледна нагоре, пред него стърчаха три звяра и го гледаха втренчено с албиносите си очи. На заден план чуваше проклятията на бясно борещите се за живота си туурки.

Ако успееха да го приклещят, беше загубен. Мат подкоси краката на средния гуул. Появи се празнина. Мат се оттласна и с все сили скочи през нея. Зад него се дочуха бясно ръмжене и бързи стъпки. Гуулите бяха по петите му! Матю се обърна — и едва сега забеляза, че „Беретата“ беше изчезнала от ръката му! Сигурно я беше загубил.

Трескаво се огледа. След секунда видя пред себе си цевта й да стърчи от пясъка. Хвърли се към оръжието, грабна го, отново се претърколи и откри огън.

Бам! Бам! За кратък миг Мат отбеляза, че „Беретата“ изведнъж започна да стои някак си другояче в ръката му, но когато тя излая, избълва огън и незабавно уби двама адски виещи нападатели още в скока им, пилотът предпочете да се съсредоточи върху подскачащите наоколо създания, които бяха притиснали зле спътниците му.

Сражаващите се около него мъже се стъписаха уплашено. Очевидно не познаваха огнестрелните оръжия. Но като видяха какъв ефект има върху гуулите „гърмящата ръка“ на Мат, изръмжаха въодушевено и се хвърлиха още по-яростно в битката. Дрънчеше желязо в желязо, от остриетата изскачаха искри.

Следващият гуул се нахвърли отдясно към Матю Дракс. Червените му очи излъчваха смъртоносна жажда за кръв. Мат завъртя оръжието и се прицели.

Бам! Над основата на носа на нападателя се появи черна дупка. Следващият устремил се към него гуул се опита в последния момент да промени посоката, но беше вече късно. Оловният куршум пръсна костеливия му череп. Умря безмълвно.

Едва сега Мат се сети да разгледа оръжието по-отблизо. И се слиса. Пищовът в ръката му съвсем не беше неговата „Берета“! Но не му остана достатъчно време, за да се диви дълго над това. Отново трябваше да се отбранява срещу неколцина нападатели.

Бам! Бам! Бам! Атаката на гуулите най-после спря. Ахмаз, Аруула, Махомет и другите се спуснаха да ги преследват. Остриетата на мечовете им свистяха във въздуха. Стояха опряни гръб в гръб и оказваха ожесточена съпротива на лешоядите. Ахмаз косеше със сабята около себе си. До него стоеше Махомет и атакуваше гуулите едновременно с огън и сабя. Един мъж падна мъртъв на земята до него и едно от чудовищата го го отмъкна със себе си. Но не стигна далеч: оръжието на Мат накара главата му да експлодира.

Гуулите загиваха един след друг — или от меч и огън, или от пищова на Мат. Останалите го удариха на бяг, но туурките не искаха да ги изпуснат да се изплъзнат. С гръмки бойни викове се устремиха след тях. Отначало Мат искаше да ги последва, но при следващото натискане на спусъка се чу само едно изщракване, което показа, че пълнителят на чуждото оръжие е празен.

Аруула се появи до него и му подаде загубената „Берета“.

— Ето ти гърмящата ръка, Маддракс!

Мат взе оръжието и го прибра.

Аруула посочи втория пистолет.

— Откъде се взе другото оръжие? — осведоми се тя.

— Намерих го в пясъка. — Мат повдигна рамене. — Нямам представа откъде е. Но то няма още дълго… — Млъкна, когато към тях се присъедини Махомет. Тууркът гледаше пистолета със страхопочитание, но сетне посочи само раната на Мат.

— Покажи ми ръката си.

Мат се подчини. Махомет посегна към една от завързаните на колана му кожени торбички, извади малка тенекиена кутия и намаза раната на ръката на Мат с дебел пласт мехлем с остра миризма.

— Какви са загубите ни? — попита Ахмаз, който се приближи до тях. Макар все още останал без дъх, той се огледа, готов да продължи да се сражава. Хората на Махомет се скупчиха около четирите, лежащи на земята фигури, на които очевидно вече не можеше да се помогне. Петима други бяха леко ранени и бяха превързани.

Когато Ахмаз и Махомет се присъединиха към хората си, Аруула остана при Мат. Тя гледаше с ококорени очи намереното оръжие. Мат все още не можеше да проумее: ставаше въпрос за фабрична изработка, сребърна „Брюна“ с дълга цев, съгласно гравирания надпис — произведена през 2008 година. Пълнителят побираше двайсет патрона. Пистолетът не беше нито надраскан, нито изглеждаше да е стоял с векове на това място.

Когато погледът на Мат попадна върху частите от старинното снаряжение, запита се как този човек се е добрал до такова огнестрелно оръжие. Това беше още един въпрос, който остана без отговор.

Засега.

КОМПЮТЪРЕН ДНЕВНИК:

КЛОД ДЕ БРОЛИ

(4 февруари 2012 г., 12:08 ч. ЦЕВ (централноевропейско време)

И така, няма никакво съмнение! Кометата ще удари в района на Азия, според изчисленията на астрономите — на географската ширина на езерото Байкал. Както Брюксел току-що оповести по медиите, ще се направи един последен опит проклетият отломък да се разгради на атоми. Щели да го обстрелват от Международната космическа станция с атомни бойни глави. По мое мнение това не е нищо друго, освен един смехотворен опит за поддържане на надеждата у населението.

При тези обстоятелства ми е трудно да се владея така, както са свикнали да ме виждат в управителните съвети на предприятията ми. С оглед на факта, че сблъсъкът е неминуем, иска ми се да закрещя! По телевизията брътвят от месеци какви последствия могат да се очакват, ако се случи възможно най-лошото. Масата на „Кристъфър-Флойд“ е точно на критичната граница. Учените твърдят, че тя или ще пръсне Земята на безброй малки късове, или тотално ще я опустоши, така че оцеляването на човечеството не е сигурно.

Но не и моето! Клод де Броли не напразно е прекарал двайсет години от живота си, инвестирайки милиарди в технологии на бъдещето, та само да наблюдава как светът си отива!

За щастие не се осланях на това, че царящият относителен мир ще е вечен. За късмет, не съм преустроил в гараж за колекцията ми от стари автомобили противоатомния бункер, който баба ми и дядо ми са построили през 1955 г. на неутрална земя, както направиха някои други, които бяха приспани от края на Студената война. И, за мой голям късмет, не се подиграх като другите финансисти на мистър Ото Фортенски от Милуоки, когато дойде при мен, за да ми представи своя прототип на криогенна система! Противоатомният бункер на баба ми и дядо ми и криогенната система на Фортенски ще ме спасят!

КОМПЮТЪРЕН ДНЕВНИК:

КЛОД ДЕ БРОЛИ

(6 февруари 2012 г., 15:05 ч. ЦЕВ)

Бункерът е напълно готов за експлоатация, енергозахранването, благодарение на трилитиевия кристал — осигурено за векове, а замразените по метода С–33 хранителни продукти ще могат да се консумират и тогава.

Току-що се захванах с текста на легендарната реч, която Роберт А. Хайнлайн е произнесъл на Световния конгрес по научна фантастика през 1961 г. в Кливлънд. „Стройте противоатомни бункери — беше казал. — Отрупайте се до тавана с консерви и трайни хранителни продукти! Въоръжете се до зъби, при нужда и с нерегистрирани оръжия! Подгответе се за хаоса, защото неминуемо ще настъпи — а времената, които тогава ще настанат, не са за мамини синчета!“

Човекът е прав! Когато си представя какво би станало, ако сбирщината открие бункера ми и се нахвърли на запасите ми, изправят ми се косите!

За щастие, още преди години успях с частния си самолет да прекарам в Швейцария ценната си колекция от оръжия и достатъчно муниции. Така ще държа сганта по-далеч от себе си.

Ще прекарам точно сто години в криогенния контейнер на Фортенски, защото предполагам, че през 2112 г. Земята ще се е възстановила след катастрофата. Едва ли мога да се надявам да видя едно бъдеще, в което нашата Земя ще е очистена от простолюдието, което днес превръща красивите ни градове в криминални и заразени с дрога ракови образувания.

Фактът, че тъкмо днес финансовата служба на Цюрих ми връчи съдебно постановление за опис на имуществото ми заради неплатени данъци за 2011 г., отново доказва безмозъчността на пръдлъовците чиновници. Светът е пред пропаст, но на тези тъпаци не им идва на ум нищо по-добро от това да ми досаждат с глупашки претенции…

ТЕЛЕВИЗИОННО ИНТЕРВЮ С КЛОД ДЕ БРОЛИ

(6 февруари 2012 г., 18:00 ч. ЦЕВ)

Интервюиращият: Мистър де Броли, значи Вие не вярвате, че усилията на международната общност да разруши в последния момент „Кристъфър Флойд“ с ракетен залп ще се увенчаят с успех. На какво се дължи фактът, че един проспериращ бизнесмен като Вас, чиито предприятия все пак са участвали в разработката на тези оръжия, не смята, че военните ще имат успех? Как така предпочитате да се подложите на дълбоко замразяване, за да оцелеете в бункер след евентуална катастрофа.

Де Броли: Мога да Ви кажа съвсем точно, г-н Бремер! Дори и хората от Международната космическа станция да успеят да изпратят ято ракети — резултатът за човечеството ще бъде фатален! Трябва да имаме предвид огромни приливи, земетресения, експлозии на газ и унищожителни пожари. Диги и бентове ще се разкъсат. Холандия ще загине. Навсякъде по Земното кълбо ще се стигне до ядрени аварии в гигантски мащаби. Напомням Ви само за готовите за нарязване за скрап атомни електроцентрали в Източна Европа. Замърсяванията, които тогава ще бъдат изхвърлени във въздуха, ще затъмняват небето години наред. Вече няма да имаме електричество. Ще стане студено и тъмно. Из градовете ще скитат мародерстващи човешки маси и…

Интервюиращият: Представяте една твърде апокалиптична картина, мистър Де Броли. Вие… хм… всъщност сигурен ли сте, че криогенната система, в която искате да оцелеете след катастрофата, ще функционира според желанието Ви?

Де Броли: Какво?

Интервюиращият: Имам предвид… хм… кой Ви гарантира, че след сто години наистина отново ще се събудите? И кой Ви гарантира, че няма да претърпите никакви телесни увреждания?

Де Броли: Е, като предприемач с международни връзки съм свикнал да поемам риск. Но знам, че машината, към чиято закрила съм се насочил, функционира. Създателят й я тества!

Интервюиращият: Тествал ли? С хора?

Де Броли: Не, естествено, че не! Замрази мишки и след пет години отново ги размрази. Издържаха на процедурата.

Интервюиращият: Е… тогава мога само да се надявам, че ще имате нещо много по-общо с мишка, отколкото с човек. Благодаря Ви за разговора, г-н Де Броли.

През 2012 г. Цюрих беше главният град на едноименния швейцарски кантон. Разположеният на река Лимат и на Цюрихското езеро град имаше 350 000 жители. Като пребиваващ в Германия американски военнослужещ Матю Дракс естествено знаеше също, че Цюрих е бил търговски, икономически и културен център.

По време на една от екскурзиите му из Европа особено силно впечатление му бяха направили божиите храмове на Цюрих. Един от тях, „Гросмюнстер“, беше от XII век. Мат видя също църквите „Васеркирхе“, „Санкт Петер“. Впечатлиха го Старото кметство, „Банхофщрасе“ с нейните търговски къщи и огромният банков център.

От всичко това вече нямаше и помен.

Само Цюрихското езеро си стоеше там, както открай време. В синьозелените му води гъмжеше от подобни на змиорки риби, които хората наричаха ксаала и които се срещаха в много реки. Достигаха до метър и половина. Розовото им месо беше с отличен вкус.

Както Мат узна от Ахмаз, около заобиколените с гъсти гори брегове се запазила някаква аграрна култура. По-нататък, сред забравените от Бога и от хората пущинаци, гъмжеше от екзотична фауна. В околностите на езерото дълги до метър белити описваха своите, преливащи се във всички цветове на дъгата кръгове. Космати флегета бръмчаха над върховете на дърветата. Във високата до колене трева, която избуяваше навсякъде, се припичаха на слънце шасен, подобни на мармоти гризачи — апетитен ловен трофей.

Първият суицан, когото керванът срещна, чорлав, обут в кожени панталони човечец, яздеше опитомен, с отрязани крила андрон и направляваше с виртуозност дългата четири метра мравка. Беше любезен и осведоми Ахмаз къде може да се намери добро място за пренощуване. След като известно време се пазари с него на мъркащия си диалект, метна се на андрона заедно с торбичка хаш и в галоп навлезе в гората.

Керванът отново пое на път. Скоро след това стигна до северния бряг на езерото, до едно разположено пред град Цюри село. Ахмаз беше изпратил напред Махомет като квартирмайстор. Той ги очакваше пред двуетажна странноприемница на име „Фадехекс“. След като Мат се спусна от наетия фреккойшер, помогна на Аруула да слезе, огледа странноприемницата и доби впечатлението, че се намира пред кръчма от някакъв уестърн: пред дървената къща имаше греди за връзване на ездитните животни. После по три стъпала се изкачи на верандата и през люлееща се врата влезе в салона.

По пода бяха разпръснати стърготини и навсякъде наоколо имаше месингови плювалници. Суицаните — Мат знаеше това още от „Астерикс при швейцарците“ — наистина бяха народ от чистофайници. На дълъг тезгях и на няколко грубо сковани маси безделничеха яки, в мнозинството си мълчаливи фигури, които поради чорлавите гриви и дългите си бради почти не можеха да се различат една от друга. Носеха пъстри ризи, кожени панталони в размер три четвърти и ботуши и подпираха големи каменни кани. Напитката в тях очевидно ги караше да изпадат в депресия, защото на всеки пет минути измърморваха по едно „Пу дяулити!“ и „Бог да го убий!“.

Стопанката, малко, гърдесто кюфте на име Френи, повика при себе си един дългуч с изпъкнала адамова ябълка, който се наричаше Тубел и за когото Мат предположи, че е слугата. Той показа на гостите стаите им.

Докато Махомет се осведоми за лечител и бързо изчезна, за да го доведе да се погрижи за ранените му спътници, те отидоха горе, за да си отдъхнат. Останалите хора на Ахмаз заведоха фреккойшерите в кошарата, сложиха им зелен фураж и поставиха стражи, които да държат под око ценния товар.

Мат и Аруула се отправиха към стаите си. Едва свалила оръжията си, Аруула отпусна глава на възглавницата и заспа.

Мат дори успя да се изхлузи от дрехите си. Легна до Аруула и погледна за малко към тавана, после и той потъна в съня си и се понесе над облаците с реактивния си самолет. Там бяха и другите. Чуваше гласовете им в слушалките: Ървин Честър, черен, мускулест и, въпреки сериозната ситуация, с ухилени устни; лудата глава Ханк Уилямс; красивата канадка Дженифър Йенсен; Дейв Макензи, астрофизикът. А зад самия Мат седеше професор д-р Джейкъб Смайт. Мелачката за нерви. Мъжът, който особено много държеше, когато се обръщат към него, да не забравят да споменават титлата му.

Смайт се побърка и се хвърли в бърлогата на едно чудовище. Също и Честър беше мъртъв, загина на една арена в Рим. Мат знаеше за неговия щурман че е потеглил на север. Самолетът на Йенсен и Маккензи, изглежда, не е паднал в този район. Може би е успял да се добере до базата в Берлин. С надеждата, че и Уилямс ще се стреми натам като място за среща, след безуспешно търсене Мат се отправи към същата цел…

Когато на сутринта се събуди, все още се чувстваше изтощен като след дълго боледуване. Едва солидната закуска възвърна отново силите му. Когато излезе навън с Аруула, Махомет и хората му вече бяха натоварили фреккойшерите. Бяха готови да потеглят.

Придружаван от Тубел, Ахмаз напусна странноприемницата и щом видя двамата, махна им с ръка да отидат при него. Слугата мъкнеше една торба на търговеца и хвърли любопитен поглед към колана на Мат, в който беше пъхната „Брюната“, която намери в степта. Изражението на лицето на Тубел показваше недвусмислено, че не за пръв път вижда такива оръжия. Изглежда, не се учуди да го види на колана на Мат. Така че Мат го дръпна настрана и се осведоми дали Тубел знае нещо за хора, които носят такива смъртоносни неща.

— Братята от ордена — измънка неясно Тубел и посочи на запад, по протежение на езерото. — Живеят в храм и се наричат бролиани.

— Бролиани ли? Как изглеждат? — попита Мат слисано на езика на странстващите народи, който междувременно владееше достатъчно добре, за да може да се разбере с хората. Макар че всеки регион си имаше свой собствен диалект, езикът на номадите, изглежда, беше универсално свързващо звено, което всеки разбираше.

— Хора като теб и мен — отвърна Тубел, — но се имат за нещо по-добро. Наричат себе си „гвардия на Спящия крал“ и разправят, че някога щял да се събуди, за да властва над всички хора.

Мат и Аруула си хвърлиха един поглед, а Ахмаз, който тъкмо се качваше на фреккойшера си, се чукна по челото.

— Гвардията на Спящия крал ли? — повтори като ехо Мат.

Тубел кимна.

— Казват, че лежал в леден блок и спял. — Обърна се и се затътри обратно към странноприемницата.

— Благодаря, Тубел — извика Мат.

Тубел се обърна.

— Не се казвам Тубел. Казвам се Райне. Тубел значи глупак.

На Мат му идеше да потъне в земята от смущение. Аруула се обърна и закри устата си с ръка, за да прикрие смеха си. Ахмаз се ухили.

Райне продължи пътя си, поклащайки глава в недоумение от глупостта на чужденеца.

— Когато бях на твоите години — каза Ахмаз и хвана поводите на ездитното си животно, — по време на едно пътуване до Цюри чух мита за Спящия крал. Бил нещо като божество.

— Как така ще спи? — попита Мат.

Ахмаз поклати глава.

— Не знам. Хората тук на езерото не са много приказливи и ако в присъствието на чужденец кажат по нещо, най-често се чува „гопфердами“ или „гопффриедщуц“. Не ме питай какво означава. Когато човек ги попита за Спящия крал, най-често получава в отговор едно „зайх“ което ще рече нещо като „глупости“.

Махомет, който беше възседнал първия фреккойшер, махна с ръка към Ахмаз и го попита кога най-сетне има намерение да потегли. Ахмаз се наведе напред в седлото си.

— Знам само, че на това място има монашеско братство, което твърди, че служело на Спящия крал и че съществувало от шестнайсет поколения насам.

— Какво знаеш за религията им? — попита Мат.

— Нищо. — Ахмаз повдигна рамене. — Това именно е най-странното. Не показват никакъв интерес да привличат някого към вярата си. Заявяват само едно нещо: че един ден Спящият крал щял да се събуди, за да поеме властта над света, и че дотогава нямало да мине много време. — Ахмаз се усмихна. — Но това го твърдят още открай време.

— Интересно. — Мат се почеса по брадичката. Винаги беше готов да чуе някой красив мит, но естествено, повече от всичко друго го интересуваше как така гвардията на „Спящия крал“ притежава функциониращи огнестрелни оръжия от XXI век. В противоположност на кумира си хората от гвардията му, изглежда, добре са се наспали.

Ахмаз още веднъж махна с ръка на Мат и Аруула, после даде знак на Махомет. Тууркът изсвистя с камшика си и керванът потегли, фреккойшерите, тежко натоварени с тууркски скъпоценности и хаш, се затътриха бавно по единствената улица на селото и се скриха от погледа. Вървяха на север, към родината на Ахмаз.

Мат кимна на Аруула, после тръгнаха бавно между хижите в посока към езерото. Там се заоглеждаха. По широкото няколко километра и още по-дълго езеро две рибарски лодки плаваха към пристана. Очевидно в ранните утринни часове бяха направили богат улов.

Слънцето караше водата тайнствено да блести. Почти против волята си Мат се унесе в мисли, които кръжаха около съмнителния „Спящ крал“. Дали имаше нещо общо с оръжията? Защо „спеше“? Каква беше тайната му?

Любопитството не даваше мира на Мат и той с жест подкани Аруула да го последва. Върнаха се обратно в стаята си и нарамиха багажа си. Тъй като Ахмаз беше така любезен да се издължи за услугата им с торбичка хаш, заплащането на нощувката не беше проблем. Когато Райне пристигна с малка примитивна везна и отмери десет грама от твърдо пресования кафяв материал, изглежда, вече беше забравил гафа на Мат.

Тъй като през времето, прекарано заедно с кервана, Мат се хранеше със сушена риба, беше закопнял за печено месо. И така потърсиха някакви следи от дивеч в горите около езерото. За тяхна беда наблизо се поклащаше рибарска лодка, с която риболовът за деня беше приключил. Приглушените удари на веслата и разговорът на екипажа подплашваха дивеча.

В ранния следобед се върнаха обратно в селото и си набавиха обяда, който изядоха на кея. Мат заговори възрастен човек, който тъкмо беше изкърпил една лодка и я купи от него за четирийсет грама хаш.

Когато навлязоха в езерото, слънцето тъкмо залязваше и скоро след това над непроходимата крайбрежна джунгла се спусна непрогледен мрак. Неземната красота на нощта превърна брега в приказен ландшафт. Въздухът беше изпълнен с ухаен мирис на диви цветя. Паразитни растения се извисяваха към обсипаното със звезди небе. Странни дървета простираха клоните си. Приличаха на махащи за поздрав, застинали в покой ръце. Не подухваше и най-слаб ветрец. Мат дочуваше откъм гъсталака звуци, които в духа му се превръщаха в образи на непознати, причудливи животни.

По-рано вегетацията по тези географски ширини беше по-малко зрелищна. Фактът, че днес избуява джунгла северно от Алпите, свидетелстваше за промяна в климатичните зони, което пък от своя страна — така предполагаше Мат — беше свързано с новото разположение на полюсите. Бързо беше забелязал, че ориентацията на картата му вече не е в хармония с компаса. Земната ос вероятно се е изместила вследствие на сблъсъка с кометата. Сега Европа беше много по-близо до екватора.

Лодката безшумно се плъзгаше под дърветата. Клоните им стърчаха доста над езерото. Над тях се чу плясък на крила. Батера, голяма птица-прилеп, прелетя над върховете на дърветата. Нощната птица се хранеше предимно с насекоми.

Малко след това Мат долови леко прошумоляване. Няколко същества, които Аруула наричаше герули, притичаха приведени през гъсталака на джунглата. Бяха големи колкото зайци бозайници със свръхпропорционални задни крака. Предните им крака напомняха хватливи крайници на примати. Мат видя тъпи, лъскавовлажни муцуни и остри зъби. Козината им беше черна и напряко през главата, гърдите и корема — с ивици.

Малко след това видяха спускащ се във водата пред тях дълъг, тинест нанос, по който се виждаха пресни следи. Водеха нататък и постепенно се изгубваха.

— Визаау — нашепна тя на Мат и след като срещна питащия му поглед, допълни: — Животно с извити бивници и тъпа муцуна, стига горе-долу до хълбоците. Всеядно, агресивно, но вкусно.

— Звучи ми като дива свиня — прошепна Мат в отговор. — Окей, да започваме лова!

Слязоха на сушата и се запромъкваха към оскъдните крайбрежни храсти, оглеждайки се зорко на всички страни.

Отляво на тях се чу пращене на счупени клони и грухтене.

Мат се втурна напред с готовата за стрелба „Берета“. Аруула вървеше плътно зад него. Пред двамата се раздвижи някаква сива сянка, която пъргаво пробяга между дърветата. Мат се опита да стреля, но в тъмнината не зърваше никаква ясна цел. Свинята изчезна с шум сред ниските дървета. Те я последваха, докато стигнаха до един хълм и спряха. Откъм другата страна до ушите им достигна грухтене.

Мат запали факла и се спуснаха надолу. Свинята се приготви за борба и насмалко да изненада Мат. Той тъкмо прескочи ствола на едно повалено дърво, когато откъм мрака се устремиха към него извитите бивници.

Аруула реагира като опитен ловец. С вик скочи от ствола над Мат, изви меча си надолу в святкащ полукръг и разцепи надве черепа на животното. Свинята се свлече на земята с пронизително квичене.

Тежко дишайки, Мат гледаше безжизненото тяло. Не беше дива свиня, каквато я знаеше от старите времена: беше светлокафява като сърна, стройна като немска овчарка и с огромни бивници.

Прясното месо ги овъзмезди за всичките им усилия. На брега поставиха две парчета на открит огън и ги въртяха, докато се опекат от всички страни. Аруула събираше капещата мазнина в голям лист и отново я изливаше върху месото. Вечерята беше великолепна. Гуляха до насита, сложиха остатъка в лодката и загребаха на запад.

Езерото беше дълго четирийсет километра, четири и половина километра широко и заемаше деветдесет квадратни километра. Захранваше се от рекичката Линт и по Лимат се оттичаше в река Ааре.

По-рано покритите с гори и лозя брегове бяха гъсто населени. Мат си спомни безбройните вили и имената на курортите и минералните бани. Сега фантастично изглеждащата девствена гора покриваше брега и тук-там между дърветата стърчаха останалите без покриви кулички на прастари църкви. Вилите отдавна се бяха срутили. Поколения дървета, поваляни от бурите, се бяха стоварвали върху тях, движенията на земната кора бяха натрупали върху им тонове земя и бяха превърнали руините в нежелани.

На сребърната лунна светлина Мат и Аруула продължиха да гребат нататък, където в далечината се виждаха върховете на камбанариите. Когато стигнаха до брега и изтеглиха лодката на сушата, замислиха се за място за нощуване. На изток над буйната пустош застрашително се издигаше мрачна стена от плътни облаци. Може би по-късно щеше да завали. Трябваше да си намерят сигурно убежище.

Облаци закриваха луната, някаква птица нададе крясък. Беше тихо, не се чуваха дори приглушените шумове на невидимия живот в нощната гора.

Върхът на хълма, който изкачиха зад брега, беше гъсто обрасъл. Стърчаха високи папрати, непознати цветя излъчваха упойващ аромат. Спуснаха се бавно надолу, за да търсят квартира. Подир малко видяха сред листака да се белеят скали. Мат ги сметна за останки от руина, но когато се приближиха, Аруула спря уплашено.

Пред тях стърчеше издялана от камък фигура на божество. Беше приблизително три метра висока и изобразяваше плешив мъж със затворени очи. Изглеждаше, като че ли спи. На устата му беше изписана тайнствена усмивка. Тялото му беше само загатнато. Завършена беше само главата.

Мат се приближи. Дали това беше Спящият крал? От колко време статуята е стояла тук?

Отговор на тези въпроси нямаше. Около каменната глава шумяха само върховете на дърветата. Увивни растения кимаха. Изображението беше обрасло с мъх.

На Мат му минаха много неща през ума. Мислеше си за шлема, който бяха намерили в степта. И на него беше гравиран плешивият поспаланко. Изглежда, този тип наистина беше някакво местно величие.

Когато продължиха нататък, пред тях се откри просека, през която лъкатушеше поток. Откриха още следи на цивилизация: имаше изсечени дървета, над потока минаваше груб дървен мост. Пътека водеше към окрайнините на гората. Мат вървеше отпред. Аруула го следваше напрегнато.

След като прекосиха един последен пояс от дървета, намериха отговор на много въпроси.

Пред тях се простираше блато, от което се издигаха синкави изпарения. Зад него, разположени малко по-високо, към мрачното небе се изправяха зидовете на огромна вила от началото на XX век. Беше триетажна, на всички ъгли с кулички и беше забележително добре поддържана. Прозорците бяха остъклени, зад тях тук-там се виждаше сиянието на свещи. Вилата беше заобиколена от еднометров зид. До мястото зад него можеше да се влезе през ниска порта, пръчките на чиято решетка завършваха като остриета на копия.

Аруула залитна като в пристъп на слабост. Преди Мат да успее да я подхване, тя падна на земята, прибра колене, обгърна ги с ръце и положи глава върху тях. Мат знаеше, че тя прави така само когато подслушва, щом заговореше странното й шесто чувство.

— Не ти ли е добре?

От гърлото на Аруула излязоха странни звуци, сякаш някой беше записал гласа й и сега го пускаше в обратен ред. Мат не разбра нито дума. Тя вдигна веднъж за малко глава и отнесеният й поглед му подсказа, че изглежда някак си друга.

— Аххх… — изплъзна се тихо от бледите й устни. — Блести… Лети… От желязо е…

Мат се стресна. Какво ли е видяла? Самолет ли? Би му се искало да сграбчи Аруула за раменете и да ги разтърси, за да научи нещо повече. Но знаеше, че само ще я откъсне от транса й и видението й ще приключи.

— Бълва огън… Лети в нощта…

В същия миг Мат дочу на известно разстояние от тях чупене на клони и ритмично повтарящи се звуци. Приближаваха се — и се превърнаха в скърцане на две хитинови брони.

Андрони?

Мат трескаво се огледа за някакво прикритие. На около петдесет метра вдясно от тях имаше хижа, плътно прилепена до скална стена. Беше скована от сурови дъски и полупорутена. Покривът беше от изгнила крайбрежна тръстика. От всички пукнатини се подаваше трева, а няколко разгърнали се нашироко иглолистни дървета я закриваха до половината от погледа.

Мат внимателно вдигна Аруула и приведен я занесе през високата трева до хижата. Дървените стени се бяха разкапали, между полюляващите се парченца кора се показваха бели, влажни мъхести бради, гъби блестяха като циреи. Вратата висеше върху покритите със зеленикава плесен кожени панти.

Все едно, това беше най-доброто укритие, което успя да намери. Мат се вмъкна вътре. След секунди през пояса от дървета си пробиха път две безкрили гигантски мравки и се затътрузиха по горската пътека. На гърбовете им седяха две човекоподобни фигури. На лунната светлина проблясваха шлемовете и броните им. Яздеха към вилата, чиято порта се разтвори със скърцане.

Мат ги наблюдаваше от една празна рамка на прозорец. Когато изчезнаха зад каменната ограда, той огледа хижата. Помещението беше потънало в дълбок мрак. Успя да открие в един ъгъл грубо сковано легло. Положи върху него спътницата си и тя незабавно зае предишната си поза. Така прекара още три минути, после от гърдите й се изтръгна дълбока въздишка.

— Аруула… — прошепна Мат. Беше седнал на твърдия край на леглото до нея. — Кажи ми какво видя…

Аруула си пое дълбоко въздух.

— Необикновени неща… Бели и червени лъчи в голямо, тъмно помещение… Безброй точки и неща, които се движеха… Странни животни… Приличаха на хора, но имаха други лица.

— Какви лица? — попита Мат напрегнато.

Аруула повдигна рамене.

— Изкривени лица… Рибешки муцуни… Големи очи без клепачи… Много различни лица и цвят на кожата… Бяха странно облечени и стояха пред сиви кутии, в които имаше малки прозорци, а зад прозорците… други същества. Бяха малки, горе-долу… — Аруула отмери с ръка около двайсет сантиметра.

Сиви кутии с малки прозорци ли? Компютърни монитори? Видеотелефони? Мат се почеса по главата. Или пък Аруула беше видяла телевизори?

— Какво правеха, Аруула? — попита Мат. — Малките същества имам предвид.

— Говореха и крещяха… Нищо не разбрах. Бяха възбудени. И натискаха копчета. Тогава в мрака нещо изсъска и нещата, които се разхвърчаха там, се пръснаха и изгоряха.

„Не ми идва наум нищо друго — мислеше си Мат, — освен че може да е видяла някой епизод от «Стартрек».“

Но, естествено, това беше невъзможно. Вече нямаше телевизори. От друга страна… Ако Аруула беше доловила хаотичните съновидения на човек, който някога…

Главата на Мат рязко се изправи.

Сети се за трима души, които познаваха всички тези неща! Трима души от неговото време: Ханк Уилямс, Джени Йенсен и Дейв Макензи! Дали някой от тях не беше тук?

През тази нощ Мат не заспа. Непрекъснато поглеждаше към укрепената вила. Но преди да разузнае терена, беше немислимо да се осмели да влезе вътре. На първо време трябваше да изчаква и да наблюдава. Но изгледът скоро да види отново някого от другарите си го държа буден до зазоряване. Едва тогава изпадна в лека, неспокойна дрямка…

КОМПЮТЪРЕН ДНЕВНИК:

БРУНО МЬОЦЛИ (2112 г.)

Ако пристъпвам към използването на виртуалния дневник — заради съкращението V.D. на шега го кръстих „фадер“[22] — за запаметяване на занимаващите ни проблеми, това става най-напред поради причината, че вече не разполагам с никаква хартия, за да продължа дневника на нашия клан, но също така и защото на всяка цена искам да предотвратя знанията ми да потънат в забвение.

Онова, което се случва извън нашата яка крепост, все повече ме изпълва с ужас: сто години след гибелта на стария свят в Цюрих живеят по-малко от сто човека. Болшинството от тях са неграмотни и вече не знаят каква катастрофа ни е довела до това положение. Моят дядо, който лично е преживял Армагедон[23], се кълне във всичко най-свято, че причината за тази колективна забрава е кометата. Въздействието върху третото поколение оцелели е видимо — и в нашето семейство.

За да се попречи децата на моите внуци някога да се поддадат на тази забрава, трябва да им поставя задача, която изисква всичката им концентрация и да ги свърже за поколения напред с тази крепост, която, изглежда, възпира влиянието на кометата. За съжаление, ми липсва хуманитарно образование, за да им предам философия, към която да се стремят и за която може да се предполага, че и след векове няма да бъде забравена. Но от разказите на дядо си зная, че затворени общества, предани привърженици на вкостенени ритуали — дядо ми ги наричаше „секти“ — и в по-раншни времена са успявали да осигурят по-нататъшното си съществуване.

Трябва да успея да убедя потомците си, че ние, семейство Мьоцли, сме единствените пазители на културата в света… В никакъв случай не бива да изпадат в летаргия като останалите оцелели…

КОМПЮТЪРЕН ДНЕВНИК:

ЮРГ МЬОЦЛИ (2190 г.)

Седемдесет и осем години са изминали откакто дядо ми ни е възложил да се грижим и пазим открития от неговия дядо храм на Спящия крал и да благовестим на глупаците от Цюри, че някога ще дойде денят, когато Той ще се събуди, за да царува над хора и животни.

Де Броли, Спящият крал, произхожда от далечни времена, когато на света още не е имало никакъв лед и слънцето е греело ясно на небето.

Аз, Юрг Мьоцли, приех днес от баща си сана първосвещеник и изпълнявам въведената от него традиция да заявя пред него, че занапред ще ръководя ордена на бролианите. Както и баща ми преди мен, така и аз не се съмнявам, че Спящият крал чува думите ми и взорът на духовните му очи гледа с благоволение на мен.

Развитието на нашия орден напредна бързо, тъй като мнозина изразяват готовност да споделят нашата сила. Имаме най-добрите оръжия и достатъчно храна. Хладилните камери са винаги пълни и само в изключително трудни времена посягаме към кутиите и сандъците, които Де Броли е заделил за деня на своето събуждане.

Макар и да не ни обичат в кантон Цюри, а в лицето на семейство Нюсли израсна наш враг, който не се уморява да предявява към нас необосновани претенции да опразним храма, имат респект към нас. Орденът расте и пребъдва. Никой не дръзва да нападне яката ни крепост.

КОМПЮТЪРЕН ДНЕВНИК:

РЕТО МЬОЦЛИ (2262 г.)

250 години след Кристофлуу се потвърди далновидността на нашия свят прародител Бруно Първи: с изключение на рода Мьоцли всички останали семейства са напълно западнали духовно: Кюнци, Люти, Марти, Мерки, Майли, Рюмбели, Шмуки, Щели, Щуки, Цвингли, Йеги, Брендли, Егли и Сахли са се изродили в рошави, неподдържани типове, които с грухтене вървят по леда и се боричкат с дивите животни за някой кървав кокал.

Единственият ни сериозен конкурент е родът Нюсли, семейството на наследниците на някой си Харпо Нюсли, който през годината на голямата катастрофа владеел нещо, което наричали „Нацонална банка“. За съжаление значението на тази дума е изпаднало в забрава, така че ми е невъзможно да го назова по-точно.

Хората наричат Нюсли също и „Сивите кардинали“, тъй като те лично не се появяват, а изключително потайно предприемат коварни действия срещу нас. Твърдят, че притежавали някакъв си „документ“, според който храмът на Спящия крал бил тяхна собственост. Тъй като ние нито знаем какво е това „документ“ нито как така някой си може да твърди такива неща, естествено, отхвърлихме смешните им искания.

Както узнахме, Нюсли обитават подземно укрепление от Старото време и вършат потайните си дела зад дебели железни врати, които нашите оръжия не могат да пробият.

Без съмнение имат план да разширят позициите си в околностите на Цюри, да разузнаят въоръжението ни и да превземат храма. Както се говори, поддържали търговски връзки с народи в Дойцланд, Италия и другаде и там вербували ужасни чудовища, за да се подготвят за решителния ден.

КОМПЮТЪРЕН ДНЕВНИК:

МАКС МЬОЦЛИ (2320 г.)

Хвалете, о звезди на небето, Спящия крал, който някога ще властва над всички хора и над всякакви земни гадини! Аз, Макс Мьоцли, потомък на Бруно Мъдрия, първосвещеник на ордена на бролианите, с настоящото известявам на рода си да знае, че вчера пред мен се яви мъничко човече и каза следното: „Изкуфял дъртако, време е да се оттеглиш в пенсия и да предоставиш кормилото на следващото поколение, бейби.“

КОМПЮТЪРЕН ДНЕВНИК:

МАКС МЬОЦЛИ II (2321 г.)

Поради умопомрачението, в което внезапно изпадна престарелият ми баща Макс Мьоцли, сега аз имам грижата да пазя наследството на нашите предци и да стегна гвардията на Спящия крал за борба срещу коварните злодеи на Сивите кардинали.

Макар и да гледаме като на досадни мухи на негодниците, които не се срамуват да атакуват от засада с арбалети нашите братя, когато отиват на ловни или търговски експедиции, то тяхната непоправимост и неотстъпно упорство подкрепиха решението ми да ги изтръгна до корен. Няма да търпим повече дългоухите типове с носове като ледени висулки, които наричат себе си Нюсли, на всеки труп, който оставят след себе си, да продължават да забиват парче кора, с която ни призовават „да издължим най-сетне неизплатените от 2012 г. данъци“ ако не искаме да загубим храма си.

Лошите шеги, които си позволяват с нашите братя, са богохулство спрямо Спящия крал!

Затова, о кралю Де Броли, моля твоята благословия за наказателна акция, която…

КОМПЮТЪРЕН ДНЕВНИК:

УРС МЬОЦЛИ (2368 г.)

Скоро ще отминат дните на мраза, защото отвсякъде в света се съобщава, че започва голямо топене на ледовете. Глетчерите се отдръпват и вестители от всички части на страната бързат насам и съобщават за огромни сгради, чиито върхове вече тук и там се подават от леда и карат всички хора да ликуват от радост.

В Генеева, чува се, народът вече танцувал върху тънкия лед, а от далечната Италия стигна до нас вестта, че жителите на Милано вече призовавали за лов на всички жени с гореща кръв, за да създадяли една „гранде династия“, която някога щяла да господства над Южната земя, по която, както се носи мълвата, вече покълвали първите цветя…

След неспокойната нощ утрото изглеждаше като продължение на кошмара.

Викове от дрезгави гърла го събудиха от леката му дрямка и когато скочи полузамаян, блъсна черепа си в една висяща от тавана греда. Тя се събори на пода сред вихър от мръсотия, паяжини и разпилян мъх и вдигналият се прах закри погледа му.

Аруула скочи от твърдото си легло, мечът беше вече в ръката й и тя бдително се озърна.

Мат взе аварийния си пакет, хвана свободната й ръка, отмести проядената от червеи врата и внимателно се огледа навън. Току-що изгряващото слънце беше над върховете на дърветата и лъчите му сякаш още повече нагорещяваха блатото. Гъста синкава мъгла се извиваше от земята и караше оградената постройка, която бяха открили предната вечер, да изглежда като омагьосан замък.

През високата трева, която се простираше пред тях в окрайнините на гората, се бяха втурнали бледи, плешиви фигури. Мат и Аруула се приведоха инстинктивно. Това бяха гуули, които познаваха вече от степите и които с нащърбени саби и кръгли дървени щитове атакуваха триетажната вила! Мат преброи няколко десетки от тях, които на светло изглеждаха досущ еднакви като яйца.

Но, види се, на това място не бяха добре дошли: Мат зърна през облаците мъгла как зад ниския зид се надигнаха безброй фигури с шлемове, с фустанели и сребърни доспехи. Бяха въоръжени с арбалети и изпратиха към нападателите залп от стрели, който си го биваше. Пронизителни писъци изпълниха ранното утро. Войската на гуулите се хвърли на земята, но желанието й за нападение, изглежда, не беше парализирано. След секунди лешоядите запълзяха из тревата като тюлени и от своя страна също пуснаха стрели. Облечените в брони защитници своевременно застанаха зад прикритието. Само един улучен се прекатури през зида.

Когато гуулите скочиха, за да продължат атаката, главите на защитниците отново се показаха. Двама или трима мъже поставиха над зида тръби, които се сториха познати на Мат. Тогава изтрещяха сто изстрела и Мат видя червения отблясък на дулата.

Аруула го събори на земята. Когато вдигна глава, видя двама нападатели да се олюляват и да хвърлят топа. Защитниците на вилата не бяха майстори в стрелбата, това Мат веднага го разбра. Пронизителните писъци на гуулите се усилиха, но те прекъснаха атаката едва когато върху тях се изсипа вторият залп. Мат видя през полюляващите се стръкове трева, че се оттеглят бързо към гората. Стрелците с пушките се изправиха с триумфално ликуване.

„Какво ли става тук?“ — помисли си Мат. Кои бяха тези хора, които разполагаха с модерни пушки, а стреляха толкова некадърно? Макар че вътрешно всичко у него крещеше да влезе във връзка с тях, струваха му се доста съмнителни.

— Меерду — изсъска изведнъж Аруула. И когато тя изричаше тази дума, приличаше на онова, което Ханк Уилямс някога казваше: „Край на шегите.“

Мат се обърна.

Костеливата мутра на един гуул, който искаше да огледа по-отблизо полуобраслата хижа, надничаше зад едно дърво. Когато видя Аруула, очите му на албинос засвяткаха и той се втурна към нея.

За съжаление жаждата му за човешко месо го подлъга да не се огледа наоколо. Затова беше твърде изненадан, когато аварийният пакет на Мат изведнъж полетя към него и се трясна в капачките на колената му. Той изстена приглушено и загуби инерция.

Аруула се хвърли срещу него с обнажен меч, но гуулът отново се изправи светкавично на крака. Мечът й издрънча с такава сила в сабята му, че изхвръкна от ръката й.

Преди ръмжащата страховита фигура да се засили за следващия си удар, Мат беше до нея и стисна в здрава хватка костеливите крака. Гуулът загуби равновесие и панически вдигна щита и сабята си. Мат го дръпна за краката и той се стовари с трясък срещу стената на хижата. Докато Аруула търсеше меча си в тревата, Мат беше приклекнал, широко разкрачен, над мършавата фигура и барабанеше с юмруци по нея. Гуулът изпусна оръжието и щита си и инстинктивно вдигна ръце, за да се предпази. Първоначалното впечатление не лъжеше: костеливият череп на противника му беше твърд като желязо и ако някой въобще чувстваше болки, това беше самият Мат.

Въпреки това ръцете му продължаваха да удрят и всяка секунда трябваше да си отваря очите да не се приближава прекалено много до ужасните хищни зъби на ръмжащия звяр. Ръцете на противника му се оказаха много силни, а ноктите му раздраха до кръв кожата на Мат. Когато Аруула бързо се приближи с меча, Мат скочи, за да й стори място.

Но в същия миг, с брилянтна артистичност и като изхвърлен от пружина, скочи на крака и гуулът. Лицето му се изкриви в гримаса, но той се отдръпна назад, скърцайки със зъби и мляскайки. Е, тъй като беше без оръжие, изглежда, куражът му го напусна. Главата му се наклони настрана, тогава направи скок около ъгъла на хижата и изчезна в гората.

Прас!

Силно изпукване и тихо жужене стигнаха до ушите на Мат. После настана тишина. Чуваше само тихо шумолене, сякаш нещо пълзи в гората.

Размени объркан поглед с Аруула, после се огледа внимателно около хижата и видя сивокафявото тяло на млад тарак, който беше впил челюсти в омаломощения гуул и с всичките си лапи придърпваше плячката си към гъсталака.

— Аста ла виста, бейби — каза Мат и махна с ръка към мъртвия гуул.

— Комдо? — попита Аруула.

— Благодаря, добре съм — рече Мат. — Което не би могло да се каже и за нашия блед приятел.

Озърна се, после събра нещата си и нарами аварийния пакет.

— Не можем да останем тук, Аруула.

— Къде искаш да вървиш?

Мат посочи над извиващите се синкави изпарения към старата вила.

— Натам.

Аруула присви подозрително очи.

— Познаваш ли хората? — попита тя.

— Откъде ти хрумна? — Мат се опитваше да пробие мъглата с поглед, защото искаше да знае дали войската на гуулите е разбрала нещо за произшествието.

— Имат гърмящи тояги!

— Пушки, Аруула. Наричат се пушки.

— Значи са като теб?

— Не знам. Надявам се.

Взе сабята на гуула и опита тежестта й в ръката си. Солидна работа. Тогава двамата легнаха на земята и запълзяха като тюлени срещу оградната стена. Когато след двайсет метра Мат повдигна глава и хвърли поглед към издигащите се от блатото облаци мъгла, далеч зад тях неколцина лешояди притичваха от дърво към дърво и се приближаваха към хижата.

Сега ставаше опасно. Ако гуулите не бяха съвсем тъпи — а основание за такова предположение нямаше, — щяха да видят следите от борбата. Тогава трябваше да им хрумне, че неколцина от защитниците на вилата са в непосредствена близост до тях. Вероятно щяха да се опитат да открият шпионите.

Съвсем неочаквано зад гърба на Мат се чу див вой. Когато отново обърна глава, видя до хижата да стои бледа фигура, която подскачаше нагоре-надолу като дервиш, сочеше към тях и издаваше звуци, които можеха да означават сама едно: „Видях ги, тате!“

„Дърти доносници — помисли си Мат. — Е, ще си поприказваме с вас.“

Тъкмо довърши мисълта си, когато в земята на пет сантиметра от протегнатата му ръка се заби копие. Атаката беше последвана от бесен вой. Мат пропълзя покрай копието и продължи нататък. Аруула беше някъде отляво на него. Извиваше от време на време глава, за да провери дали той е все още при нея.

Изведнъж над тях изсвистя залп от стрели. Мат притисна лице в калта и усети, че нещо удари в тока на десния му ботуш. Остана така и отправи гореща молитва към небето. Тъй като не усещаше никакви болки и вътрешността на ботуша не се затопли от изтичаща кръв, плъзна ръка надолу, грабна стрелата, измъкна я и я захвърли.

— Маддракс? — чу се гласът на Аруула. Тя можеше да е най-много на метър разстояние от него.

— Добре съм — отвърна той тихо.

— Аз също.

След две минути стигнаха до зида. Мат даде знак на Аруула, че не бива да говорят. Нямаше желание защитниците на вилата да го вземат за враг.

Аруула кимна. Кафявите й очи, разбира се, питаха: „Какво ще правим сега?“

Тя имаше право. По странен начин в този момент Матю се сети за заглавията на две книги, които другарят Владимир Илич Ленин бе написал преди много векове: 1. „Какво да се прави?“ 2. „Две крачки напред, една крачка назад“.

Най-добре беше да не влизат в двора точно там, където защитниците се бяха разположили с пушките си.

„Значи около блока…“ Мат даде знак на Аруула и запълзя надясно покрай стената, плътно до земята. След около двайсет метра зидът правеше чупка и когато стигнаха там, чу над себе си приглушени гласове. Проклятие! Вероятно навсякъде около къщата бяха разположени постове.

Освен ако някоя от четирите страни на къщата е непристъпна.

Мат продължи нататък, докато стигна до следващата чупка на зида, задната стена на вилата. И тук имаше късмет: точно четирийсет сантиметра зад стената зееше пропаст, която по негова преценка беше дълбока поне четирийсет метра. Отдолу се простираше красива равнина, която граничеше с близката девствена гора.

Мат го изби пот. Той спря.

Четирийсет метра беше дяволски дълбоко, ако човек носи авариен пакет на гърба си и ако може да се придвижва само пълзешком. За негова беда пътят му беше препречен още и от едно животно, което го измерваше с дебелите си, изпъкнали очи.

Мат остана така. Създанието имаше зашеметяваща прилика с охлюв и неприятно му напомни за чудовището под кървавата вила[24] в Милано, но беше голямо колкото човешка подлакътница. Имаше белезникавосива окраска и беше декорирано с всякакви пипалца и брадавици.

— Разкарай се, плужек такъв — прошепна Мат и размаха дясната си ръка. — Освободи пътя, инак приятелството ни ще свърши зле.

За голямо негово съжаление плужекът слабо се впечатли от нервното му суетене. Още по-зле: изглежда, сметна двукракото достойно за проучване. Докато Мат с нарастващ ужас се питаше какво да прави, ако не успее да прогони животинчето, плужекът с любопитните изпъкнали очи запълзя към него по една сребриста слузеста диря. Малко след това опипа с леденостудените си пипалца бузите му.

Мат се стресна. Докато изучаващите го пипалца се плъзгаха по лицето му, мислено изброи боговете, на които се молеха странстващите народи. Като Оргуудоо, демона на мрачната бездна, чийто ресор очевидно беше всичко отвратително, което пълзи, плъзга се или се извива като змия.

Проучването на плужека продължи три минути, тогава, види се, остана доволен. Промени курса си и бавно се плъзна надолу по стената на пропастта. Мат въздъхна.

— Аруула?

Никакъв отговор.

Накрая се осмели да обърне глава и да погледне зад себе си. Но Аруула я нямаше никаква.

Страшна уплаха го обзе. Дали не беше паднала? Не, той щеше да чуе.

Тогава откъм мъглата към него се втурна някаква сянка и когато вдигна глава, погледна втренчено в почернелите от слънцето лица на мъже с шлемове и доспехи, които се бяха спуснали по стената с помощта на завързани за глезените на краката им въжета. Трима от тях държаха като вързоп извиващата се в безмълвно отчаяние Аруула. Един й запушваше устата.

Дулото на револвер, очевидно руско производство, беше насочен към главата на Мат.

— Нюсли? — попита стрелецът.

— Нюсли? — отвърна като ехо Мат.

— Нюсли! — Изглежда, стрелецът беше убеден. Груби ръце сграбчиха Мат за задника и за яката, вдигнаха го във въздуха. След секунди лежеше на земята във вътрешния двор на вилата. Някой дръпна аварийния пакет от гърба му и го захвърли небрежно настрана. Другите мъже оставиха Аруула на земята.

— Честно казано, момчета, погрешно разбирате нещата — Мат побърза да се застрахова. — Ние не сме от гуулите оттатък… — Сочеше към окрайнините на гората, откъдето отново прозвучаха пискливи заплахи и подигравателни викове.

Хората с шлемовете го вдигнаха грубо и му извиха ръцете зад гърба, но преди да успеят да го завържат, отнякъде прозвуча сигнал за тревога. Болшинството преследвачи с ругатни измъкнаха оръжията си и покрай стената побързаха да отидат при челната страна. Останаха само двама мъже.

Мат не остави никакъв шанс на двамата пазачи: първият получи в чатала си ритник, който го накара със стон да отхвръкне назад. Под брадичката на другия се стовари крошето на Мат, което го запрати в страната на сънищата. Преди улученият в чувствителното място да успее да си поеме дъх, за да нададе предупредителен вик, Аруула му нанесе десен свит удар, който също го приспа.

Секунди по-късно, заедно и без никой да ги види, побързаха да минат през обраслия парк, който обграждаше вилата. Между бодливите храсти, които растяха плътно до зидовете на къщата, намериха врата. Страничен вход, който водеше към избата. Запрепъваха се надолу по износено каменно стълбище и бързо минаха през — за голямо удивление на Мат — осветен с електрически лампи коридор. Още един паралел с Милано! Но този път зад всичко това не можеше да стои Смайт! Или…?

Малко след това стигнаха до сива желязна врата. Стоеше отворена. Зад нея се намираше помещение от около осем квадратни метра. На пода имаше кръгъл отвор, достатъчно голям, за да мине един човек. Капакът беше отворен. Отдолу нахлуваше към тях хладен въздух. Всичко изглеждаше чисто и сухо. На Мат му се стори, че дочува равномерно бръмчене. Генератор?

Някъде далеч зад тях кънтяха стомана в стомана. Чуваше се скърцане на ботуши по чакъла, пресипнал рев, учестена стрелба с пушки и пистолети и болезнени викове. Гуулите очевидно не искаха да се откажат. Около вилата бушуваше битка с крайно неизвестен изход.

Ако си помислеше както следва, Мат нямаше кой знае какво желание да се намесва в тази работа. Първо трябваше да разкрие кои са добрите и кои — лошите.

— Надолу ли, Маддракс? — попита Аруула и посочи отворения люк.

— Всъщност по-добре е да не го правим — каза Мат. — Кой знае дали долу няма да попаднем в капан.

— Хей!

Мат и Аруула се стреснаха. От съседния на онзи коридор, по който бяха дошли, се показа главата на човек с шлем, който размахваше арбалет. Беше ги видял, обърна се и вдигна тревога.

Мат повдигна рамене.

— Но ние и нямаме друг избор.

— Ет фа кому фа — каза Аруула. — Нещата са такива, каквито са.

Скочи първа в бездната.

КОМПЮТЪРЕН ДНЕВНИК:

БРУНО VI МЬОЦЛИ (2380 г.)

Най-ожесточената битка за нашия храм започна, когато Гнепф Нюсли III, най-могъщият господар от Сивите кардинали, обяви паролата: „Долу Спящият крал! Няма никакъв крал с това име и неговите мръсни братя от ордена не могат да ни заповядват.“

Той насъска достойните рибари по Цюрихското езеро срещу нас, въоръжи ги с дълги, железни ножове и дебели боздугани и ги накара да тръгнат срещу нас с обещанието, че ще ги възнагради богато, ако успеят да прогонят Мьоцли от свещената им земя. Но при храма на Спящия крал се сдобиха единствено с разкървавени носове, изпотрошени крака и големи дупки в главите. Тогава сред тях се надигна голям вой и жалби и те нарекоха Сивите кардинали племе на лъжци и се заклеха никога повече да не вдигат ръка срещу братството на бролианите.

Това така разядоса Сивите кардинали, че благодарение на богатството си довлякоха в страната от далечна Франца една орда, която се нарича „гули“ и е известна с това, че напълно безхарактерно плячкосва за всеки, който й обещае тлъст кокал. Занапред почти не минаваше и седмица, през която да не ни се наложи да се браним от коварните им нападения, а патроните ни така намаляха, че се решихме сами да леем куршумите.

Във връзка с това изпратихме облечени в брони хора, петдесет на брой, до Цюри, където пред Златната гробница на Сивите кардинали смазаха една мръсна орда на гулите, а на онези, които си отвореха мръсната уста, напълваха я с олово. Този подвиг на братята от нашия орден донесе много похвали от устата на баща ми, първосвещеника Гопфрид, който за съжаление, тъй като го мъчи подагра, в това време обилно се поти в леглото, така че аз, неговият син Бруно Шести, кръстен на името на нашите мъдри предци, докладвам пред Спящия крал.

Откакто разбрахме, че дългоухите джуджета разбират единствено грубия език на разбитите носове, възприехме нова тактика. Занапред лозунгът ни трябва да гласи: „Да покажем зъбите си.“ Покажете на сганта, където и да се събира, че гвардията на Спящия крал не се страхува нито от хора, нито от зверове.

Мат не знаеше какво точно е очаквал.

Е, добре, в противоположност на другите обиталища от старото време, които видя на брега на езерото, вилата беше в първокласно състояние. Сега знаеше и причината за това: тя се поддържаше в ред от дисциплинирана секта, която се опираше на древни ритуали и обичаи.

Някога — ако казаното от Ахмаз беше вярно, преди повече от шестнайсет поколения — последователите на тази секта избрали тази сграда за своя главна квартира. Стоманените врати им дали основание да предполагат, че в дълбоките подземия се намира нещо, което по времето на строителството на вилите на по-богатите кръгове от обществото се среща под път и над път: „противоатомен“ бункер.

Не беше се излъгал. Онова, което успя да види в първото помещение, в което проникнаха, му подсказа достатъчно: пред него бяха наредени чак до тавана херметизирани в пластмаса кутии и сандъци. Според надписите съдържаха суха храна от всякакъв вид.

— Какво е това? — попита Аруула.

— Храна — обясни Мат.

Аруула въздъхна смаяно. Никога не беше виждала толкова много храна накуп. В областта, от която идваше, от поколения наред бяха търпели оскъдица и най-вкусното, което въртяха на шиш на огъня, беше месото на мутиралите морски кончета.

В съседното помещение Мат се натъкна на няколко цистерни. Бяха големи колкото железопътни вагони и посредством дебели кабели бяха свързани с някакви уреди. Навсякъде жужеше и бръмчеше. Температурата беше около 21 градуса. Зад всяка врата, която отваряше, осветлението се включваше автоматично. Беше смаян. Къде ли се намираше генераторът? Как така още функционираше? Какво разбираха обитателите на вилата от техника от XXI век? Как бяха стигнали до знанията, които бяха необходими за обслужването на всички тези съоръжения?

Отговора на този въпрос получи в следващото помещение, чиято дясна стена беше заета от един пълен и един празен оръжеен шкаф. По рафтовете до него се трупаха десетки сандъци с муниции за пушки и леки оръжия. В средата на помещението стърчеше огромният метален кожух на автономното електрозахранване, на чиято лицева страна, захваната за пет тънки метални грайфера, светеше голям трилитиев кристал. Енергиен източник, който е успял да издържи повече от пет века.

Мат се почеса по главата. Това беше просто непонятно. Погледът му се местеше по оборудването. Метално писалище, леко издраскано. Върху него — плосък екран последно поколение, без клавиатура. Трябва да е от онези страхотно скъпи гласови компютри, които по негово време се използваха само по етажите на най-големите шефове.

На екрана нещо се движеше: пръстеновидна космическа станция и самотен астронавт в бял скафандър. Скрийнсейвър. Плоските екрани от 2012 г. вече не им вършеха работа, но някои хора ценяха подобни носталгични играчки.

Аруула се спря като омагьосана пред живата картина. Хвана се за главата, после обиколи около екрана, огледа плоския му гръб и след това отправи към Мат питащ поглед.

Как да й обясни какво представлява екранът? Дори учената му бивша съпруга Лиз не разбираше как функционира компютърът. А Аруула не бе посещавала дори начално училище.

— Не е магия — каза той. — Това е машина, направена от хората.

— Вече съм виждала такова нещо!

— Какво? — Мат вдигна рязко глава.

— Миналата нощ. По време на подслушването. — Аруула посочи космическата станция. — Такива неща… Бълваха огън. И тези малки човеци — тя посочи астронавта — също ги видях. Носеха пушки в ръцете си.

Мат се намръщи. Дали имаше вероятност да е видяла с шестото си чувство картина на скрийнсейвър? Та това беше невъзможно…!

Зад тях се усили непрекъснатият бумтеж. Мат се стресна. Дали гуулите бяха проникнали във вилата?

Минаха три секунди, докато разбере, че думкането не беше от изстрели. Някой блъскаше с тежък предмет по входа на бункера.

Мат бързо се върна при вратата и напрегнато се ослуша. Изглежда, изстрелите навън бяха замлъкнали. Вече не чуваше бойни викове. Гвардията на Спящия крал навярно и този път беше показала на врага си къде му е мястото. И сега искаха да се заемат с натрапниците, които бяха нахълтали в тяхната светая светих.

— Маддракс! — извика внезапно Аруула. — Виж!

Тя стоеше пред матов леден блок. Той беше изправен в задната част на помещението и беше около три метра висок и един метър в диаметър. Протегнатата ръка на Аруула сочеше към него. Лицето й изразяваше шок и ужас. Мат веднага побърза да отиде при нея, за да види каква е причината за уплахата й.

Когато застана пред цилиндричния блок, реакциите му бяха като тези на Аруула. Защото не беше матово, а прозрачно, изпотено отвън стъкло. Зад него се различаваха размитите контури на човек със затворени очи. Беше около четирийсетгодишен, плешив и цялата му физиономия приличаше на гравюрата върху намерения в степта шлем, както и на немного отдалечената оттук статуя.

— Спящият крал — рече тихо Мат.

Аруула го погледна объркано.

— Защо не се събуди?

Мат се огледа. Едва сега разбра, че цилиндърът, в който почиваше спящият, посредством всевъзможни кабели беше свързан с автономния енергоизточник.

Криогенна система? Още по време на детството си беше чувал, че има педанти, които разработват машини, с които може да се замразяват хора, та по-късно отново да се съживят — може би тогава, когато смъртоносната болест, от която страдат, стане лечима. От пресата непрекъснато се разпространяваха слухове, че този или онзи изобретател уж успял да построи такава машина. Но той вземаше тези съобщения на пресата толкова малко на сериозно, колкото и ежегодно разпространяваната новина за откриването на планета зад орбитата на Плутон.

Лицето на спящия беше бледо. Около устните му играеше тайнствена усмивка. Но ни най-малко не изглеждаше мъртъв.

— Защо не се събужда? — повтори Аруула.

— Спи много дълбоко, Аруула… — Намръщен, Мат обиколи стъкления контейнер. В главата му препускаха мисли. Кой беше човекът? Как така е оцелял през вековете след катастрофата?

Наведе се, избърса част от изпотеното стъкло и разгледа лицето във всичките му подробности. Не беше лесно да си представиш как е изглеждал човекът с отворени очи и със здрав тен на кожата. Но все пак му се стори някак си познат.

И когато отвън гвардията на Спящия крал в отчаянието си премина в ужасен рев и скърцане, което можеше да означава единствено, че пожелават на проклетите натрапници да ги тръшне бубонната чума, Мат най-сетне се досети.

Клод де Броли! Ексцентричният канадски милиардер! Знаеше го от телевизията и пресата. Бе станал известен малко след началото на новото хилядолетие, защото бе подвеждан от налудничавите планове на многобройни шарлатани. Бе вложил част от наследеното си богатство в утопични проекти като „автомати за четене на мисли“, „винаги готовата за секс жена андроид“ и най-нечуваната глупост — „двигатели за междузвездни кораби“ и винаги бе претърпявал неуспех.

Но очевидно Де Броли поне веднъж в живота си е проявил верен нюх. В подножието на цилиндъра беше написано с релефни месингови букви:

Ото Фортенски

Криогенна система 1

Изобретателят Фортенски, доколкото беше известно на Мат, бе свършил в лудницата. Очевидно преди това е продал прототипа на машината си за замразяване на Де Броли.

— Можеш ли да го събудиш? — попита Аруула.

Мат се стресна.

— Какво? — Погледна я. — Не знам. Защо пък трябва да мога?

— Спящият крал — каза Аруула с обезоръжаваща логика — има власт над поданиците си и може да ги накара да ни пуснат да си идем.

— Идеята не е лоша. — „Ами ако е отдавна мъртъв — помисли си Мат. — Ако криогенният контейнер на Фортенски предпазва единствено тялото от разтление? Да приемем, че го размразя и той се разтече като органична гнилоч… как ще обясня това на апостолите му?“

От друга страна, теорията на Аруула не биваше да се отхвърля. Макар че тук имаха преголямо изобилие от храна и помещенията предлагаха известен лукс, духът му нямаше стремеж да прекара остатъка от дните си в приятно затоплена изба. Ако Де Броли беше още жив, щеше да им помогне. Той познаваше местните дадености и беше почитан от защитниците на дома като бог.

Мат стисна устни и се приближи до екрана. Протегна дясната си ръка и почука по матовия екран. Скрийнсейвърът изчезна и някакъв хъхрещ глас, който звучеше като че ли собственикът му пуши по сто и двайсет цигари на ден, каза: „Тук е «таткото». Моля идентифицирайте се.“

Таткото ли?

Разтревожена от внезапно раздалия се глас, Аруула незабавно зае бойна поза и протегна ръката с меча. Мат й даде знак с ръка, че няма от какво да се страхува. После каза:

— Тук е командир Матю Дракс от ВВС на САЩ.

— Добре дошъл, командир Матю Дракс от ВВС на САЩ — изхърка гробовният глас на „таткото“. — Какво мога да направя за Вас?

— Необходима ми е информация — каза Мат. — Първо, откога мистър Де Броли почива в криокамерата?

— От 8 февруари 2012 г. — отвърна „таткото“.

„Ах! — помисли си Мат. — Значи той е започнал зимния си сън в деня на катастрофата.“

— Какви са командите относно неговата реанимация? — попита високо.

— Искаше да бъде размразен точно след сто години — гласеше информацията на „таткото“.

— Защо това не е станало?

— Беше взето друго решение.

— От кого?

За части от секундата на екрана светна стилизиран пясъчен часовник, когато компютърът търсеше съответната информация.

— Бруно Мьоцли Първи.

— Кой е Бруно Мьоцли Първи?

— Бруно Мьоцли, роден на…

— Благодаря, достатъчно — прекъсна го Мат. — Кога е взел новото решение?

— През декември 2111 г.

— Три месеца преди срока? Защо?

Пясъчният часовник отново светна.

— През 2111 г. цареше особено студена зима — каза „таткото“. — Бруно Мьоцли и близките му бяха обсадени от войската на рода Нюсли. Не можеха да напуснат храма, за да набавят дърва за отопление. И тъй като температурите бяха значително под нулата, той реши да не събужда мистър Де Броли.

— Разбирам — рече Мат. — А защо не го е размразил, когато положението се е подобрило?

— Вече не беше в състояние да го направи — каза гъгнещо „таткото“. — За съжаление малко след това беше убит, без да успее да инструктира наследниците си.

— Защо по-късно никой не е отменил промяната?

— Никой не знаеше за това — каза „таткото“.

— Ти си знаел.

— Никой не ме е питал.

Мат се хвана за главата. Размисли.

— Следващият въпрос: Разрешено ли ми е да отменя командите на Бруно Мьоцли?

— Това е възможно — каза „таткото“.

— Тогава ги отменям и нареждам мистър Де Броли незабавно да бъде реанимиран.

— На Вашите заповеди, командире.

В черния сандък на Де Броли нещо изпука. Аруула се обърна към него с обнажен меч в ръка. Тогава започна едно голямо бръмчене и клопане.

— Колко време ще продължи процесът на размразяване? — попита Мат.

— От този момент два часа и шестнайст минути.

— Чудесно — рече Мат, хвърли още един поглед към Де Броли и после отново се обърна към компютъра. — Какво още можеш да ми съобщиш за Бруно Мьоцли и неговия род?

— Мога да ви пусна виртуалния дневник на Мьоцли — отвърна компютърът. — Да го направя ли?

— Моля за това — каза Мат. После седна върху един сандък, който съгласно надписа съдържаше бюст на Моцарт, и концентрира погледа си в екрана.

КОМПЮТЪРЕН ДНЕВНИК:

РУЕДИ МЬОЦЛИ (2510 г.)

След края на ледниковия период борбата за надмощие в кантон Цюри бушува с още по-голямо, никога невиждано досега ожесточение. Нашите противници, Сивите кардинали от Златната гробница, упорито настояват, че храмът на Спящия крал по право им принадлежал и не престават с опитите си с помощта на платени от тях войски от чужди страни да реализират претенциите си.

Както узнах, те се позовават на документ, който гласял, че на тях като повереници на така наречената финансова служба преди седемнайсет поколения им била възложена задачата да инкасират от собственика на храма сумата от така наречените 250 000 франка. Тъй като не ги получили, били задължени да конфискуват храма като насрещна услуга, плюс така наречените лихви на сума „20 милиона франка“.

Тъй като нито аз, нито някой друг знае какво е това „франкове“ и никой няма представа какво може да е това „финансова служба“, трябва да предполагаме, че дългият период на застудяване е причината за силното умопомрачение, в което са изпаднали хората от фамилията Нюсли.

Че искат от нас да предадем всичките намиращи се в храма на Спящия крал съкровища, се върши от чиста завист. Следователно документът на така наречената финансова служба може да бъде само коварна измислица, с цел да ни изместят от властта.

Междувременно Сивите кардинали все по-често преминават към изтребване на братята ни с помощта на военна сила от Франца. От това заключавам, че в края на краищата искат да ни унищожат. От известно време на дневен ред са кървавите нападения над наши патрули и търговски експедиции…

Когато хъхрещият глас на „тейкото“ замлъкна, на Мат му се замая главата.

Макар че не му беше лесно да смели информацията, която се изля като дъжд върху него, отчасти обърканото празнословие на предстоятелите на ордена от последните векове поне по принцип го осветли какво е ставало на това място след катастрофата.

Бруно Мьоцли Първи, основателят на ордена, бе измислил мита за Спящия крал, за да създаде на фамилията си цел, която може да бъде постигната единствено със силно чувство за съпринадлежност. За да се предотврати изпадането на потомците му във варварство като у алпийските орди, бе ги накарал да мислят за освобождаване от студената долина на смъртта и да се стремят към прекрасните времена, които уж щели да настъпят, когато Спящият крал отвори очи.

Все пак планът му се оказал разумен: в болшинството си гвардията на Спящия крал оцеляла незасегната от ледниковата епоха. Тя преоткрила старите занаяти като ковачеството и леенето на куршуми и израснала като общност, която може да се грижи за себе си. В хода на поколенията неговият род използвал пестеливо съкровищата на Де Броли и изградили солидна устойчивост, за да се справя с враговете си.

Осмиваните или ненавиждани групировки най-често се сплотяват още повече. Голямо предимство за просъществуването на фамилията Мьоцли било, че и най-върлите им врагове, Сивите кардинали, успели да се задържат на крака. В лицето на Нюсли израснала конкуренция, с която да имат търкания. Постоянните конфликти довели до повишена бдителност и духовна и физическа активност.

Ако не ги е имало Сивите кардинали, щяло е да се наложи да бъдат измислени.

Кррръц!

Мат се сепна. Аруула, която по време на дългата реч на „тейкото“ седеше на пода с положена на присвитите си колене глава, за да подслушва, вдигна очи.

Мат пристъпи до криогенния контейнер на Ото Фортенски. Във вътрешността му нещо потрепваше.

Внезапно Клод де Броли отвори очи и го загледа втренчено със светлосините си зеници.

— Бинго! — каза тихо Мат. — Събуди се.

Аруула скочи на крака и застана до него. И тя ококори очи като Де Броли, който също я забеляза. Устните му се разтеглиха в по-широка, но, както Мат я намери, също и по-глупава усмивка. Тогава нещо отново щракна и черният капак на криогенния контейнер бавно се отвори и разкри фигурата на стоящия в него гол мъж. Безбройните кабели и проводници, завършващи като дълги, но тънки като косъм инжекционни игли, които го свързваха с апаратурата, се опънаха и смъкнаха от тялото му. Раните дори не кървяха.

Тялото на Де Броли трепереше като при треска. Нормалните реакции при реанимация — или погрешна функция.

Вероятно първото, както Мат констатира с облекчение, когато след няколко минути разголеното тяло отново се успокои. През това време очите на Де Броли не се затвориха нито за миг и все още изучаващо наблюдаваха варварката Аруула. Устата му се мъчеше да произнесе някаква дума, но той едва след няколко опита успя да овладее лицевата си мускулатура.

— Възхитително… — Де Броли примигваше към Аруула и Мат забеляза с неприятно удивление как и друга една част от тялото му, доста по-надолу, се събуди за живот и започна видимо да се втвърдява. Е, мъжът от векове не беше виждал жена…

В чекмедже под изваяното според формите на тялото корито, в което беше стоял Де Броли, видя черна униформа. Пресегна се и я подаде на мъжа от контейнера, който я пое с все още несръчни движения. Засега поне изглеждаше, че забелязва и Матю Дракс.

— Мистър Де Броли? — попита Мат.

— Кой ще… сте вие? — изграчи Де Броли и тромаво прехвърли краката си през ръба на студения си саркофаг. Протягаше се и се прозяваше преизобилно. — Нима стоте години вече са минали? Струва ми се, като че ли съм заспал току-що. Коя година сме?

— Не мога да кажа точно — рече Мат, на когото едва в същия момент му хрумна, че би могъл да попита компютъра за актуалната дата.

— Какво, американец ли сте? — попита Де Броли, влезе в черния комбинезон, който покриваше дори краката му с вградени в дрехата обувки и впи погледа си отново в представителните форми на Аруула. — Красиво е облечена приятелката ви. Това ли е най-новата мода? — Огледа се. — От пресата ли сте? Как ме открихте?

— Това е Аруула, аз се казвам Матю Дракс — рече Мат и се покашля. — Беше чиста случайност, че ви намерихме, мистър Де Броли. За съжаление трябва да ви кажа, че не всичко е протекло според плана. Вие — кхъ — би трябвало да седнете.

Милиардерът, изглежда, изобщо не го слушаше. Сочеше към вратата на бункера, зад която отново се дочуваха крясъците на братята от ордена, които правеха всичко възможно да я разбият.

— Какво означава този шум отвън?

— Отвън тълпа ревящи дервиши се опитват да отворят вратата към бункера — осведоми го Мат.

— Възхитително. — Де Броли се хвана за главата. Изглеждаше объркан.

— Боя се, че планираните сто година са станали с няколко века повече, сър — продължи Мат. — И се питам дали познавате този свят навън…

— Няма да е толкова зле, стари приятелю — прекъсна го Де Броли. — Как казахте, че е името ви?

— Мат Дракс.

— Странно име. — Де Броли глупаво се изкиска. Хвърли един поглед към компютърния екран, който отново показваше скрийнсейвъра. Тогава се обърна отново към изхода. — Очевидно днешната преса е още по-свирепа, отколкото по мое време.

— Не са журналисти, мистър Де Броли.

Де Броли не реагира на думите му. Мат го споходи смътното предчувствие за нещо ужасно. Да приемем, че дълбоко замразеният мозък е пострадал в хода на многото години? Ами ако криогенната система на Ото Фортенски не е функционирала така безупречно, както са го убедили тестовете с мишките?

— Помните ли Ото Фортенски, сър?

— Ото Фортенски ли? — Де Броли си придаде замислен вид. — Ах, Ото Фортенски! Естествено! Той беше командващият адмирал на космическите флотилии в последната битка срещу фрогите в съзвездието Орион!

Мат го погледна втренчено. Какво?

— Не е ли така? — Де Броли направи сърдечно съкрушена физиономия. — Сигурно веднага ще се сетя, мистър Макс… — Но не си направи труда. Вместо това огледа пълния с огнестрелни оръжия шкаф до стената и безгрижно си заподсвирква.

Аруула хвърли въпросителен поглед към Мат.

По челото на Мат се появиха едри като перли капки пот.

— Мистър Де Броли — започна той, за да обясни поне като встъпление на седящия срещу него човек сериозността на положението, — за съжаление трябва да ви кажа, че сме в опасност… В голяма опасност…

— Глупости — каза Де Броли. — Ще се справя с хиените от пресата! Още по време на студентските ми години ме наричаха „изключително нахалният Клод“. — Погледна Мат и Аруула и като че ли за пръв път ги забеляза истински. — Как изглеждате, войнико? Трябва да поддържате дрехите си, хм?! — Обърна глава към Аруула. — А вие, лейди? — прошепна той. — С тези парцали по-скоро сте за някакъв филм за Конан, отколкото за моята лаборатория!

Междувременно английският на Аруула беше достатъчно добър, за да следи думите на Де Броли. Макар и да не знаеше кой е този „Конан“, агресивният тон на Де Броли я накара инстинктивно да се хване за меча в ножницата на гърба си.

Преди Мат да изясни ситуацията, Де Броли се отдръпна назад и изкрещя:

— Какво искате?! Ако ме заплашва някаква опасност, то тя идва от вас!

— Мистър Де Броли — каза меко Мат. — Успокойте се! Ние сме на ваша страна…

— Не сте! — изкрещя Де Броли.

— Напротив, естествено, че сме на ваша страна — отвърна Мат.

— Не сте! — изкрещя Де Броли.

Мат въздъхна.

— Слушайте, тези игрички няма да ни отведат надалеч. Навън дебне побесняла орда. Можете да помогнете на нас и на самия себе си да отървем кожите. За хората отвън сте крал или своего рода бог.

— Крал ли? — попита Де Броли. — Бог? — Представлението му хареса, Мат го видя по очите му. Веднага съжали, че е споменал новия статус на Де Броли.

— Е, бог е малко пресилено — каза той съобразявайки — и, за съжаление, по-малко убедително.

С понакуцване и на гигантски скокове Де Броли мина през помещението, стигна до вратата и коридора с наредените сандъци и отвори входната врата на бункера, така че първите му шестима последователи се стовариха буквално под носа му.

Мат и Аруула, които след първата секунда на ужас го бяха последвали с обнажен меч и вдигната „Берета“, стояха два метра зад него, което направи много лошо впечатление на останалите шестима мъже с шлемове, които със зейнала уста се опулиха в своя крал и идол.

Когато Мат отвори очи, болката го налегна немилостиво. Ръката му инстинктивно посегна към черепа му, но необмисленото движение само го накара по-силно да изстене. Беше му отвратително зле. Зад дясното му ухо го мъчеше пареща болка.

— Комдо? — Аруула беше приклекнала до него.

— Отвратително — отвърна Мат. Тогава отново си спомни всичко: налитащите към тях гвардейци, юмруците им, здравата тояга, която с трясък се стовари върху бедната му глава. Беше загубил „Беретата“! Трябва да се е плъзнала между кашоните и сандъците. Спомни си злорадото хихикане на Де Броли и светкавично приближаващия се каменен под. И когато лежеше безпомощен долу, коравият ботуш на един бролианец третираше главата му като футболна топка.

Мат се огледа. Беше тъмно. През тесен прозорец навлизаше бледа светлина. Простена отново. Прозорецът беше с решетка. Е, чудесно… Съзря късче тъмно небе и много светли точки, за които предположи, че са звезди.

— Къде сме?

— Високо горе — каза само Аруула.

Мат внимателно приседна и се огледа наоколо. Бяха ги затворили, но за щастие не в някаква спарена изба. Помещението беше без мебели, стените — голи, вратата — от твърдо, кафяво дърво. Изглеждаше доста нова, навярно е била направена през последните десетилетия. Дръжките и бравата изглеждаха примитивни, като че ли несръчна ръка се е опитвала да ги копира от някакъв стар образец. Вероятно механизмът можеше да се отвори с извит фуркет. Но Аруула носеше синьочерната си коса отпусната и фуркетите в тези времена бяха рядкост като бидетата.

Варварката помогна на Мат да се изправи на крака. Той се домъкна до прозореца и погледна навън.

Намираха се в стая на кула в лявата страна на фасадата на вилата. Мат хвърли поглед към простиращия се отдолу терен и откри бързо пробягващи сенки, които охраняваха района зад стената. В покрайнините на гората, където се бяха окопали гуулите, засега нищо не се помръдваше. Предположи, че са се оттеглили, за да ближат раните си и да погребат мъртвите си — в случай че не са ги излапали. Наблюдава околността доста време, но обсаждащите не се помръдваха. Дали наистина се бяха оттеглили?

Мат се питаше как Де Броли се справя с напълно неочакваната за него ситуация. Дали въобще можеше да се разбере с братята от ордена? На самия Мат след катастрофата на самолета му беше необходимо известно време, за да почне да разбира странния диалект на ордата, в чиито редици срещна Аруула. Вероятно благодарение само на нейните телепатични възможности днес не се чувстваше като непалец сред финландци. Беше го научила на езика на странстващите народи.

Езикът на живеещите около езерото суицани му напомняше някакъв надут немски, произнасян с леко възпалено гърло. После му хрумна, че макар и канадец, Де Броли беше роден във френскоговорящата част на Швейцария. Наред с холандците и скандинавците и швейцарците бяха известни с това, че владеят средно по три-четири езика. Вероятно разбираше доста добре местния диалект.

Мат опипа джобовете си. Бяха го претарашили основно. От снаряжението му не беше останало нищо.

— Набутани сме в кучешки задник.

Аруула го изгледа недоумяващо. Трудно разбираше цинизмите.

— Типовете не са тези, за които ги смятах — рече Мат. — А на Де Броли вероятно му хлопа някоя дъска.

— Дъска ли? — попита тя.

Мат направи съответното движение с ръка пред челото си.

Аруула се усмихна.

— С болна глава?

Мат кимна.

Отвън нещо се блъсна във вратата.

Мат и Аруула се обърнаха уплашено и със стиснати юмруци застанаха до прозореца. Пред вратата застъргаха ботуши. После в бравата беше пъхнат и завъртян ключ. Вратата се отвори със скърцане. В коридора се показаха две сенки с шлемове. Отстъпиха настрани и изблъскаха в помещението малка фигура с голям поднос.

Когато Мат и Аруула видяха посетителя си, размениха слисани погледи. Беше висок само около осемдесет сантиметра, имаше уши като на прилеп и чушка, с която джуджето Дългоноско би се гордяло. Гномът беше сбръчкан като стогодишен старец, но сивите му, хвърлящи лукави отблясъци очи бяха по-скоро на петнайсетгодишен.

Мъжете с шлемовете току-що бяха затворили вратата зад гнома, когато той остави подноса на пода, обърна се, постави ръце зад гигантските си локатори и им се изплези. Изглежда, не изпитваше особен респект към братята от ордена. Това си наблюдение Мат отчете засега в графата „положителни“.

— Добре дошли в храма на бролианите — каза гномът на гърления диалект на суицаните и се обърна към тях. — Имате честта да се запознаете със Зеп Нюсли, Първият шпионин на славните Сиви кардинали от Цюри. — Зеп се изпъчи с разкрачени нозе пред тях, подпря ръце на хълбоци, така че черната му наметка се набра, изду и преметна върху птичите му гърди. — А кои сте вие?

— Наричат ме Маддракс — каза Мат.

— Аз съм Аруула.

Зеп първо разгледа основно Мат, после се обърна към спътницата му. Погледът му пробяга общо по всичките й закръглености и се спря по-специално на великолепните й гърди. Онова, което видя, изглежда, му хареса.

— Откъде идвате? — попита. — Никога не съм ви виждал.

— От Южната земя — каза Мат за по-кратко. Този чешит вероятно не би могъл да проумее истината. — Какво възнамеряват да правят с нас бролианите? И какво правиш ти тук?

— Пленник съм като вас — отвърна Зеп. Пристъпи до прозореца, изправи се на пръсти в ботушите си от дивечова кожа с обърнати кончови и притисна чушката си в долния ръб на стъклото. — Спипаха ме преди няколко дни по време на акция, за която поради служебни и семейни съображения не бих искал да ви давам информация. — Че го бяха спипали по време на опит за кражба, би могъл да признае, но се страхуваше от по-нататъшните въпроси на съкилийниците си, защото в такъв случай щеше да се наложи да говори за мистериозната болест, която го караше да краде.

Той се обърна.

— Естествено, за хитър шпионин като мен би било лесно да се измъкне оттук. Но къде да ида?

— Може би при твоя народ? — попита Аруула.

Лицето на Зеп помръкна. Изглеждаше като че ли това едва ли е възможно поради лични причини.

— Макар че в тази представа има нещо примамливо — каза той, — по причини, върху които, за съжаление, не мога да се разпростирам нашироко, напоследък копнея за широкия свят. — Посегна към невидимо джобче под наметката си и измъкна три малки, черни пури и запалка. Едно от „белодробните торпеда“ стисна между устните си, другите поднесе на Мат и Аруула. Аруула отказа учтиво, а и Мат беше отказал пушенето още преди години. Така беше добре, в този свят автоматите за цигари бяха рядкост.

Зеп щракна запалката — беше „Зипо“, „Made in Hongkong“.

— Откъде имаш тази запалка? — попита Мат.

Зеп се изчерви.

— Бълвача на огън ли имаш предвид?

Мат кимна.

— Намерих го — каза Зеп и още повече се изчерви. Беше слаб лъжец. Личеше му на върха на чушката, че е откраднал „Зипо“-то. А когато след първото вдишване на дима се закашля, Мат разбра, че не е свикнал с пушенето. Вероятно е задигнал също и пурите.

Седнаха на пода и се заеха с подноса. Неопределена месна каша и кана вода. Аруула и Мат стиснаха зъби и се нахвърлиха върху яденето. Гладът ги подтикваше да го правят. Бездънните джобове на Зеп избълваха малки торбички с подправки, така че успяха поне да придадат на обяда си малко финес.

Когато свършиха, облегнаха се с гръб към стената и размислиха за положението си. Зеп им обясни някои неща, които Мат беше узнал отгоре-отгоре от „таткото“.

— От безброй поколения — заразказва Зеп — родовете Нюсли и Мьоцли са скарани. Причината за непрестанния спор е в това, че ние, Нюсли, от векове се мъчим да наложим полагащото ни се по закон право. Притежаваме документ, който удостоверява, че храмът на Спящия крал ни принадлежи.

— Какво? — изплъзна се от устата на Мат.

— Малко преди Кристофлуу — продължи Зеп — някакъв си господин финансова служба възложил на високоуважавания ми праотец Харпо Първи да конфискува имуществото на един господин, който му дължал 250 000 така наречени франка. За съжаление името на господина вече не ни е известно, тъй като мишките са нагризали хартията…

Мат спонтанно предположи, че Де Броли е бил човекът, който е дължал на финансовата служба 250 000 франка.

— Харпо Първи трябвало да управлява имуществото, докато безименният господин изпълни задълженията си. И до днес родът ни се стреми към изпълнението на това поръчение. — Удари се по гърдите. — Ние, Нюсли, сме известни именно с това, че гледаме сериозно на дълга си.

Мат кимна безмълвно. Замая му се главата. Не можеше да бъде истина. Що за човек е бил този Харпо Нюсли? Синдик? Адвокат? Или още по-лошо: банкер?

— Мьоцли, напротив — каза Зеп и удари с юмрук в лявата си шепа, — са на мнение, че правото на един крал стои по-високо от това на всички останали!

— Наистина ли? — попита Мат.

Зеп кимна.

— Но нашите историци отдавна са доказали, че кралете са чиста измислица. Никога не ги е имало, съществуват само в приказките, които бабите разказват на внуците си преди да заспят. — Мимиката му беше олицетворение на възмущението. — Дори и нистина да имаше крале, нещо което многоуважаемият ми чичо Гнепф Десети, настоящият глава на рода ни, категорично оспорва, те не могат просто ей така да отметат писмено потвърдени права! — Зеп хвърли искрящ поглед към Мат и Аруула. — Какво ще кажете по въпроса?

— Какво е това писмено потвърдени права? — попита Аруула.

— Аруула е от народа на Тринайсетте острова — побърза да каже Мат. — Не познава тукашните обичаи. — Покашля се. — Аз, напротив, намирам…

— Ти идваш от царството на Тринайсетте острова? — Зеп се наведе заинтересован напред. — Значи знаеш къде се намира? — Очичките му светнаха. — Отдавнашна моя мечта е да отида там, защото слънцето винаги грее и яденето расте по дърветата. Особено сега, след като аз… — Цапна се с ръка по устата и се покашля смутено, сякаш се беше хванал, че е издрънкал някаква тайна. — Можеш ли да ми кажеш как да стигна дотам?

Аруула кимна, макар че Мат знаеше добре, че тя няма и най-малка представа, защото още като малко дете е била отвлечена от царството на Тринайсетте острова.

А че тя разбираше нещо и от сделки, пролича незабавно.

— При условие, че помогнеш да се измъкнем.

Зеп понечи да каже нещо, но беше прекъснат. Вратата шумно се отвори. Мъжете с шлемовете се върнаха обратно, посочиха подноса и изръмжаха на Зеп да се разкара. Зеп се подчини на силата, махна с ръка на новите си приятели и напусна помещението.

Няколко минути по-късно вратата отново се отвори. Зеп застана на рамката й и размаха ключ.

— Елате с мен… — каза той тихо и им махна с ръка.

Колкото и стъписани да бяха Мат и Аруула, не чакаха да им се казва втори път. Бързо последваха гнома в коридора. Когато стигнаха до едно стълбище, изчервявайки се, Зеп, сякаш се оправдаваше, каза:

— Пазачът изгуби ключа. Аз само го вдигнах.

След три крачки Мат видя как на минаване покрай друга врата измъкна ключа от нея и същият светкавично изчезна под наметката му. При стълбището открадна свещ от декоративен свещник. Самия свещник пренебрегна, вероятно защото беше завинтен. На Мат постепенно му стана ясно в какво са спипали шпионина на Сивите кардинали. Той си беше отявлен крадльо. Че бролианите не му бяха направили ушите още по-дълги, показваше, че поне не са изроди.

„От друга страна — помисли си той, когато погледът му попадна върху локаторите на Зеп, — не знам как са изглеждали ушите му, преди да влезе тук…“

Мат вече не беше съвсем сигурен дали гномът наистина работи за Сивите кардинали. Евентуално можеше да е само един патологичен крадец и лъжльо. Но в момента нямаха друг избор. Трябваше да се доверят на Зеп Нюсли.

— Имайте ми доверие — каза Зеп, сякаш беше прочел мислите на Мат, когато един етаж по-надолу се притиснаха до една ниша. Шум от енергични стъпки достигна до ушите им. — Ще ви измъкна оттук. И тогава Аруула ще ми каже как да намеря царството на Тринайсетте острова…

Крачките се приближаваха отдолу. Неколцина мъже трополеха нагоре по стълбището. Мат чуваше дрънченето и звънтенето на метал.

Погледът на Зеп блуждаеше от врата към врата. Мат започна да се поти.

— Натам… — Зеп дръпна крачола на Мат и се втурна към отсрещната страна на коридора. — Там сме на сигурно място.

Мат отвори рязко вратата и безшумно се вмъкна в помещението. Аруула го следваше по петите — и спря като вкаменена.

Зад тях стъпките завиха около ъгъла.

Като малко момче Мат често се питаше как ли живее един крал. За съжаление в родния му град Ривърсайд нямаше крале.

Във всеки случай у Клод де Броли нямаше нищо кралско. Нищо че полагаше големи усилия с помощта на обшита в хермелинова кожа мантия, шестовърха корона върху квадратния си череп и ябълка в ръката да изглежда като такъв.

Тържественото му шествие толкова много намирисваше на бездарна комедия, че Мат с мъка сдържаше смеха си.

Всъщност за смях нямаше и никакво основание, защото до краля стояха трима господа в тъмни раса и с каменни физиономии наблюдаваха бегълците. Отляво и отдясно на Мат, Аруула и Зеп се наредиха пет-шестима мъже с пистолети, с шлемове и доспехи като преторианците на Цезар. Мат почти не се осмеляваше да се обърне. Бягството беше по-скоро безсмислено. За миг щяха да ги направят на решето.

— Какво означава дръзкото хилене на лицето му? — попита сърдито Де Броли. Отхапа от ябълката и заканително посочи с пръст командир Дракс. — Не знае ли кой стои пред него?

Мат го гледаше втренчено. Нищо не му хрумваше.

— Той е пред Клаудиус Първи — каза Де Броли високомерно, — божественият император на всички известни светове.

— На колени, кучи, га хортуваш с краля — каза гърлен глас зад Мат.

Нямаше съмнение, продължилото с векове преохлаждане беше увредило царствения мозък на Негово Величество. Макар и съвсем буден, сега Спящият крал беше напълно изкуфял.

Само небето знаеше какви са плановете му…

„Този път поне да ме бяха удряли на друго място“ — помисли си Мат, когато отново дойде на себе си. В главата му сякаш се извършваха усилни пътностроителни работи. Всички кокали го боляха.

Когато отвори очи, утрото сивееше. Отново беше в стаята в кулата. Когато погледът му попадна върху прозореца, съзря Аруула. Държеше Зеп Нюсли на раменете си. Гномът наблюдаваше от прозореца и коментираше с тих глас нещо, което виждаше там.

— Айайай — измърмори той, — тези не изглеждат никак добре… Виж онзи…

Мат с мъка се надигна. Когато застана на краката си, силно му се зави свят. Отвън нахлуваше в ушите му някакво бъбрене. Освен това чуваше множество стъпки на ботуши. Звучаха по-скоро като грохнали и пострадали, отколкото напети.

Когато стигна до прозореца и с охкане се подпря на перваза до Аруула, съгледа около двайсетина омаломощени братя на ордена, които се олюляваха от гората към храма. И дума не можеше да става за стройна маршова колона. Повечето воини изглеждаха, сякаш се бяха счепкали с тараци. Шлемовете им бяха очукани, железните ризници — с кървави петна и разцепени от саблени удари. Мнозина от тях държаха в ръцете си изкривени или счупени мечове. Целият боен отряд създаваше впечатлението, че е оставил зад себе си голямо военно фиаско. В утринния сумрак погледът на Мат попадна върху куцукащите фигури с разкървавени носове, подути очи и беззъби уста.

Божественият император на всички известни светове, който вървеше начело на разнебитената си войска, залиташе както при въздействието на 4,8 промила алкохол. Плешивият му, осеян с петна като от изгорено череп създаваше впечатлението, че е влязъл в съприкосновение с насмолена факла. Двама първосвещеници, чиито раса се бяха превърнали в дрипи, го подпираха, макар че и сами едва се държаха на краката си. Славната войска на Клаудиус Първи изглеждаше, сякаш беше преживяла своето Ватерло.

Зеп се кискаше злорадо.

— Какво е станало? — попита Мат с мъка, докато на всяка сричка през главата му минаваше пареща болка. — Да не би гуулите да са нападнали отново?

— О, не — рече Зеп. Разказа, че след полунощ новосъбудилият се крал потеглил начело на войската си към Цюри, без съмнение, за да прогони гуулите и да разреши в своя полза древната вражда, за която са му разказали първосвещениците. Очевидно въпреки превъзходството във въоръжението на хората му се е върнал с разкървавен нос.

— Как е възможно това? — попита Мат.

Зеп отново се изкиска.

— Когато си дребен на ръст и искаш да оцелееш, не бива да си глупав — рече той. — Освен това — той се ухили — ние, Нюсли, сме доста състоятелни. — Покашля се. — Наистина, говори се, че богатството не прави човека щастлив, но това, естествено, е лъжа! Поговорката сме си я измислили ние, богатите, за да не ни завиждат бедните.

— Да — каза Мат. — По-добре е да си богат и здрав, отколкото беден и болен.

— Точно така — рече Зеп. — Благодарение на нашето богатство можем да си наемем действена помощ, за да пазим нашата Златна гробница.

Мат ококори очи.

— Златната гробница ли?

— Нашата главна квартира — каза Зеп гордо. — Непревземаема е, защото има железни врати, които са дебели пет лакти.

— Значи ли това, че гадните мършояди от степта работят за Сивите кардинали? — попита ужасена Аруула и свали Зеп на пода.

— Псст, пссст — изсъска гномът. Постави пръст на устните си и се огледа, сякаш се страхуваше, че могат да ги подслушват. — Да приемем — продължи той, — че имат доста ненаситен трапезен нрав… Но кои сме ние, че да се надигаме против обичаите на чужди народи? Вудан с божествената си сила не е ли създал гуула така, както и кръвожадния тарак и слузестия охлюв? Не изпитва ли и гуулът болка, когато го ударят? Не кърви ли и той, когато го прободат?

— Е, да… — каза Мат.

— Нюсли са дребни на ръст и слаби — продължи Зеп. — Мьоцли и техният крал, напротив, са едри и силни и имат дълги огнебълвачки. Ако Нюсли искат да оцелеят, не бива много-много да се интересуват дали участниците в техните чуждестранни легиони си измиват добре ръцете преди хранене. — Зеп погледна чистосърдечно Мат и Аруула. — Златната гробница трябва да бъде опазена!

— Чуждестранни легиони ли? — попита Мат.

— Така ги наричаме, защото първоначално са дошли от страната Фраасе[25] — отвърна Зеп. — Много са невзискателни. Ядат само веднъж на месец. Често им текат лигите. Спят малко. Нощем се заравят за един час в земята. Не се страхуват нито от Вудан, нито от Оргуудоо, защото имат само една сива клетка. — Посочи към главата си. — Ние, Нюсли, напротив, имаме две. За сурова пържола от време на време са готови на всичко.

— Колко от тях са на служба при Сивите кардинали? — попита Мат.

Зеп започна да смята. Използваше пръстите си, но явно и с тях не успя да стигне надалеч.

— Повече, отколкото мога да кажа.

По всяка вероятност гуулите бяха скроили лош номер на войските на крал Клаудиус. Срещу хиляда гуули, които изведнъж изскочат от земята, нямат шанс дори няколко десетки мъже с модерни оръжия.

Освен това при завръщането на войската видя само малко на брой оръжия. Дали гуулите от чуждестранния легион не им ги бяха отнели?

— Тогава чао, бамбина!

Когато слънцето се показа иззад планините, вратата на стаята в кулата рязко се отвори.

Шест фигури със съсипан вид, с подути носове и налепени с лейкопласт лица измъкнаха от затвора Мат, Аруула и Зеп, чиито стомаси междувременно така шумно ръмжаха, че се чувстваха като обградени от тараци. Заведоха ги в малки покои, където ги очакваше приятна закуска. На Мат веднага му стана ясно, че нещо не е наред. Очевидно искаха да ги привлекат към сътрудничество. Когато свършиха с яденето, ги съпроводиха — макар и с насочени оръжия, но любезно — до „тронната зала“.

Главата на Клаудиус Първи беше с толкова дебели превръзки, че наподобяваха тюрбан. Дясното му око беше насинено, а над носа му минаваше широк лейкопласт. Седеше върху покрито с кожа от тарак грубо кресло и оглеждаше пленниците си с отровни погледи.

До и зад него стояха трима първосвещеници. До стените се бяха наредили десетина мъже с шлемове, на коланите им висяха револвери и пистолети. Изглеждаха някак си несръчни и треперливи. Битката с гуулите вероятно беше заседнала дълбоко в съзнанието им. Очевидно не бяха навикнали понякога — за разнообразие — и те да отнасят пердаха.

За божествения император на всички известни светове поражението от миналата нощ трябва да беше особено кошмарен удар. Доколкото Мат смяташе, че долавя по израза на лицето на Де Броли, всичко това не беше минало, без да остави следи върху и без това съмнителното му душевно здраве.

— Сигурно ще се радвате да чуете, командир Дракс — каза Де Броли и упорито заразглежда стоящия срещу него, — че междувременно успях да направя преглед на положението в моята Галактическа империя.

„Галактическа империя ли? — помисли си Мат. — Само това липсваше!“

— Както отец Руеди Четвърти ми докладва — Де Броли посочи стоящия зад него първосвещеник, — Гнепф Нюсли, финансовият министър, по време на дълбокия ми сън е дръзнал да направи опит за преврат. Сдружил се е с извънземни легионери и се противи да предаде намиращото се в подземията на Националната банка държавно съкровище.

„Финансов министър? Опит за преврат? Извънземни легионери? Национална банка? Държавно съкровище?“

Работата беше ясна. Де Броли разбираше най-много десет процента от езика на своята гвардия. Нямаше представа какво е станало със Земята. Не знаеше дори какво се е случило с него! Легендарната криогенна система на Ото Фортенски се е оказала едно фиаско! Вероятно при събуждането мозъкът на Де Броли е бил празен, с изключение на някои рудаментарни спомени. Спомени, насъбрани в голямата си част от различни филми и телевизионни сериали…

С приказките си Руеди Четвърти и приближените му, които отдавна са забравили, че праотецът им Бруно е измислил мита за Спящия крал, само и само през време на ледниковия период потомците му да запазят душевното си здраве, са превърнали Де Броли в това, което е: фен на научната фантастика, чиято мечта на живота се е осъществила по чудесен начин. Беше отишъл в бъдещето. Достоверни източници го бяха обявили за владетел над хора и животни. Кой не би превъртял при тези обстоятелства?

От някогашния му характер, за който Мат знаеше само онова, което тогава разпространяваха медиите, бяха останали страстта му към колекциониране на оръжия, интересът му към бъдещето и алчността за пари. От безбройните нелепости, които Руеди Четвърти му беше наговорил, размекнатият мозък на Де Броли си беше създал един склонен към преврати финансов министър, който е в съюз с някакви си извънземни сили.

— Командир Дракс — продължи той, — предвид на трудната ситуация, която цари в момента в империята ми, след дълги размишления и обстойни консултации с моите съветници реших да дам още един шанс на Вас и на Вашите забележителни приятели…

Мат наостри слух.

— Отец Руеди, приближете се. — Де Броли махна с ръка на Руеди Четвърти, който бързо пристъпи иззад тапицираното с тарашка кожа кресло и от гънките на расото си извади странен уред. Изглеждаше като комбинация от пистолет и спринцовка.

— С настоящото назначавам командир Дракс, Аруула и… хм…

— Зеп Нюсли — рече бързо Зеп, мислейки, че назначението при всички случаи означава нещо положително.

— … и Зеп Нюсли за извънредни агенти на моята империя. — Де Броли стана и с ръка даде знак на отец Руеди, който след това застана зад Мат и натисна острата цев на странния уред към откритата кожа на врата му. Мат не беше в състояние да предприеме нещо, макар че се чувстваше крайно тягостно. „Имаше някога филм с Кърт Ръсел, как ли се казваше…?“

— Всеки от вас ще получи от арсенала ми меч и две гранати с бързодействащ упойващ газ. Вашата задача: Ще проникнете в Златната гробница на размирния финансов министър и ще елиминирате извънземните наемници в срок от дванайсет часа. За да спазите времето, измислих за вас специална мотивация. — Кимна към расоносците. — Отец Руеди, изпълнете длъжността си.

Цък! — изщрака се, после нещо убоде врата на Мат. В същия момент отдясно и отляво на него се чу още два пъти по едно цък. Аруула и Зеп уловиха вратовете си.

„Гърмящата змия — студени тръпки побиха Мат. — Така се казваше филмът…!“

Де Броли го погледна радостно.

— Гарантирам ви шанса да откупите свободата си. За да не дезертирате, отец Руеди ви е имплантирал по една от така наречените интелигентни бомби. Беше конструирана от един даровит изобретател, чиито изследвания финансирах.

— Какво е това интелигентна бомба? — попита отстрани Зеп.

— Ще ти разкажа някой друг път — каза със задъхване Мат, който все повече се чувстваше като Снейк Прискин: изоставен от щастието, в отчаяно положение и на всичко отгоре — с интелигентна бомба в тялото.

— Както казахме, имате дванайсет часа с помощта на газа да подготвите Златната гробница за атака — каза Де Броли. — Запъртъкът познава мястото, ще ви помогне.

— Запъртък ли? — попита Зеп. Огледа се. — Какъв запъртък?

— След изтичането на дванайсетте часа телата ви ще бъдат разкъсани на съвсем дребни парченца. — Де Броли широко се ухили. — Чувал съм, че това нещо било доста нездравословно. Следователно преди изтичането на срока трябва да бъдете отново тук, за да можем да отстраним бомбите.

Аруула погледна Мат с ужас в очите, докато Зеп Нюсли по-скоро имаше вид, сякаш страшно го сърби задникът.

Мат беше твърде шокиран, за да забележи как дългите пръсти на Зеп светкавично се плъзнаха под расото на отец Руеди и отмъкнаха пистолета за имплантиране на бомбите.

Надолу по склона трябваше да си пробиват път през плетеница от паднали букове, ясени, явори и ели. Водата от топящите се снегове и свличащите се камъни през пролетта бяха повалили стометрова ивица от гората. Намиращите се между стволовете каменни отломъци и избуяващи трънаци, които тримата разчистваха с мечовете си, не улесняваха спускането.

Когато слязоха сред светлата зеленина, натъкнаха се на непроходимата стена от гъсти, ниски дървета и гъмжило от тръни около тях. Зеп смяташе, че дванайсет часа са дяволски кратък срок, та затова е за препоръчване да се поеме по прекия път към Цюри. Но едва след дълго търсене, на километър по̀ на юг откриха възможност да навлязат в гората — и то тъкмо там, където върху мочурливата земя растеше двуметрова тръстика. Затъваха до глезените във вонящата вода. Едва в една просека с висока колкото човешки бой трева почувстваха твърда почва под краката си.

Пред тях се поклащаха жълти и сини растения, очевидно месоядни, защото плъзваха дълги езици и се целяха в летящи насекоми. В покрайнината на гората грееха странни цветове, които напомняха орхидеи. Някой ботаник от XXI век сигурно би се зарадвал много на тази флора. За съжаление, никой от тримата нямаше време да се любува на преливащите се във всички оттенъци на дъгата цветове.

В гората поне нямаше коренища. Под колосалните кедри и коркови дъбове успяха да отхвърлят доста път. Скоро отново се запромъкваха под покривка от по-млади дървета, които препречваха достъпа на дневната светлина. Сега над тях се плъзваше само сноп от златистосмарагдови лъчи и с потрепване се изгубваше сред бъркотията от клони. Храсталак, гъсти тръстики и мочурлива земя ги отклоняваха от пътя и объркваха чувството им за ориентация.

След мъчителен излет с катерене през обраслия с трънливи клонки камънак по пладне се озоваха на малък хълм и най-сетне съзряха порутените кули на някогашния банков квартал на Цюрих. Доколкото бяха запазени, по обраслите с дървета и храсти руини гнездяха птици.

При тази картина Зеп се оживи. Заситни с късите си крачета надолу по склона и забърза срещу пищната зелена стена, зад която трябваше да се намира мистериозната Златна гробница.

След малко стигнаха до един ръкав на езерото. Беше по-скоро нещо като залив. До ушите на Мат стигнаха някакви странни удари на барабан. Спряха между дърветата и съзряха дълга около два метра лодка. На кърмата й седеше гуул и удряше малък барабан. Зад него седеше втори, чиито костеливи ръце стискаха две гребла. На брега стояха неколцина техни другари и със съсредоточен поглед следяха работата на барабанчика.

— Какво правят? — попита Аруула развълнувано.

— Да ги вземат дяулити! — каза Зеп със задъхване и посочи към лодката. — Бог да ги убий!

В синьозелената вода внезапно се показаха обсипаният с дебели нарастъци череп и очите на влечуго. Изплува при кърмата на лодката и беше достатъчно голямо, за да глътне наведнъж гуула заедна с барабана. За удивление на Мат то не нападна, а следваше лодката, която гребецът бавно придвижваше към брега. Тихото барабанене не отслабваше. Влечугото изглеждаше като хипнотизирано.

Лодката акостира на брега. Весларят скочи на сушата. Барабанчикът го последва, без да прекъсва работата си. Влечугото се приближи и спря на около три метра от брега.

Барабанчикът стъпи във водата. Малко след това влечугото отново се раздвижи. Доплува с още метър към брега. Леко барабанейки, гуулът навлезе с около метър във водата. Влечугото дотолкова се приближи до него, че дългата му муцуна докосна крайбрежната тиня, а сивосиният му гръб се показа над водата. Барабаненето звучеше като заклинание.

Мат се вцепени, когато гигантското животно изпълзя от водата и остана на брега. Беше дълго поне три метра. По гърба му стърчаха остри бодли, а в пастта му святкаха грапави зъби. Влечугото обърна муцуната си към барабанчика и той се приближи толкова плътно, че можеше да го докосне.

Мат се питаше как звярът е стигнал до това място. Може би произлиза от крокодилите или кайманите, които някой преди катастрофата е държал в терариум.

Гуулите затвориха внимателно кръга около влечугото. Хвърлиха примка около муцуната му, после около шията му. Барабанчикът заби по-диво приглушено звучащия инструмент. Сега всички присъстващи гуули — бяха около двайсетина мъже — хванаха въжетата и изтеглиха мятащия се на всички страни звяр. Покритата му с триъгълни шипове опашка свистеше във въздуха и с плясък се стоварваше на земята. Ала беше пленен. Обърна се по гръб, но гуулите го помъкнаха към една кошара, в която вече се разхождаха нагоре-надолу няколко страховити на вид гадини.

— Какво мислят да правят с тях? — попита Мат. — Ядат ли ги?

Зеп, който стоеше до него, потръпна. После повдигна рамене и отвори уста, като че ли искаше да каже нещо.

Но не стигна дотам.

Една костелива ръка се опря на рамото на Мат, а Аруула се обърна уплашено с вик.

Върхът на меча й изтрещя в кръглия щит на гуула, който я гледаше коварно зад присвитите си очи. Зад тях стояха двама примляскващи лешояди с обнажени саби, които се бяха втренчили предимно в Аруула, защото предполагаха, че в женските й закръглености вероятно се крият най-добрите шницели.

Мат използва удобния случай. Десният му крак се стрелна напред и улучи първия гуул в препаската. Започна ужасно скимтене. Улученият се преви надве като джобно ножче и се заизвива на земята. В същия момент Аруула отново се засили и мощта на удара й разцепи на две части щита на противника й. Очевидно заедно с това му беше отрязала и четири пръста, защото мършоядът стана още по-блед и с мелещи челюсти гледаше ококорено и невярващ останките от ноктестата си ръка. Цак! Следващият удар на Аруула го освободи от изненадата.

Тогава на брега се чуха силни крясъци. След секунда събралата се при влечугите кохорта се раздвижи.

Мат трескаво се огледа и забеляза липсата на един съратник. Къде ли се е запилял Зеп? Дали страхливият мерзавец е офейкал?

Пред лицето на двайсетчленния отряд не стигна дотам, че да се ядосва за изчезването на Зеп. Той и Аруула си размениха светкавичен поглед, после бързо побягнаха в посоката, от която бяха дошли. Разбира се, не стигнаха далеч, защото още след няколко метра отляво и отдясно от храстите изскочиха още гуули. Мат се спря с ругатня и здраво стисна ръката на Аруула. Бяха обкръжени. Не можеха да излязат насреща на тази сган.

Един мършояд с особено остри кучешки зъби и рубиненочервени очи излезе напред. Носеше тесен кожен колан, на който висяха торбичките от тестикулите на последната му жертва. Препаската му изглеждаше като стара гюдерия, а ноктите на краката му — като на орел. Погледът, с който дари Аруула, беше олицетворение на вероломството. Вероятно си я представяше как на лагерния огън се пече на шиш с ябълка в устата. От дясното рамо към левия му хълбок минаваше кожен ремък, на който бяха прикрепени остриетата на ножове за мятане. Държеше сабя в едната ръка, секира в другата и кама между зъбите си. Това че на всичко отгоре и силно вонеше, подсказа на Мат защо Аруула направи крачка назад.

Главатарят на гуулите изръмжа на стоящите наоколо някакъв словесен залп, сред който на Мат се стори, че е разбрал думите „убивам, пека на шиш, лапам“. Но това едва ли е възможно, не вярваше гуулът да разполага с толкова изискано словесно богатство.

Тогава главатарят посочи себе си със секирата и изръмжа: „Рамок!“ и „Мурксен!“. Мат предположи, че „Рамок“ е името му, а „мурксен“ трябваше да подскаже, че ще изядат на място него и Аруула, в случай че не хвърлят оръжията си.

Сега един добър съвет цена нямаше. Можеше ли едно зайче да има вяра на вълчата глутница, която му даваше знак, че ще го пощади, в случай че остави лъжицата и се предаде? Мат хвърли един поглед към Аруула. Видът й изглеждаше крайно решителен и сякаш казваше: „Ти се заемаш с десет души от дясната страна, аз — с десетте от лявата.“

— Вие предава се! — изръмжа Рамок, като че ли малко по-разбираемо. — Инак гуул вас удави, раздели и излапа! — Показа хищните си зъби. — Вие шпиони на крал! Оставяйте всичко, ние вас пуска отива си!

— Не вярвам на нито една твоя дума! — отвърна Мат. — Просто нямаш вид на такъв, на когото човек може да има доверие! — Опипа се за „Беретата“, но тогава се сети, че за съжаление крал Клаудиус не беше сметнал за добре да му я върне.

— Аз Рамок! — изръмжа главатарят на гуулите и размаха меча и секирата. — Моя дума истина!

Хората му зареваха от смях и това не направи кой знае какво добро впечатление нито на Аруула, нито на Мат — още повече че смехът на мършоядите звучеше като кашлица на двайсет туберкулозни пациенти зад гробищна стена.

Тогава напреднаха бавно от всички страни. Мат и Аруула вдигнаха мечовете си и заеха бойна поза гръб в гръб. Мат се питаше дали има смисъл да възпламени една от газовите гранати, които се поклащаха на колана му. Но каква щеше да е ползата му? И той би изпаднал в безсъзнание, както и гуулите.

Най-сетне започна първата вълна на атаката. Задрънча стомана в стомана, заизскачаха искри. С първия си удар Аруула обезглави един прекалено напорист нападател, който падна пред краката на другарите си, така че двама други се препънаха от него и черепите им попаднаха в изключително удобна позиция за извиващия се меч на Мат.

— Престанете!

Мат не си направи труда да обърне глава, за да разбере кой беше надал този вик. Познаваше гласа — беше на Зеп. Очевидно беше преодолял мръсника у себе си, като вихрушка се носеше из полесражението, размахваше дребничкото си юмруче и изрева на Рамок:

— Ще ти пръсна черепа, овен такъв!

Рамок вторачи в него очите си на албинос, сякаш беше отдавна очакваният човек от данъчната полиция. Но, изглежда, и в сивата му клетка се появи смътно предчувствие, че гномът може да е пратеник на работодателя му.

Рамок изрева някаква гърлена команда. Гуулите с мърморене наведоха саби и се отдръпнаха с лиги на устата. Мат и Аруула въздъхнаха и откъснаха поглед от тримата лежащи на земята мършояди.

Зеп, проникнат от вярата, че гуулите трябва да подвиват опашка пред всеки Нюсли, изкрещя:

— Аз съм Зеп Нюсли, агент в служба на Сивите кардинали! Какво става тук, пу дяулити?

Рамок измънка нещо неразбираемо.

Зеп скачаше натам-насам и се държеше като същински зъл дух от приказките. Канонадата от ругатни, които избълва на родния си диалект, накара Аруула да се изчерви, а гуулите — да пребледнеят.

Макар че Мат не разбра нито дума, схвана, че спасителят им настоява да ги отведе със себе си на разпит в Златната гробница на предците си.

Вече не беше останало нищо от улицата, на която някога се е намирало високото, покрито със стъкло здание на Националната банка.

Нямаше я вече и многоетажната сграда. След като преди столетия се е съборила поради разместванията на земните пластове, руината беше станала невидима под тинята, камънака и дърветата. Там, където някога се е извисявал храмът на капиталистите, сега се намираше само един обрасъл с трева, храсталаци и кедри двайсетметров хълм.

Гуулите съпроводиха „пленниците“ — с пура между зъбите Зеп Нюсли маршируваше начело на отряда им — до пещерообразен отвор в подножието на хълма. Мат немалко се зачуди, когато погледът му попадна върху големия колкото на гараж вход на банков сейф, който беше поставен в стените на хълма.

Зеп измоли от един гуул боздугана му, засили се и заудря вратата с оръжието, та ушите на Мат звъннаха. След половин минута прозвуча леко съскане. Гуулите страхливо се отдръпнаха. Портата се отвори. Мат прецени, че е дебела два метра. Зад нея имаше помещение около двайсет квадратни метра с мраморни стени. В края му се намираше втора стоманена врата, която приличаше като близначка на първата. Същински шлюз.

Зеп метна боздугана на рамо, махна с ръка на Мат и Аруула и влезе. Мнимите пленници го следваха по петите. Гуулите останаха. Портата се затвори. Бяха на тъмно. След секунди нещо изскърца и втората стоманена врата се отвори. Отново коридор. Беше осветен от безброй факли.

Пред тях стоеше гном, който приличаше на Зеп като роден брат, само дето имаше крайно плоски ходила и ушите му бяха още по-издължени. Беше с монокъл на дясното си око. В колана му бяха пъхнати чукче и длето, а в ръката си държеше дебела два сантиметра сива каменна плоча формат А4.

— Здрасти, Фанти — каза Зеп и с ръка даде знак на приятелите си да го последват.

— Здрасти, Зей — отвърна Фанти. Но когато понечиха да минат покрай него, той извика: — Момент! — Погледна Мат и Аруула. — Вашите имена?

Мат представи себе си и Аруула. След това Фанти положи плочата на пода, клекна пред нея, измъкна чукчето и длетото и вещо издълба имената им в камъка.

— Трябва да има ред най-сетне — рече той.

— Фанти е нашият регистратор.

Мат и Аруула се огледаха. Бяха колкото изумени, толкова и любопитни. Също и коридорът, през който сега минаваха, беше целият облицован в мрамор. Що се отнася до подземните помещения на Националната банка, старите швейцарски банкери наистина са живеели изискано. Отгоре на това всичко беше така излъскано, че човек можеше да седне и да се храни на пода.

Гласовете им глухо кънтяха в празния коридор, но това се промени, когато завиха надясно в едно огромно помещение.

— Ауу…

Мат спря и заразтрива очите си като заслепен. Отляво и отдясно, пред и зад тях, подобно на стелажите в библиотека бяха натрупани десетметрови камари златни кюлчета. Трябва да бяха стотици хиляди, които на светлината на факлите грееха и хвърляха отблясъци. Матю Дракс се почувства като в страната на приказките.

Когато минаха покрай две гигантски грамади, Аруула, която съвсем не умееше да цени златото, издрънча с меча си в кюлчетата, Фанти незабавно я призова към ред, заплашвайки я със „съдебно предупреждение“.

В края на планините от кюлчета, на около четирийсет метра от входа на помещението се натъкнаха на трима гноми с остри, извити нагоре обувки и сбръчкани лица. Изглежда, бяха достигнали доста напреднала възраст. Седяха на малки столове до малка дървена маса и с кожена кутия играеха на зарове. На масата и до тях бяха натрупани златни кюлчета, за които очевидно тръскаха заровете. Забелязаха пристигащите едва когато Фанти се обади с едно сдържано покашляне. Тримата стари гноми се обърнаха и ги погледнаха. Когато зърнаха Зеп, намусеността им се стопи. Най-старият захвърли на масата чашата със заровете, завъртя се на столчето си и го измери с поглед.

— Пу дяулити — рече той. — Нашият Зепчо се върна!

— Моля, чичо Гнепф — каза Зеп покорно. — Не Зепчо — Зеп! Вече съм възрастен и…

Гнепф, най-старият му чичо, изпълняващият длъжността шеф на рода Нюсли, навири нос и присви недоволно очи.

— Ами добре — рече той. — Тогава ни докладвай как успешно си изпълнил свръхважната си задача.

— Разкажи ни също и как успя да ни предупредиш за ужасното нападение на Мьоцли по-миналата нощ — допълни вторият чичо с преливащ сарказъм.

— Да, разкажи ни как ни спаси, племеннико — вметна язвително третият чичо.

— Ами… — Зеп се сви от смущение. — За съжаление поради причини, чието подробно излагане сега би отнело много време, беше ми невъзможно навреме да се свържа с чуждестранните легионери и да им съобщя за въоръжените сили на Мьоцли — каза той. — Но моля да проявите разбиране към опасната за мен ситуация. След като проникнах в храма на Спящия крал, бях въвлечен в разгорещена битка с Мьоцли…

— Колко интересно — рече чичо Гнепф. — Разкажи ни нещо повече, Зепчо. Разкажи ни всичко.

Зеп се поразтърси и си пое дълбоко въздух. Тогава се разпростря надълго и нашироко и им разказа всичко: Как във вътрешността на храма попаднал в яма със змии. Как се е борил със седем гигантски змии и се спасил от ямата. Как в убийствен дуел се сражавал с шестима облечени в доспехи и шлемове Мьоцли. Останал жив само благодарение на един сгромолясал се полилей. Как в подземията на храма се натъкнал на гигантски охлюв и как му видял сметката с един боздуган. Как покрай другото спасил три кръшни девици от Ориента. Как лично стоял пред студеното легло на Спящия крал и му се подигравал. Как почти бил готов да удуши Спящия крал с възглавница. Как върху него се нахвърлили дванайсет елитни бойци и след борба, която отнела десет жертви, бил хвърлен във воняща тъмница, в която се запознал с приятелите си Маддракс и Аруула — всъщност чужденци, но инак съвсем мили хора — и след неколкодневно пленничество на хляб и вода организирал бягството им.

И за да докаже, че шпионската му акция не се е провалила съвсем, с изпъчени гърди отметна мантията си и представи на чичовците си като славна плячка различни ръсачки за сол и пипер, дамски жартиер, три стенни свещи, единайсет отчасти ръждясали ключа, кутийка мехлем за нос, малка черна четка за ботуши, оглозган кокал, пистолета за имплантиране на интелигентни бомби и двете газови гранати, с които спящият някога, а сега буден крал го въоръжил, за да се върне у дома и да подготви Златната гробница за атака.

След като обясни на чичовците си начина на действие на гранатите и какво е това бомби, погледът на чичовците му, който беше насочен с неподправено отчаяние в тавана, се посмекчи и те се обърнаха към Мат и Аруула, които със зяпнали уста изслушаха доклада на Зеп.

— Можете ли да потвърдите изложението на нашия племенник? — попита чичо Гнепф.

Мат и Аруула усърдно закимаха с глава. А какво друго им оставаше да сторят? Все пак Зеп ги беше отървал от ноктите на гуулите и не биваше да злепоставят другаря си.

Чичо Гнепф даде на Фанти знак с ръка. Носещият монокъл регистратор взе пистолета за имплантиране на бомбите и го предаде на шефа на рода.

Чичо Гнепф и братята му разгледаха от всички страни странния предмет, въртяха го в ръце, мръщеха навъсени чела и после се съвещаваха на диалект, който беше така гърлен, че Мат и Аруула не разбраха нито дума. Дори на Зеп, който настрои дългите си уши за атака, изглежда, му беше трудно да разбере мърморенето им. Че накрая все пак го разбра, Мат позна по лицето му, което отначало стана бяло и после — тъмнозелено, сякаш ги грозеше голяма опасност.

След различни „кхъм“ двамата по-млади гноми седнаха обратно на столчетата си, а чичо Гнепф отново фиксира с поглед своя племенник.

— Значи са ви освободили със задължението да ни отровите, та така нареченият крал да може да влезе тук с фамилията Мьоцли? — попита той.

— Да, да, така е — побърза да потвърди Зеп. — И тъй като сме напълно изложени на бомбите им, по пътя насам измислих следния план, който да послужи за нашето и за вашето спасение…

Чичо Гнепф вдигна едната си ръка, за да го накара да млъкне. Погледът му попадна върху пистолета за имплантиране на интелигентните бомби.

— Значи казвате, че с този уред са ви направили безволеви роби на Мьоцли?

— Нямахме друг избор, чичо — каза бързо Зеп. — Маддракс и Аруула могат да го потвърдят.

Мат и Аруула побързаха да подкрепят твърдението на Зеп.

— Имаме само около осем часа време — рече Мат, — тогава ще хвръкнат главите ни от раменете.

— … и ще бъдем съвсем мъртви — каза Зеп. — Аз съставих следния план, за да осуетим…

— Това е наистина добър план — прекъсна го Мат и се озърна търсещо. — Има ли тук задна врата?

— Задна врата ли? — повтори като ехо чичо Гнепф. — Да, но…

— Много добре! — не спираше Мат. Бомбата във врата му го подтикваше към разумно бързане. — Ще се върнем обратно при Мьоцли и ще им кажем, че сме повредили бравата на задната врата, така че могат да нахълтат през нея. Щом ни отстранят бомбите и минат през вратата, вие ще използвате сънните гранати и ще ги упоите.

— И аз казвам: Това е добър план — повтори Зеп.

— Дадено — каза чичо Гнепф и примига към братята си. — Но ние също имаме план. — Посочи Зеп, Мат и Аруула. — Покажете ми как се използва уредът.

Показаха му. Чичо Гнепф ги погледна внимателно и тогава направи бързо движение с ръка.

Дребни като джуджета стражи се нахвърлиха изотзад върху тримата другари и ги събориха. И макар че на Мат и Аруула им бяха нужни само секунди, за да се освободят от гномите, времето беше достатъчно чичо Гнепф да приведе в действие гадния си план. Преди тримата да се усетят, той инжектира още три интелигентни бомби във вратовете им.

Аруула изкрещя.

Зеп пребледня.

Мат се хвана за главата. Коленете му омекнаха. Светът се завъртя пред очите му. „Кръвообращението ми…“

— Тъй… а сега ще свършите една работа за нас! — чу той като през памучен тампон гласа на Гнепф, който, изглежда, все повече се отдалечаваше, докато на Мат му причерня пред очите. Успя да чуе как Зеп и Аруула пльоснаха на пода. Самият той се стовари с трясък върху масичката и повърна във висока дъга, така че двамата по-млади чичовци, които седяха там, се разбягаха с гнусни ругатни.

И тогава в главата му… се чуха гласове! Звучаха механично. Машинно. Студено. Ледено студено.

— Идентификация!

— Стрела-гръм. Фабричен номер 4711. Интелигентна минибомба. 1-во поколение. Изобретател: Ото Фортенски. Година на производство 2009. — Идентификация!

— Дито.

— Дито?

— Да, Дито. — Ти какво правиш тук?

— Чакам заповед за изпълнение на задачата.

— Пречиш на изпълнението на моята задача.

— Бях първа тук.

— Централно служебно предписание 201 248 — NCC–1701: Валидна е винаги последната заповед. Последната заповед получих аз. Тя гласи: Детонация след 11 часа и 58 минути. Твоята задача?

— Детонация след 7 часа и 56 минути.

— Ако ти избухнеш по-рано, саботираш моята задача. Деактивирай се.

— Не мисля да го направя!

— Това е метеж!

— Е, и? Аз също искам да се детонирам!

— Имаш функционална повреда! — Деактивирай се!

— Ти можеш да ме…

Мат не вярваше на ушите си. На Ото Фортенски, изобретателя и програмиста на интелигентната бомба, му е хлопала някоя дъска. Но това вече не го смущаваше. Това че съпреживя с гънките на мозъка си дискусията на продуктите на Фортенски беше по своему достатъчно.

— Тогава ме принуждаваш да отида до крайност!

— Какво ще рече това?

— Аз ще те деак…

— Аз ще те деактиви…

Мат долови кратко изщракване, после доби чувството, че усеща лек дъх на изгоряло. Механичните гласове замряха. Кръвообращението му отново се подобри.

Изправи се и измери с поглед гномите зад масата, които с малки салфетки бършеха оцапаните си сака. Изгледаха го с леко отвращение.

Беше оставил най-лошото зад себе си. В спора за своята компетентност интелигентните бомби стигнаха до единственото логично заключение: Взаимно се обезвредиха.

Зеп и Аруула се надигнаха и заозъртаха объркано наоколо. Без съмнение не бяха разбрали нито дума от странния разговор, който се е провел и в техните глави. И така беше добре, защото Нюсли не биваше да узнаят нищо за това. Докато стояха в Златната гробница, пред която гъмжеше от гуули, трябваше да се преструват, сякаш са в ръцете им до гроб.

— Ще се върнете обратно при Мьоцли и ще подготвите храма им за атака — каза Гнепф. Потриваше ръце хихикайки. — Вероятно вие сте крадливи мерзавци и се въртите като ветропоказатели според интереса си. Не вярваме, че имате честни намерения спрямо нас.

— Чичо Гнепф — каза Зеп потресен. — Не можеш да сториш това!

— Знаете какво трябва да направите — рече Гнепф. — Нашите войски ще ви следват. Щом като в храма всичко заспи, ще размахате бяла кърпа. Тогава ние ще влезем, ще вземем пушкалата им и ще ги принудим да извадят бомбите от вас. — И той като братята си прие изражението на психопат, характерно за хора, които прекарват живота си, разигравайки на зарове златни кюлчета на разсеяна светлина в задни стаи.

На Мат вече всичко му беше ясно: Нюсли бяха същото куку както крал Клаудиус. Искаха само да се доберат до оръжейния му арсенал и да елиминират един досаден конкурент, за да затвърдят властта си в кантон Цюри.

Да вървят по дяволите тези луди!

Сами по себе си Мат, Аруула и Зеп биха могли с весели песнички на уста да потънат в нощта. Ала нямаха друг изход, освен да се завърнат в онези полета, през които неотдавна бяха пропълзели и пробягали. Следваше ги плътно една озъбена команда гуули, която гореше от желание да овладее с щурм резиденцията на крал Клаудиус в мъгливото тресавище.

Мат и другарите му отново бързаха през дивата пустош, през храсти и тръни. По едно време гуулите останаха назад. Мат предположи, че нарочно са се шмугнали в храстите, за да не ги забележат евентуални съгледвачи на Мьоцли. Не се съмняваше, че зорко следяха него и другарите му.

На човек му идеше да си скубе косите! Сега бяха освободени от смъртния ужас, че бомбите на Де Броли ще избухнат в черепите им, но, от друга страна, не смееха да направят нито крачка към свободата. Седяха буквално между чука и наковалнята. Нюсли и техният чуждестранен легион ги смятаха за шпиони на Мьоцли — и обратно! Не се осмеляваше да предположи каква участ ги очаква, ако отново попаднат в ръцете на войските на Де Броли.

Лудият милиардер и съветниците му щяха ли да им повярват, че с газовите гранати са елиминирали Сивите кардинали в Златната гробница?

„Защо пък да не повярват? Достатъчно е да имат предвид, че сме вцепенени от страх, че ще се върнем само за да извадят бомбите.“

След десет секунди той се препъна от ствола на едно дърво и заби носа си в калта. Когато вдигна глава, видя лицата на три фигури с шлемове. Едната насочи дулото на пушката към тях.

Аруула и Зеп спряха.

— Изпълнихме задачата — каза бързо Мат. — Заведете ни при вашия крал!

Мъжете с шлемовете ги подкараха пред себе си с насочени оръжия. Малко след това пред тях изплуваха очертанията на вилата. От тресавището се вдигаше към небето синкава мъгла и в настъпващия здрач превръщаше околността в призрачен ландшафт.

Във вътрешността на храма гъмжеше от въоръжени хора: с пушки, пистолети, мечове, арбалети, копия, секири и боздугани. „Божественият император на всички известни светове“ носеше колан с наредени на него патрони и два „Колт“-а 45-ти калибър. Весело се хилеше, сякаш ставаше дума за очистване на галактическата му империя от някакви зли нашественици. Тюрбанът от превръзки му придаваше вид на шейх от старите времена.

— Командир Дракс! — каза Де Броли и тупна въодушевено Мат по рамото. — Вие успяхте ли и приспахте ли превратаджията финансов министър?

— Заповедта изпълнена, Ваше Величество — рапортува Мат и отдаде чест по-напето дори от тогава, когато получи дипломата си за офицерски кандидат в Уест Поинт. — Бандата превратаджии е в дълбок сън! Можете да влезете само през задната врата, която нашият приятел Зеп любезно остави отворена. — Намери за по-добре да направи така, сякаш се идентифицираше с плановете на Де Броли. — Само ако смея да помоля да ни махнете интелигентните бом…

— Но, командир Дракс — каза Де Броли и отправи чистосърдечен поглед нагоре, — нима мислите, че съм толкова наивен, та просто да повярвам на думите ви? Да приемем, че сте сключили пакт с финансовия министър Нюсли и ме примамите в капан?

Мат си придаде отчаян вид.

— Естествено ще деактивирам бомбите едва след като атаката ни срещу превратаджиите се увенчае с успех — каза Де Броди. — Ако въпреки очакванията ни тя не успее… — Плъзна десния си показалец през шията си. — „Бумм!“

— Бумм! — повтори като ехо Мат.

— Бумм ли? — попитаха Аруула и Зеп като с една уста.

— Да, бумм! — повтори Де Броли.

— Добре — каза Мат. — Тъй като не се съмнявам, че ще имате успех, ще чакаме завръщането Ви, Ваше Величество.

Това, изглежда, убеди Де Броли, че Мат говори истината. Даде на хората си знак с ръка, те се втурнаха навън и се разделиха.

— Починете си след усилната работа и след дългия път, командире — каза Де Броли. — Имате повече от четири часа време. Между това… — Посочи хората си, които пристягаха подбрадниците на шлемовете си, — ние отиваме до Министерството на финансите и ще го очистим от извънземните.

Махна с ръка още веднъж на Мат, Аруула и Зеп, после забърза навън към гвардията си и изрева команди. Войската потегли, мина с марш през портата и се насочи към обгърнатата в мъгла гора. След минута се чуваше сам тропотът на подкованите ботуши и дрънченето на метал.

Мат въздъхна с облекчение, а също и от Зеп се изтръгна една волна въздишка.

— Да изчезваме веднага — каза Зеп. Дръпна лявата ръка на Аруула. — Трябва да ми кажеш къде се намира царството на Тринайсетте острова. Изпитвам все по-силно желание да се преселя там.

— После — каза Аруула и се обърна към Мат. — Пистолетът ти, Маддракс — рече тя. — И аварийният пакет. Можем да ги вземем, преди да тръгнем.

— И аз помислих за същото — отвърна Мат. — А освен това тук има още много други полезни неща, които трябва да вземем с нас. — Когато тропотът и звънтенето на ламарина заглъхнаха в далечината, той се обърна. Аруула го последва, а също и Зеп. Хрумна му, че като изселник, ще са му нужни ред дреболии. Освен това отново чувстваше ужасен сърбеж в задника си. Побърза след приятелите си, доколкото му позволяваха късите крачета.

Минаха през безброй коридори и слязоха по стълбище, което водеше в някаква изба. Докато на Мат му липсваше верен поглед за богатствата, които Де Броли беше взел със себе си от миналото в бъдещето (всичките шкафове с оръжия сега бяха празни), пръстите на Зеп се местеха като стрела насам-натам, щом съгледаше нещо, което блести или свети. 164-те тайни джоба под наметката му бързо се пълнеха с всякакви джунджурии.

Аруула намери най-сетне отново помещението, в което бяха размразили Де Броли. Там се натъкнаха на аварийния пакет на Мат. Но търсенето на автоматичния пистолет, който беше се изхлузил от ръката му, когато върху него се нахвърлиха братята от ордена, се оказа трудно. Около вратата бяха натрупани безброй кашони и сандъци.

Докато Аруула отхвърляше настрана празния в повечето случаи амбалаж, на Мат изведнъж му хрумна, че температурата в помещението рязко се покачва. И докато той, стъписан, се питаше дали това се дължи на възбудата му или на съсипателното търсене, долови хъхрещия глас на „таткото“, който, лишен от всякакви емоции, обявяваше:

— Енергоизточникът е отстранен. До претоварването на системата остават още шейсет секунди… петдесет и девет… петдесет и осем…

Главата на Мат рязко се надигна. Аруула, която тъкмо беше намерила „Беретата“ и тържествуващо я размахваше, отскочи назад от кашоните и сандъците и измъкна меча си.

Зеп Нюсли погледна Мат с ококорени очи. Лицето му представляваше един-единствен въпросителен знак. Всъщност изглеждаше като дете, което не съзнава вината си.

— Ама аз само… — Посочи с брадичка красивия трилитиев кристал, който беше взел от държателя на енергийния агрегат.

— … петдесет и три… петдесет и две…

— Да се махаме оттук! — изрева Мат. С три дълги скока се хвърли назад в подземното помещение, сграбчи Зеп за яката, притисна го под мишницата си и последва спътницата си по коридора навън. Макар че Аруула не беше получила кой знае какво образование, винаги знаеше кога е време да се откаже от ненужни въпроси.

— … четирийсет и седем… четирийсет и шест…

Мат не си губеше времето да затваря вратите след себе си. Продължавайки мислено обратното броене, се носеше като вихър през коридорите.

„… двайсет и пет… двайсет и четири…“

Най-сетне стигна до халето и се втурна през централната врата, Аруула го следваше по петите.

Навън се беше стъмнило. Пред тях беше решетестата врата.

„… тринайсет… дванайсет…“

— Бързо! — извика Мат на спътницата си. — Вече не можем да стигнем до гората! Бягай зад стената! Надявам се, че там сме на сигурно място!

„… четири… три…“

Хвърлиха се на земята, плътно до зида, затаиха дъх и сложиха ръце на главите си, за да се предпазят, „… едно… нула!“

Дълги секунди не се случи нищо.

И след това — пак нищо.

Мат надигна предпазливо глава. Да не би просто да е сбъркал при броенето — или пък отстраняването на кристала означаваше само, че вече не протича никаква енергия, а не например, че генераторът неизбежно трябва да експлодира? Да не би да е гледал прекалено много филми, в които по най-незначителна причина нещо гръмваше?

— Почти съм сигурен…

Свръхмощна експлозия изтръгна от устните му остатъка от изречението, когато от другата страна на зида храмът на Спящия крал полетя във въздуха.

За секунди изглеждаше, че светът загива сред хаос от светлина, прах и шум. Зидът съмнително се олюля, но устоя на ударната вълна.

След като звънтенето на ушите и мержелеенето пред очите им поотслабна, тримата приятели се изправиха и погледнаха около ъгъла на портата.

Гигантски облак от пушек и прах се разнасяше оттам, където преди това се намираше храмът вила на Де Броли. Няколко по-малки експлозии го осветиха призрачно.

Зеп стана и отупа дрехите си от праха.

— Сега се омитам — рече той. — След всичко това вече бездруго не мога да се покажа в Цюри. — Махна с ръка на Мат и Аруула. — Останете си със здраве! И благодаря за всичко. — Потъна сред дърветата.

Мат и Аруула се спогледаха.

След няколко секунди Зеп извика откъм мрака:

— Пу дяулити! Насмалко да забравя! Къде всъщност се намира царството на Тринайсетте острова?

— На север! — извика Аруула.

— На север ли? — извика Зеп в отговор. — Благодаря! — Това беше последното нещо, което чуха от него.

Епилог

Клаудиус Първи, божественият император на всички известни светове — а скоро и на Цюри, — вървеше пипнешком през гората начело на войската си. Там беше не само тъмно, но и ужасно студено.

Какъв досаден пропуск, че не бе помислил да екипира ударните си отряди с прожектори за каски. Можеше да вземе поне няколко джобни фенерчета! Та тук и в очите ти да бръкнат, няма да видиш! Вероятно подобно е било положението и при космическата битка срещу мрачните хора на Дхарк III в сектора на звездата Вега.

Но какво ли беше това?

Клаудиус намръщено се спря и наостри уши. Някъде пред него в гората вървеше опипом и нещо друго. Или?

Даде знак на воините си. Всички се спряха и затаиха дъх. Дали имаше нещо там…?

Изведнъж зад тях нощта се озари от светло сияние. Сраховита експлозия накара тъпанчетата на ушите им да потреперят.

Де Броли се стресна. Посоката, от която прозвуча експлозията, водеше до едно-единствено заключение.

— Дворецът ми! — изкрещя Клаудиус ужасен. — Моят красив, красив дворец!

Побеснял от ярост, се обърна още веднъж и стисна юмруци.

— Ще ми платят, тези проклети…

Проклятието замря в устата му. Защото в същия миг на по-малко от пет метра съгледа непосредствено пред себе си десетки коварно просветващи червени точки.

Заревото на втора, по-слаба експлозия потопи още веднъж гората в бледа светлина. И накара Де Броли да познае червенооката войска на гуулите, която с мляскане вдигна сабите си, преди с рев да се нахвърли върху фамилията Мьоцли и техния крал.

— О, по дяволите — каза Де Броли.

Тогава светлината угасна.

9.

Майкъл Периш

Змията в рая

Лакан спеше съня на праведниците. Дишаше спокойно и равномерно. Гласът, който чуваше, изглежда, идваше много отдалеч и въпреки това се долавяше ясно. Беше приятен, така че не го плашеше, докато шумолящите думи нахлуваха в съзнанието му и го завладяваха.

„Лакан — казваше гласът, — ела при мен. Очаквам те. Доведи петдесет души от племето си, петдесет човека, които имат добро сърце и са достойни за мен. Напуснете селото си, без да се бавите, и елате при мен. Чуй ме, Лакан, защото ти си избраникът…“

Ругатнята на Мат изригна от дълбините на душата му.

Нощуваха в гората и той през цялото време бе лежал върху някакъв корен. Когато се надигна от напоения от утринната роса мъх, кокалите му пращяха като дървен креват.

„Легло, а по възможност и с дебела пухена завивка… щеше да е чудесно!“ Но за такова нещо Мат можеше само да мечтае. В този варварски свят постелята от сплъстени тарашки кожи беше върхът на удоволствието.

Матю Дракс с охкане се изправи на крака. Чувстваше се като пребит, докато спътницата му Аруула явно беше в най-добро настроение.

— Добро утро! — извика му радостно.

Беше се заела с приготвянето на оскъдната закуска. Имаше повечко ароматен чай, който тя вареше от листата на някакъв храст с прибавка от боровинки и млади корени! Матю така и не успя да свикне да закусва с ларви и печени лишете…

Протегна се и пооправи междувременно силно пострадалия си летателен костюм, който носеше, откакто попадна като корабокрушенец в този негостоприемен свят. За щастие преди три седмици една жена от кервана, към който се бяха присъединили, потегна дрехата, инак скоро щеше да му се наложи да я захвърли. А през изминалите месеци тя неведнъж се оказваше твърде полезна. Освен това в чуждото и враждебно обкръжение представляваше късче скъпо за сърцето му минало, с което просто не искаше да се раздели.

Приседна до огъня и с благодарност прие закуската, която му поднесе Аруула. Боровинките бяха тръпчиви и кисели на вкус, но сокът им му даде сили. При това ароматната отвара разля в стомаха му приятна топлина.

Варварката, която бе станала негова постоянна спътница, му отправи питащ поглед.

— Накъде ще вървим днес, Маддракс? — осведоми се тя.

Междувременно Мат Дракс дори свикна с името, което му беше дала при първата им среща. Даже и сам се представяше с него, когато ги срещнеха хора.

— Продължаваме на североизток. — Извади картата, на която беше отбелязал досегашния им маршрут.

От Рим пътят им водеше все на север: покрай Флоренция, през Милано и накрая — през Алпите. Бяха оставили зад гърба си също и руините на Цюрих с воюващите там помежду си бролиани и рода Нюсли. Сега трябваше да държат направление североизток, към онова място, където някога се намираше столицата на Германия Берлин. Мат се надяваше да намери там оцелелите си другари от двата други самолета, с които бяха запратени в далечното бъдеще. Ървин Честър и професор д-р Смайт бяха вече мъртви. Имаше надежда само за Дженифър Йенсен, Ханк Уилямс и Дейв Макензи.

Това беше само една идея фикс, някаква мъглява надежда, в която се бе вкопчил, но Мат залагаше на обстоятелството, че изчезналите му другари летци също ще погледнат на някогашната си военновъздушна база като на логично място за среща и ще се опитат да се доберат до нея. Може би щеше да ги срещне там. Дотогава, въпреки компанията на Аруула, щеше да се чувства някак си самотен и изгубен в този свят, който някога беше „неговата“ Земя — преди сблъсъка с кометата, който унищожи цивилизацията…

— Трябва да помислим за някакво транспортно средство каза Мат. — Андрон, фреккойшер… нещо.

— Мисля, че недалеч оттук има град — предположи Аруула.

— Какво те кара да мислиш така?

— На сън чух гласове — обясни младата жена.

Мат кимна. Телепатичната й дарба да подслушва им помагаше неведнъж. Благодарение на нея варварката успя много бързо да научи езика му. Напротив, на Мат му беше нужно много повече време, докато започне да разбира наречието на странстващите народи, използвано като универсален европейски език. Междувременно Мат можеше да се обяснява доста добре. И това ставаше все по-лесно, колкото повече наближаваха франция и Германия — две страни, чието словесно богатство той владееше.

Приключиха с импровизираната си закуска и събраха малкото неща, които носеха със себе си. Най-ценното им богатство беше аварийният пакет от машината на Мат, който носеше винаги със себе си и чието съдържание неведнъж им спасяваше живота.

Наметнаха раниците си и потеглиха. След немного време девствената гора, с която беше обрасла Европа, проредя и пред тях се ширна леко хълмист ландшафт, покрит със златистозелена трева.

Въобще тукашната флора беше необичайна в очите на Мат. Беше си изградил теория, че всичко това се дължи на разменените земни магнитни полюси. Когато преди стотици години кометата „Кристъфър-Флойд“ се е сблъскала със Земята, оста й трябва да се е изместила. Вследствие на това Европа навярно се намира по-близо до екватора, отколкото преди.

Не мина много време и между хълмовете съзряха отделни стълбове дим — селището, за което спомена Аруула. Дарбата на младата жена не беше достатъчна, за да може истински да „чете“ мислите на другите хора, както и да го прави от голямо разстояние. Но „долавяше“ човешкото присъствие.

Мат и Аруула неволно ускориха крачки — изгледът за един обилен обяд и някакво средство, с което щяха да се придвижва по-бързо и с по-малко усилия, им даваше крила.

Но когато наближиха селото, направи им впечатление, че стълбовете пушек са необикновено големи, за да бъдат причинени само от обичайния огън в камините.

Селото беше в пламъци!

Какво ли ставаше там? Нещастие? Нападение на орда варвари? Тараци?

— Хайде, да вървим…!

Двамата се затичаха. Мат измъкна армейския си пистолет „Берета“ и освободи предпазителя, а Аруула изтегли от ножницата на гърба си своя меч, който можеше да се върти само с две ръце. Може би щяха да успеят да помогнат на жителите на селото. Когато мародерстващи орди нападаха някое село, обикновено не вземаха пленници…

Мат и Аруула се спуснаха по склона и се изкачиха на следващия хълм. От купена му се разкри неочаквана гледка.

Селото гореше в буйни пламъци. Тъмен пушек се издигаше от покритите със слама къщи. Палисадната стена, която се проточваше около селото, беше съборена.

Жителите на селището стояха пред бушуващия огнен ад… и пееха!

Изглеждаше, че за тях е без значение фактът, че селото им е в пламъци.

Тананикаха весели песни, танцуваха и разхвърляха цветя, сякаш на света нямаше нищо по-хубаво от това да гледат как собствените им домове изгарят до основи. Мат и Аруула си размениха объркани погледи, после прибраха оръжията си и бавно се заспускаха по хълма. Приближиха се до хората, които явно бяха извън себе си от щастие и радост. Един от тях, брадат гигант, който носеше на челото си венец от цветя, ги видя да идват и им махна весело с ръка.

— Това е знак! — извика на хората си. — Виждате ли? Двама са! Двама чужденци, които идват при нас! Още едно доказателство, че Вудан е благоразположен към нас…!

Останалите жители на селото ликуваха и танцувайки и подскачайки, тръгнаха към Мат и Аруула. Мат почувства как младата жена до него се вцепени, а и неговата ръка стисна машинално дръжката на „Беретата“.

Но жителите на селото очевидно не крояха нищо лошо. Напротив, дойдоха при тях, поздравяваха ги прекалено възторжено и ги прегръщаха, непрекъснато им изказваха благопожелания, макар че Мат нямаше представа за какво става въпрос.

Хората бяха странно облечени, всички носеха венци от цветя и наметки от пъстър плат. Бяха като в пълно опиянение, но Мат не успя да намери никакво доказателство за употребата на дрога. Веселостта им изглеждаше истинска, щастието им — съвършено.

— В името на Оргуудоо — прошепна му Аруула, на която тази работа също й се стори съмнителна, — какво става тук?

— Не зная — отвърна Мат и хвърли тъжен поглед към горящите къщи. — Във всеки случай ще трябва да забравим въпроса за транспортното средство…

Множеството се отдръпна и стори път на брадатия великан, когото Мат видя преди това. Венецът от цветя подхождаше на челото на исполина колкото символът на мира — върху атомна бойна глава, но той, изглежда, го носеше с удоволствие и беше не по-малко радостен от останалите.

— Комдо, приятели — поздрави той. — Хубаво е, че сте тук! Очаквахме ви.

Пилотът разбираше достатъчно наречието на странстващите народи, за да има нужда от превода на Аруула. Тъй като езикът на гиганта в общи линии се базираше на немския, Мат можеше да го говори почти безупречно.

— Очаквали сте ни? — попита той слисано.

— Така е. Знаехме, че ще дойдете. Вудан ни го каза.

— Вудан ли? — Аруула повдигна вежди.

— Той ми говори на сън — отвърна великанът, сякаш това обясняваше всичко. — Аз съм Лакан. До вчера не бях нищо повече от един прост дърводелец. Днес съм — мощните му гърди се издуха от гордост — избраникът на Вудан.

— Аз съм Аруула от клана на Зорбан — рече варварката, а това е великият воин Маддракс.

— Фа юу магаре те фееса — Лакан изрече традиционния поздрав на странстващите народи. Да ви дарява бог винаги храна и мир. — Радваме се, че сте тук.

— Добре — каза Мат. — Но какво става със селото ви? Нямате ли намерение да гасите огъня?

— Не — отговори решително Лакан. — Трябва да изгори, та нищо да не остане от него. Вече не ни е нужно. — Стоящите наоколо повториха ентусиазирано последните му думи и отново се отдадоха на ликуване.

— Виждате как всички се радват — каза Лакан с лека усмивка. — Вудан ни призова при себе си. Нямаме повече нужда от мизерните си обиталища, защото ще живеем при него. В мястото на вечното щастие, изначалната татковина на Адакс, при корените на нашите предци. В Етера…

— Етера ли? — повтори като ехо Аруула.

Мат видя как очите на красивата варварка грейнаха.

— Така е, сестро. Вудан ми говори на сън. Каза ми къде ще намеря Етера и ми възложи да заведа там петдесет поклонници, които са с чисто сърце. — За нещастие — той дари Мат и Аруула с извинителен поглед — нашият вожд и неговият Говорещ с боговете не искаха да участват в пътуването до Етера. Казаха, че съм лъжлив пророк…

— Добре дошъл в компанията — изръмжа Мат на своя език. Прекалено добре си спомняше как се чувстваше като набеден пратеник на боговете.

— Какво стана с тях? — осведоми се той от Лакан.

— Както вече казах — рече гигантът с безстрастна усмивка, не пожелаха да участват в нашето пътешествие. Наложи се да ги оставим, поради което броят ни спадна на четирийсет и осем. Ала сега Вудан ни прати заместници — вас двамата!

— Нас ли? — Челюстта на Мат увисна. Хвърли един поглед към горящите къщи. Не се съмняваше, че някъде в пламъците лежат труповете на двамата мъже, които някога са били вождът и шаманът на племето. На пръв поглед Лакан изглеждаше мил човек, но Мат не изпитваше към него капка доверие…

Махна с ръка на Аруула да дойде при него, за да се посъветват набързо.

— За какво приказва онзи тип? — осведоми се той. — Каква е тази Етера? И кой, по дяволите, е този Адакс?

— Адакс е праотецът на всички хора — обясни Аруула с нотка на дълбоко убеждение. — Създал е отново човешкия род след Кристофлуу.

— Аха — каза недотам убедено Мат. — Ами Етера?

— Етера е родината на Адакс, приказно място, над което Вудан е прострял закрилящата си ръка, така че катастрофата да не може да му навреди. Там всичко си е така, както е било преди Кристофлуу. Място на чистота и невинност. Разбира се, синовете на Адакс се скарали и единият убил другия. Затова Вудан ги изгонил от Етера. Оттогава — допълни Аруула със страхопочитание — хората се стремят да открият отново онова място…

— Раят — рече слисан Мат, на когото историята не му изглеждаше съвсем непозната.

— Поколения наред са търсили Етера — продължи Аруула възбудено и на Мат отново му направи впечатление странният блясък в очите й. — Никой не е успял да го намери. Но сега, изглежда, Лакан е призован да отиде там.

— Оо — въздъхна Мат. — И ти му вярваш?

— Не долавям никакво коварство у него — заяви откровено варварката. — Има честни намерения. А освен това…

— Освен това какво? — попита Мат без особено въодушевление.

— …има същата дарба като мен.

Мат всмукна дълбоко въздух.

— Мислиш, че той може…

Аруула само кимна и погледна крадешком към Лакан.

— Може да почувства всичко. Също и твоите подозрения.

— Е, великолепно. — Мат изфуча. Ако това беше филм, щеше да му даде чудесното заглавие: „В лапите на психохипитата“ … И другите ли притежават тази дарба? — попита след това.

Аруула поклати глава.

— Не, само Лакан. — Погледна го настойчиво в очите. Маддракс, знам, че не вярваш във Вудан, а също и в Адакс. Но аз вярвам. През целия си живот съм мечтала да видя Етера, мястото, откъдето идват всички. Благоденствие, слава и вечно щастие очакват оногова, който влезе в Етера.

— Но… — Мат се помъчи да намери точните думи. — Нямам време да гоня някакви химери. Трябва да вървя към Берлин, да намеря приятелите си…

— Аруула знае това — увери го варварката и започна да говори за себе си в трето лице, както правеше често, когато имаше предвид нещо сериозно. — Аруула знае грижите на Маддракс и знае колко важно за него е да намери приятелите си. Но Вудан е избрал за нас този път. Негова е волята да идем в Етера. Там всичко е така, както си е било по-рано, в твоето време, Маддракс. Може би там ще намериш нови приятели, неща, от които ще имаш нужда при по-нататъшните си търсения… — тя въздъхна и се загледа смутено в земята. — Аруула знае, че понякога сърцето на Маддракс е тъжно, че копнее по старото време. В Етера никога вече няма да бъде тъжен…

Вдигна поглед, взря се вторачено в лицето му и той с изненада забеляза сълзи в очите й.

Никога не му се беше случвало да се сблъска с нещо, което е толкова важно за Аруула. Тя не само вярваше в Етера, но беше и убедена, че с помощта на Лакан ще я намери.

Мат си пое дълбоко въздух, поразмисли малко.

Естествено, можеше да се опита да върви сам към Берлин, но нещо го караше да остане при Аруула. Харесваше я много, а може би беше права. Какво пък, ами ако тази Етера съществува наистина? Ако някое място на Земята наистина е пощадено от унищожението — по чиста случайност или пък феномен, подобен на онзи, който ги беше запратил тук?

Фактите говореха против това, но въпреки всичко Мат реши да опита. Какво имаше за губене?

— Ами добре — реши той. — Ще идем.

— Благодаря — рече Аруула и по красивото й лице се изписа лъчезарна усмивка.

— Само още нещо — рече Мат кисело, — просто от любопитство. Ако след катастрофата Адакс е бил първият човек, праотецът на хората, коя тогава е била прамайката? Евакс ли?

— Кой е казал, че ни е била нужна прамайка? — отвърна Аруула с дяволита усмивка. — Женският род е устоял на катастрофата.

— Е, ясно. — Мат обърна очи. — Беше глупав въпрос…

— Е — Лакан прекъсна разговора на двамата, — какво решиха нашите приятели? Искат ли да си отидат, или ще вървят с нас?

— Ще вървим с вас — заяви тържествено Аруула и сред жителите на селото настъпи неописуемо ликуване. Хората се прегръщаха взаимно, плачеха от радост и започнаха да танцуват в кръг около Мат и Аруула. Сплетоха набързо нови венци от цветя, сложиха един от тях на Аруула. Когато понечиха да поставят другия на главата на Мат, той вдигна решително ръце.

— Само през трупа ми, ясно ли е? — изръмжа той, след което момичето, което се готвеше да му даде венеца, уплашено се отдръпна.

Лакан гръмовито се изсмя.

— И от теб ще стане един истински вярващ, Маддракс, обещавам ти — рече той. — Почакай да стигнем в Етера, тогава ще изчезнат всичките ти съмнения…

Маршрутът им водеше на изток.

Джунглите на Предалпието останаха зад тях, отстъпиха място на широки равнини, които по времето на Мат бяха плодородни обработваеми земи. Сега там растеше само жълта степна трева, в която от време на време се появяваха шасен и вакуда.

Когато Аруула съгледа едно от подобните на говеда животни, поиска да го убие, за да осигури на всички им солидна вечеря, но Лакан я възпря с аргумента, че Вудан им е наложил строг пост. До пристигането им в Етера не бивало да приемат нищо друго освен вода, инак щял да им бъде забранен достъпът до рая.

Това предписание се видя твърде странно на Мат, но той си замълча. Досега вървя заедно с тях. И щеше да продължи. Пътят им минаваше по покритото с пукнатини и буйна трева асфалтово платно, което преди незапомнени времена е било аутобан. Ръждясали и изгорели останки от коли лежаха от двете страни на шосето, отломки от едно отдавна отминало време.

„Странно — помисли си Мат, — винаги съм си представял по друг начин пътя към рая…“

По време на целия поход поклонниците пееха весели песни, които правеха невъзможно завързването на какъвто и да било разговор и Мат не можеше да научи нещо повече за тях. Лакан и хората му бяха странно отнесени, изглеждаха твърдо убедени, че в края на пътя им ги очаква раят.

Също и упованието на Аруула, че ще намери Етера, види се, нарастваше с всеки изминат километър. Мат се чувстваше като единствен скептик в групата на истински вярващите.

По едно време напуснаха широката лента на отовайя и отново навлязоха в жълтата степ. Изглежда, Лакан знаеше съвсем точно накъде трябва да се отбият, дори и без шосе, по което можеше да се върви.

Около следобеда стигнаха до равна падина, през която течеше широка река. Надлъж и нашир нямаше никакъв мост и Мат се опасяваше, че дългото им пътуване ще приключи внезапно на брега на буйните води. Но Лакан не се смути.

— Вудан ще ни води — заяви той, напълно убеден. — Сигурно ще ни пренесе през водата…

Когато след малко откъм завоя на реката се зададе широк сал, поклонниците изпаднаха в шумно ликуване, въздадоха слава на Вудан и на неговия верен слуга Лакан.

И за Аруула появяването на сала беше знак за легитимирането на Лакан като пратеник на Вудан. За Мат това не беше нищо повече от чиста случайност.

Салджията — мършав, кокалест човек в широки одежди, който вследствие на някаква генетична мутация имаше само едно око, предложи на поклонниците да ги прехвърли безопасно през реката. Лакан спазари добра цена с него и салджията се зае да ги прекара на два курса.

Когато минаха от другата страна и лодкарят отблъсна сала от брега, за да продължи надолу по реката, Мат имаше някакво странно усещане в стомаха си. Беше принуден да си спомни историите, които понякога разказваше дядо му. Бяха описания на гръцки герои, богове и титани. И на Хадес, гръцкия подземен свят, до който се стигало, като лодкарят Харон ги прекарвал през реката Стикс.

Точно така се чувстваше в момента и Мат. Сякаш бяха изхвърлени като корабокрушенци на враждебен, чужд бряг, от който вече нямаше място за бягство.

Аруула забеляза лошото му настроение и започна да му разказва колко чудесно било в Етера.

— Там няма злоба, завист и оръжия — каза му. — Човек няма нужда да се бори, за да оцелее. Всички живеят в хармония.

— Чудесно — каза Мат. — Надявам се да има и нещо за ядене, защото стомахът ми протестира.

— Естествено — отговори Аруула без увъртания, — колкото искаш и каквото си пожелаеш. Древните истории разказват, че масата се огъвала, когато Адакс празнувал сватбата с първата си жена. Вудан се погрижил за празничното пиршество.

— А, прекрасно. — Мат се намръщи. — Може би ще го направи пак — заради мен.

— Ти все още се съмняваш — установи със съжаление жената воин, — но това скоро ще се промени. Само почакай веднъж да видим пред себе си стените на Етера…

Засега обаче не виждаха нищо.

Нищо освен ниски хълмове и пуста степ, над чиято жълта трева непрекъснато вееше вятър. Тук-там минаваха покрай руините на къща, прекосяваха някое място за водопой, където пълнеха манерките си. Вудан не бе забранил пиенето на вода…

Накрая стигнаха до обширна равнина, която се простираше пред тях докъдето стигаше погледът. Изглеждаше като че ли далечният хоризонт се слива с мъглявото небе. Накъдето и да погледнеше човек, не виждаше нищо друго освен пуста степ, прекъсвана от време на време само от някой и друг храст и руини. От Етера нямаше и следа, а за рая да не говорим. Леко поотрезвели, поклонниците продължиха пътя си и гледаха пустата шир.

— Е, Лакан — Мат изрече онова, което си мислеха всички. Къде е сега Етера? Никъде не я виждам.

Водачът на поклонниците запази спокойствие, явно вярата му беше непоклатима.

— Имай търпение — отговори той, поклащайки глава. — Вудан ще ни води, ще ни показва пътя за Етера. Тя е там, дори и да не можем да я видим.

Мат хвърли изпитателен поглед към Лакан и се запита дали водачът на поклонниците не го заблуждава. Но спокойствието и убедеността, които излъчваше бившият дърводелец, доведоха Мат до заключението, че Лакан мисли съвсем сериозно онова, което казва. Поне самият той беше убеден, че е пратеник на Вудан…

Поклонниците продължиха пътя надолу по хълма и напред към безбрежната равнина.

По някое време песните им секнаха. Вече не изглеждаха така ентусиазирани, както в началото на поклонничеството си, обстоятелството, че никой не съзираше и следа от Етера, понижи духа на последователите на Лакан.

Затова водачът им подхвана със звучния си глас нова песен, която напомняше на Мат за средновековен хорал. Полека-лека се присъединиха и останалите, отначало колебливо, после все по-силно. Даваха си взаимно кураж, търсеха утеха в песента си и постепенно надеждата им се възвърна.

Изведнъж на Мат му се стори — или пък това беше само измама? — че забелязва нещо на хоризонта пред тях. Беше гледка, която не хармонираше с безкрайната равнина. Нарушаваше перспективата като в някоя зле нарисувана картина, създаваше впечатлението, като че ли огромната равнина ще свърши само след няколко хиляди метра пред тях.

Мат разтърка очите си, не искаше да повярва на онова, което виждаше, но колкото повече вървяха натам, толкова по-ясно разбираше, че не се е заблудил. От равнината пред тях се издигаше широкият гребен на хълм, който беше обрасъл с жълта степна трева и поради това не се забелязваше отдалеч.

— Виждате ли? — извика Лакан тържествуващ. — Казах ви! Това е пътят на Вудан! Той ще ни води…

Последователите му ликуваха, Аруула нададе въодушевени възгласи и дори самият Мат беше принуден да признае, че е впечатлен. Само преди миг би се заклел, че в степта няма нищо друго освен горещ въздух, а сега виждаше, че се е заблуждавал.

Колкото повече се приближаваха до тайнственото възвишение, толкова по-ясно ставаше, че всъщност това не е хълм, а някакъв вид защитен вал, който навярно служи, за да отклонява любопитните погледи от онова, което се намира отвъд него.

— Маура етера! — викаха поклонниците. — Маура етера стените на Етера. — Ликуването им се усилваше все повече и повече, въодушевлението им не познаваше граници.

Мат беше обзет от първите съмнения.

Ами ако се е заблуждавал? Ако това легендарно място наистина съществува? Място, където всичко си е както по неговото време? Нямаше ли да е фантастично…?

Хвана се, че се заразява от възторга на поклонниците. Въздържаше се да пее заедно с тях, но скептичният израз в очите му изчезна. Аруула видя това. Или го почувства? Удостои го с щастлива усмивка.

Колкото повече наближаваха защитния вал, толкова по-ясно осъзнаваха колко е огромен. Мат прецени, че височината му е приблизително петдесет метра. Каквото и да се крие зад него, трябва да е нещо ценно, щом някой си е дал толкова много труд да го замаскира.

От време на време на светлината на слънцето проблясваха отделни места от вала. Поклонниците смятаха това за знак на Вудан, който им показва пътя и поздравяваха всяко просветване с шумни радостни възгласи. Мат знаеше много добре какво е това. Видя, че валът е натрупан от руини и отломки, останки от къщи, коли и разни други неща от света, който някога познаваше. Късове бетон и камък, ръждив метал и безброй парченца стъкло се обединяваха в някакъв причудлив паметник на една загинала цивилизация.

Някога тук трябва да е имало голям град и ако Мат вземеше предвид географското разположение, небесните посоки, реката, която бяха преминали, тогава можеше да става въпрос само за Мюнхен.

Макар че Мат не знаеше много за Баварската метрополия, впечатляващият общ изглед на града се беше запечатал в паметта му. Веднъж заедно с неколцина другари беше за няколко дни в града, за да посети легендарния „Октоберфест“. Веднага бяха въвлечени в отвратително сбиване с няколко твърдоглави германци. Момците с кожените панталони не разбираха от шега. Мат с неудоволствие си спомни за остатъка от онази нощ, която прекара в спешното отделение на някаква мюнхенска болница.

Сега, когато стоеше пред развалините на световноизвестния някога град, го обзе странна меланхолия. Мисълта, че от последното му посещение е изминало може би половин хилядолетие, му навяваше тъга.

Изведнъж поклонниците нададоха възбудени викове.

— Виждате ли? — Лакан успя да накара привържениците си да го изслушат въпреки шума. — Какво ви казах? Това е още един знак — Вудан ни показва пътя!

Мат вдигна очи и видя как в подножието на гигантския вал от руини се показа вход, огромна порта, която досега оставаше скрита.

Двете й крила се разтвориха със скърцане, разкриха тъмен коридор, който сигурно минаваше напряко през защитния вал.

Поклонниците закрещяха въодушевено и се затичаха срещу отворената порта.

— Етера! Етера! — викаха те.

Аруула също ускори крачка. Мат я следваше с мъка. Не му харесваше как тези хора, без да се замислят и със сляпо въодушевление се втурнаха натам, нямайки дори и най-малка представа какво ги очаква от другата страна.

Ами ако е капан?

Мат сметна за свой дълг да каже на Аруула, на Лакан и на другите онова, което знае.

— Почакайте де! — извика им. — Спрете за малко, по дяволите! Това не е Етера, чувате ли? Това е Мюнхен, град от старото време! Бях тук веднъж на младини и…

Поклонниците не му обърнаха внимание, дори Аруула, изглежда, не го слушаше. Всички се бяха устремили към една цел голямата порта, която им обещаваше достъп до блаженството.

— Вудан! Вудан! Вудан! — скандираха те. Тогава първите от тях стигнаха до тунела. Слепешката влетяха в него, като полудели от възторг. С крясъците си действаха заразително един на друг, бяха като в състояние на масово опиянение.

Мат искаше да задържи поне Аруула, но варварката се изплъзна от хватката му и продължи бързо напред, направо към отвора на тъмния коридор.

Мат спря, поколеба се за момент.

Ами ако наистина е капан? Неговият трениран по военному разум го съветваше да бъде предпазлив. От друга страна, не можеше да остави Аруула сама. И едно любопитство, чийто произход не можеше да си обясни рационално, го подтикваше да проучи старателно какво се намира от другата страна на вала.

С ругатня последва поклонниците, побърза след тях в мрака, който стана пълен в момента, когато двете крила на портата се заключиха с трясък зад тях. Вече нямаше връщане назад.

Радостните викове на поклонниците, които се втурнаха презглава в тунела, отекваха от високия свод. Най-отпред вече се виждаше бледа светлина, която с всяка следваща крачка ставаше все по-ярка — краят на пасажа.

Мат почувства как пулсът му се ускорява. Искаше най-сетне да разбере какво има от другата страна на високия като кула защитен вал.

Най-после стигнаха до края на тунела, излязоха на ярката слънчева светлина. Картината, която се откри пред тях, накара всички да занемеят.

Песнопенията на поклонниците рязко секнаха. Аруула замърмори някаква молитва, а Мат почувства как във всеки следващ миг всичките му съмнения и подозрения се разтварят в нищото.

Етера.

Всъщност, бяха я намерили.

Непосредствено пред тях се простираше широка улица, обградена от зелени дървета. От двете й страни се издигаха великолепни сгради — разкошни барокови постройки, както и дворци от стъкло, построени през късния XX век, чиито фасади блестяха на слънцето.

Удивлението на поклонниците беше почти безгранично.

Фасадите на всички къщи бяха празнично украсени с гирлянди и бяло-сини знамена, които се развяваха на прохладния пролетен въздух. Вятърът носеше стотици благоухания, смес от аромата на цветя и етерични масла, която действаше като балсам върху дробовете на поклонниците.

В средата на широката улица, непосредствено пред поклонниците се издигаше прекрасна сграда, в която имаше две статуи. Всяка от бронзовите фигури беше украсена с цветя и пъстри кърпи, на стъпалата на сводестата зала бяха оставени жертвени дарове.

На поставените пред статуите плочи Мат откри имената на двете главни божества на европейските народи: Вудан и Оргуудоо.

Беше принуден да се ухили. Беше доста сигурен, че когато са строили халето, не са имали предвид тези двамата, защото преди половин хилядолетие Мат беше тук и разгледа сводестото хале и статуите…

Слисан и същевременно впечатлен, той се огледа. Нямаше съмнение: Това беше Мюнхен, точно такъв, какъвто го помнеше. Всичко беше вярно: къщите, улиците, сградите. Всичко беше като някога, та ако ли не и малко по-съвършено и безупречно. Никъде не се мяркаше мръсотия или смет, не се движеха автомобили. Вместо това навсякъде се виждаха хора в пъстри дрехи, които подскачаха наоколо необуздано весело, танцуваха и пееха по улиците и славеха Вудан.

На всички ъгли имаше в изобилие неща за ядене и пиене, но никой, изглежда, не плащаше за това. Мат видя бликащ извор, с чиято бистра вода хората се освежаваха. Водеха живот в лукс и безгрижие. Никъде не се виждаха оръжия, никъде страх по лицата. Очевидно Етера беше някакъв друг свят. Истински рай. Но как е възможно това?

Как беше възможно всред всичката разруха и упадък да се запази този оазис на цивилизацията и благоденствието?

— Не питайте, братя — каза Лакан, сякаш отгатнал мислите на Мат. — Приемете прибежището на Вудан такова, каквото е подарък за нас смъртните, които сме избрани да живеем на това свято място.

Поклонниците изръкопляскаха ентусиазирано, а Аруула хвърли към Мат тържествуващ поглед.

— Какво ще кажеш сега? — попита го.

— Аз… нямам думи — промълви той. — Това е невероятно.

— Вярвайте, братя и сестри — прозвуча внезапно някакъв непознат глас, — защото това е единственият начин да се разбере всичко тук. Вярвайте с всичката сила на душата си — Вудан ще ви възнагради.

Поклонниците се обърнаха и видяха мъж в дебело расо, който се беше приближил незабелязано до тях. Непознатият хвана качулката на тогата си и я дръпна назад. Показа се кръглото лице на млад мъж. Излъчваше доброжелателство и учтивост, а косата му беше с тонзура, която му придаваше прилика със средновековен монах.

— Добър ден — поздрави той с усмивка и нисък поклон. Името ми е Маатин.

— Аз съм Лакан от камбоо дан — представи се водачът на поклонниците. — Това са моите ученици. Последвахме зова на Вудан, който той ми предаде на сън. Вървяхме дълго, но никога не губехме вярата си и ето ни тук.

— Слава на Вудан — извика монахът. — Той призовава своите при себе си. Ние, неговите предани слуги, величаем мъдростта и решението му. От мое име и от името на моите братя, които управляваме светия град Етера, ви приветствам с добре дошли.

— Благодаря ви — отвърна Лакан и всред поклонниците отново избухнаха френетични възгласи. Сега знаеха със сигурност — бяха намерили Етера, рая, който им бе обещан в древните писания, прамястото на новото човечество.

— Този град ви принадлежи — продължи Маатин. — Вудан ви е избрал. Можете да правите каквото пожелаете. Отсега нататък сте деца в неговите градини, няма нужда да се грижите за нищо. Трябва да ви спомена само едно условие.

— Кажи го — настоя Лакан. — Никое усилие няма да е прекалено голямо за нас.

— Оръжията ви — рече монахът и посочи огромния меч, който Аруула носеше на гърба си. — Тук няма да са ви нужни. Това е място на мира и щастието. Желанието на Вудан е да оставите оръжията и да станете деца на мира.

— Така да бъде — потвърди без колебание Лакан. Бръкна под широката си тога, измъкна дълъг цял лакет нож и го подаде на монаха.

Последователите му направиха същото. Почти всеки от тях беше скрил нож или тояга в широките гънки на одеждата си. Мат и Аруула можеха само да се поздравят със задна дата, че се бяха присъединили доброволно към похода на поклонниците…

Също и варварката остави меча си без колебание, даде го на монаха, който събра всичките оръжия. Мат се слиса от факта, че Аруула без церемонии се раздели с оръжието си.

Но откакто влязоха в града, младата жена беше като отнесена. Изглежда, това място имаше върху нея магическо въздействие. Оглеждаше се поразена наоколо, удивлявайки се като дете в магазин за играчки.

— Това там — каза Маатин неочаквано. — Би трябвало да го предадеш, брате.

— Какво? — Мат, който беше потънал в мисли, едва сега схвана, че говореха на него.

— Пистолета ти — поясни монахът. — Трябва да го предадеш, ако искаш Вудан да ти разреши достъп до Светия си град.

Мат беше смаян. Не толкова от факта, че монахът искаше от него да му предаде оръжието, а защото знаеше какво е това пистолет! Беше ли възможно това? Дали на това място са запазени не само фасадите на къщите, но и знанията от старото време?

Мат го обзе любопитство. Трябваше да разбере истината.

Бързо се освободи от кобура и го подаде на монаха. Предаде и бойния си нож, макар и с натежало сърце. Задържа единствено безобидното наглед парче пластичен експлозив заедно с взривателя, който носеше със себе си. Не толкова, че нямаше доверие на Маатин, а защото в ръцете на невежи можеше да причини ужасни неща.

— Добре — констатира монахът със задоволство. — Сега ще ви настаня. През тази първа нощ в Етера ще бъдете почетни гости на моя орден и ще дадем голям банкет в чест на вашето пристигане. Утре ще излезете да си потърсите собствено жилище. Цялата Етера е на ваше разположение. Има място за много деца на Вудан. Старият ви живот свърши. Никога вече няма да почувствате тъга, немотия или страх. Добре дошли в рая…

Маатин не беше преувеличил. Когато Мат и Аруула видяха стаята, която им дадоха, почувстваха се направо като на седмото небе.

Аруула весело се метна на мекото легло, потъна в ослепително белите чаршафи, а Мат посегна към купата с пресни плодове и изяде с наслада една червена ябълка.

Седалището на ордена се намираше във великолепна готическа сграда, която Мат помнеше като някогашно кметство. Долу на площада бяха в ход приготовленията за тържествения банкет.

Мат наблюдаваше от прозореца на стаята как двайсетина монаси, облечени като Маатин, нареждаха дълги маси и пейки. Направиха няколко огнища, донесоха бурета с бира и вино.

„Бира“ — помисли си Мат ухилен. Още едно нещо, което в Мюнхен очевидно не се е променило през последните столетия… Вдигна очи, плъзна поглед по редиците къщи, които се простираха от другата страна на площада. Никъде нямаше и следа от разруха. Всичко изглеждаше така, сякаш е построено едва преди няколко години.

Как, за Бога, беше възможно това? Дори по някаква причина Мюнхен да е останал невредим при голямата катастрофа, зъбите на времето щяха да оставят следите си върху къщите. Кой се криеше зад Етера? Бяха ли това Маатин и неговият орден? Или пък чудодейната сила на Вудан?

Мат си задаваше всичките тези въпроси, ала интересът му към изясняването им чезнеше след всяка изминала минута.

Може би това се дължеше на факта, че тук беше като у дома си и за пръв път от много дълго време насам имаше чувството за утеха и сигурност. Това беше неговият свят и той се радваше, че ще може да върви по улиците на града и да води живот, какъвто беше водил някога — много време, преди един нагорещен до червено отломък от Вселената да се сблъска със Земята и да сложи внезапен край на цивилизацията…

Аруула пристъпи до него и погледна също през високия прозорец.

— Е? — попита го тя.

— Съжалявам — рече Мат. — Всъщност това място не би трябвало да го има, но то съществува. Ти беше права, а аз — не.

Жената воин го удостои с открит поглед.

— Все ми е едно дали съм права, или не съм — каза тя. Искам само да бъда щастлива. А искам и ти да си щастлив.

Мат гледаше втренчено през прозореца, видя как лъчите на залязващото слънце обагрят в златисто покривите на града.

— Аз съм щастлив — увери я той и притегли Аруула към себе си. Младата жена уви ръце около шията му. Устните им се приближиха и се срещнаха в огнена целувка.

— Сега можеш да ми покажеш всичко — прошепна тихо Аруула. — Искам да опозная твоя свят, да видя всичко, за което си ми разказвал.

— Ще стане — увери я Мат. — Ще го направиш…

Тя се сгуши в него, по-нежно и по-любвеобвилно, отколкото беше очаквал. Целунаха се отново. Тогава хвана ръката му, поднесе я към връзката на препаската си. Мат освободи възела… и малкото парче тарашка кожа се смъкна на пода.

Легнаха си, отпуснаха се върху меките чаршафи. Потопиха се в опиянението на пълно щастие, а откъм двора достигаха до тях приглушените гласове на монасите.

Слънцето беше залязло, когато камбаната от кулата удари. Огньовете на площада пред зданието хвърляха светло сияние, потопяваха фасадата на старото кметство в трепкаща светлина.

Поклонниците от групата на Лакан, които нахлуха по широкото стълбище, бяха заведени от монасите на местата им по масите. Вярващите бяха свалили старото си облекло и сега носеха леки туники от пъстър плат, които им бяха дали монасите.

Също и Аруула беше заменила препаската си с оранжева туника, която добре подчертаваше стройната й фигура. Мат, напротив, реши да запази униформата си — прокъсаната дреха му бе станала нещо като втора кожа. Но той поне изпра основно маскировъчния костюм, за да му придаде донякъде вид „като за пред хора“.

Седнаха на дългата маса, която монасите бяха поставили. Маатин, който очевидно заемаше високо място в ордена, се изправи и начена кратка реч, която всички слушаха прехласнато.

— Деца на Вудан — започна той. — Аз и моите съграждани се радваме да ви поздравим с добре дошли в Етера. Волята на Вудан е да бъдете тук. Ние, преданите негови слуги, ще се опитаме да направим живота ви възможно най-приятен и да отгатваме по очите ви всяко ваше желание. Каквото и да поискате, ще се опитаме да изпълним всяко ваше желание, каквато е волята на Вудан. Както аз, така и моите братя от ордена сме ваши предани слуги. Викайте ни винаги, когато имате нужда от нас. Защото сме се посветили на тази служба. Вие обаче сте избрани от Вудан.

— Да — извика някой силно, — така е! Ние сме избраниците!

Поклонниците неудържимо ликуваха и се смееха. Никъде не се чуваше единствено звучният бас на Лакан. Мат напразно се опитваше да открие на трапезата водача на групата поклонници.

— Къде е Лакан? — попита той Аруула. — Виждаш ли го някъде?

Жената воин се озърна с търсещ поглед, ала и тя никъде не съгледа исполина дърводелец.

— Може би се храни другаде — каза тя. — Все пак той е човекът, на когото е говорил Вудан.

Това не убеди Мат, но нямаше време за размишления. Защото в следващия момент се появиха неколцина монаси с големи сребърни подноси.

Мат чу как червата му куркаха — след всичкия пост нямаше да навреди, ако между зъбите му попаднеше нещо по-порядъчно. Макар че опитът му с постапокалиптичната кухня не беше най-добрият. Не намираше, че месото от плъхове е кой знае колко вкусно, а и не успя истински да свикне с бръмбарите, ларвите и печените на шиш гигантски насекоми.

Аруула видя лицето му и беше принудена неволно да се изсмее.

— Угрижен си — констатира тя.

— Да — потвърди той, нерадостно ухилен. — Какво ли има за ядене?

— Надявам се за печени на шиш белити — обясни епикурейски жената воин.

— От това се и опасявах. — Мат изстена. — Бих предпочел един хот-дог…

Един монах донесе голяма сребърна табла, която постави на масата точно пред Мат.

— Слава на Вудан — каза той тържествено, после вдигна капака. Отдолу се показаха хамбургери и сандвичи с дебела плънка, сочни хот-догове, както и златистожълти пържени картофи.

Мат почувства как някаква дебела буца се раздвижи нагоре-надолу по гърлото му.

— Но… такова нещо не съществува — простена той.

— Това са нещата, които винаги си си пожелавал — каза Аруула с усмивка. — Виждаш — Вудан се грижи и за теб.

— Точно така изглежда — потвърди Мат, изгубил ума и дума. Във всеки случай, несъмнено познава някой добър американски ресторант…

Донесоха още един поднос и го поставиха пред Аруула. Но когато този път вдигнаха капака, откри се планина от бяло месо от белит, от което се разнесе остра миризма.

— Слава на Вудан — извика Аруула и се нахвърли с пръсти върху любимото си ястие.

И Мат се зае енергично, похапна си с удоволствие — прекалено много време беше минало, откакто бе изял последния си хамбургер. Едно нещо трябваше да се признае на монасите от Етера — наистина умееха да глезят гостите си.

Мат погълна доста чийзбургери, дъвчеше хрускави пържени картофи. Чувството, което го изпълваше, беше неописуемо. Всъщност за момент му се стори, сякаш си е отново вкъщи, седи с приятели на барбекю в градината, а всичко останало е било само един лош сън.

Беше толкова въодушевен, че дори не му хрумна да попита откъде монасите имат рецептата и продуктите за хамбургерите, как така знаеха, че Аруула най-много обича да яде белити и как така на всеки поклонник се поднасяше тъкмо онова, което най му се нрави.

По някакъв съдбовен начин това му се струваше като нещо, което се разбира от само себе си. Както и на всички други, които седяха с него на масата. Изпълваше го своеобразно чувство за щастие и в този момент това място му изглеждаше като земен рай.

Аруула не се чувстваше по-различно.

Още като малко момиче бе мечтала да търси и открие Етера. През първите години след отвличането й от ордата на Зорбан този свят на мечти беше за нея убежище, светиня. Сега сънищата й се бяха превърнали в действителност — и дори далеч надхвърляха представите й. Тук нямаше нужда да се бори, не беше необходимо да бъде непрекъснато нащрек и да се страхува за живота си.

Тук можеше да се събуди жената у нея.

Погледна отстрани към Маддракс.

До този момент винаги се бе възхищавала от него, имаше го не само за свой спътник, но и за господар. Сега започна да гледа на него с други очи, с очите на любеща жена.

Дари го с нежен поглед, наведе се към него, за да му прошепне нещо на ухото…, когато изведнъж видя как след всеки изминал миг яденето в ръцете му се превръщаше в гъстотечна зелена слуз!

Аруула се отдръпна ужасена, присви очи. Когато отново ги отвори, видението беше изчезнало, Мат отново държеше увит в хляб кренвирш — „коттон“, — от който порядъчно си отхапваше.

Младата жена поклати глава, запита се дали наистина е видяла нещо, или само си е въобразила. След няколко минути вече не можеше да каже със сигурност.

Предположи, че дългият поход и трудностите през последните седмици са причината за лошата шега, която си правеха с нея сетивата й. И реши да не казва на никого.

Кръглото помещение беше тъмно — мрачно като фигурите, които мълчаливо се бяха събрали там.

„Чувствам смущение… смущение отсам стените на нашия град…“

Гласът не се чуваше, а звучеше непосредствено в мозъците на съществата. Създанията, чиито лица не се виждаха под широките качулки, размениха помежду си питащи погледи.

„Смущение ли? Как е възможно? Всички хора, които притежаваха дарбата, бяха отстранени, както заповядахте.“

„Не — дойде резкият отговор, — трябва да има още някого. Някой, за когото не знаем. Някой, който може да приема посланието и да пребивава инкогнито между нас…“

„Ако сте прав, трябва да го намерим.“

„Трябва да го намерите. Той е опасен за нас и в никакъв случай не бива да се изплъзне. Намерете го и го убийте…“

Следващата сутрин Мат придружи Маатин на разходка из града. Любезният монах изяви готовност да му покаже всичко. Пътуваха с малка каляска, теглена от кон — не фреккойшер, не вакуда, не и ефрант, а съвсем обикновен кон, с опашка и грива и който вървеше с краката си. Мат почти беше забравил как изглежда такова нещо.

По широката, красива улица стигнаха до голяма, напомняща за древния Рим арка, която се издигаше над нея. Оттам се насочиха на север и Мат отново позна няколко сгради, които му бяха направили впечатление при първото му посещение в Мюнхен, което за него беше само преди шест години, а за останалия свят — преди няколко столетия.

От време на време ги срещаха други превозни средства, които бяха управлявани само от монаси, които превозваха хранителни продукти и други стоки. Поклонниците, които изпълваха улиците на града, вървяха пеш. Нямаше нужда да работят и всичкото време беше на тяхно разположение — за какво им е превозно средство?

Мат никъде не успя да открие коли и мотоциклети — вероятно липсваше бензин, за да ги използват. Затова пък много къщи и редица улици бяха електрифицирани. Изглежда, енергията за това идваше от някаква скрита електроцентрала. Информира се по въпроса от Маатин — и в отговор узна, че „светлината без огън“ била още едно чудо на Вудан. Мат стигна до заключението, че монасите сами не знаеха откъде идва електричеството. Изглеждаше, че много неща в града функционират по странен начин, без някого да го е грижа за това.

Завиха по друга широка улица, която в старото време трябва да е била една от главните транспортни артерии на града. Обиколиха града в широка дъга, по протежение на гигантския защитен вал, натрупан около морето от къщи.

На кръстовищата имаше светофари, които вече не служеха за нищо. Мат видя огромни рекламни табла за продукти, които отдавна вече не можеше да се купят. Всичките тези неща отдавна, отдавна бяха загубили смисъл — и въпреки това бяха така добре запазени, че човек би си помислил, че изживява един хубав пролетен ден в 2012 година…

Районът, обграден с вала, беше огромен. Мат прецени, че заема около една пета от територията на някогашния град. Когато човек беше на улицата, съвсем нямаше чувството, че се намира зад висок като кула вал.

— Кой е натрупал тези стени? — осведоми се от Маатин.

— Това е дело на Вудан — отвърна монахът, докато спокойно направляваше каретата по асфалта. — Всичко това го е създал Вудан. Прострял е закрилящата си ръка над града, когато дошла Кристофлуу, и се погрижил никакви неверници да не оскверняват тази свещена земя. Най-после това е било и мястото, където е поставено новото начало на човешката история.

— С Адакс ли? — отгатна Мат.

— Така е. Той е бил праотецът на човечеството. Всички ние сме произлезли от него. А вие, които бяхте избрани, сте негови наследници.

Приближиха се до редица къщи, от чиито входове се стичаха тълпи вярващи. Махаха им с ръка и се смееха неудържимо, а Маатин им подхвърли няколко от плодовете, които караше на капрата на каретата. Вярващите улавяха плодовете във въздуха, лудуваха буйно наоколо — като деца.

Всъщност Мат не успя да види между тях никакви деца. Също и стари хора. Ако паметта не го лъжеше, и между последователите на Лакан нямаше нито деца, нито старци. Какво ли означава това?

Попита Маатин и монахът го удостои с един загадъчен поглед.

— Такава е волята на Вудан — обясни после. Явно богът беше удобен за всякакво обяснение. — Който иска да дойде в Етера, трябва да е готов за дълъг, а понякога и изпълнен с опасности поход. Вудан е милостив бог. Не иска да подлага на такива изпитания невръстни деца и старци. Затова не ги призовава при себе си.

— Разбирам — рече Мат.

Искаше да попита още нещо…, когато пред тях изведнъж се появи огромен строеж от бетон и стомана, който се издигаше на един хълм и изглеждаше като гигантска арена. Над него се разгръщаше шатровиден покрив от блестящо стъкло, до него стърчеше остатъкът от огромна някога кула.

Позна останките на мюнхенската телевизионна кула и стария олимпийски стадион. През 2006 година беше едно от местата, където се играеха мачовете на световното първенство по футбол, тъкмо в годината, когато Мат беше преместен на служба в Берлин. Гледа някои мачове по телевизията…

— Какво е това? — попита, въпреки че се досети за вероятността през последните столетия да са започнали да използват стадиона за по-различни цели.

— Това — отвърна гордо Маатин — е темпла вудан — храмът на Вудан. Жителите на Етера могат да се движат свободно навсякъде, само това свято място им е запретено. Това е и най-голямата сграда в града. На смъртните им е забранено да влизат незвани в нея. Позволено им е само когато Вудан ги повика.

— Когато ги повика ли? — Мат повдигна вежди.

— Естествено — обясни кротко Маатин. — Това е градът на Вудан. Понякога ни вика при себе си, за да ни предаде важни послания… законите си… волята си.

— И по какъв начин ни призовава? — попита Мат.

Маатин го дари с чистосърдечна усмивка.

— Имай търпение, брате — рече. — Когато му дойде времето, ще научиш.

— Аха — каза Мат, не разбирайки нищо и сега, както и преди. Колкото и да се радваше, че поне един град е оцелял след голямата катастрофа и колкото и да изглеждаше Етера като рай — нещо тук беше прекалено мистериозно и събуждаше у него неприятно чувство…

Следобед пристигнаха нови поклонници и Мат, Аруула и другите трябваше да напуснат квартирите си в старото кметство и да си потърсят нови жилища.

Избраха си къща, която имаше добър изглед към темпла вудан. Аруула искаше да бъде по възможност най-близо до своя бог, а Мат чувстваше, че огромният строеж го привлича по някакъв тайнствен начин. Предизвикваше у него някаква омая, която трудно можеше да си обясни.

Недалеч от стадиона имаше къпалня, някогашен закрит плувен басейн, зад чиито стъклени стени растяха буйно екзотични растения. Мнозина от поклонниците, които бяха пристигнали в Етера едва през последните дни, се отморяваха тук от напрежението на дългия поход. Плуваха в големите басейни, подлагаха се на обливания с топла вода или на масажи. Красиви млади жени, които не носеха върху телата си нищо друго освен фини, почти прозрачни туники, имаха грижата да глезят посетителите на къпалнята и да отгатват по очите им всяко тяхно желание.

Мат и Аруула също посетиха къпалнята, която им беше препоръчана от няколко други поклонници. Малко спокойствие и отмора нямаше да им се отразят зле.

Жената воин не се колеба дълго. Бързо смъкна туниката си и смело се хвърли с главата напред в един басейн. Голата й кожа блестеше като алабастър, преди да се потопи всред пръски в синята вода.

Останалите мъже и жени лудуваха наоколо като деца. Бяха безгрижни, без страх, мнозина — за пръв път през живота си. Онова, което оставаше зад стените на Етера, изглежда, отдавна го бяха забравили…

Мат свали дрехите си и скочи след Аруула. Мигът, когато се потопи и бе обгърнат от освежителната влага, му се стори истинско избавление. Изплува, после с Аруула се състезаваха по плуване, задяваха се и се смееха. Мат имаше усещането сякаш е юноша на плажа в Дейтън Бийч. Чувстваше се млад и щастлив. Малкото съмнения, които беше изпитвал, занапред бяха отмити от хладката вода.

Когато с Аруула излязоха от водата, бяха посрещнати от две дългокоси красавици, които пристъпиха към тях с предизвикателно поклащащи се гърди и им подадоха снежнобели кърпи. Избърсаха се, увиха кърпите около хълбоците си и бяха заведени от усмихващите се, но мълчаливи момичета при леглата за масаж.

Мат легна с готовност, отпусна се и остави красавицата да мачка напрегнатите му мускули. Аруула, която никога преди това не беше се подлагала на масаж, малко се поколеба. После и тя легна на твърдото легло, зачака скептично какво ще последва.

Стресна се, когато младата жена с дългата руса коса я докосна. Но в следващия момент уханието на етеричните масла стигна до носа й и го обласка. Дишаше дълбоко и си отпочиваше, наслаждаваше се на начина, по който нейната благодетелка плъзгаше опитните си ръце по гърба й.

— Човече — чу да казва Мат, — какъв живот…

Тя затвори очи. Пое съблазнителното благоухание с носа си, приятно галещата музика — с ушите си и заспа.

Когато отново се събуди, не можеше да каже колко време е минало. Отвори очи, с поглед настрани се увери, че Мат все още лежи до нея.

Тогава погледна надолу към проблясващата водна повърхност на басейна, видя собственото си отражение и това на младата жена, която я масажираше. Ала вместо прелестното като картина лице, обгърнато от руси къдрици, в огледалната вода Аруула зърна черна, люспеста демонска мутра!

Стресна се и размаха ръце. Младата жена, която я масажира, се отдръпна уплашено и загледа объркано.

— Всичко ли е наред? — попита Мат.

Аруула се изправи, разтри слепоочието си. Изведнъж почувства пулсираща болка в главата си.

— Няма нищо — излъга тя. — Само съм уморена, това е всичко.

— Напълно ли си сигурна? — Мат я измери с угрижен поглед.

— Сигурна съм. — Аруула кимна и от сърце си пожела наистина да беше толкова сигурна…

През цялата вечер Аруула почти не говореше. Откакто бяха в къпалнята, явно нещо я потискаше. Мат се питаше каква ли е причината.

Имаше чувството, че спътницата му е видяла нещо. Нещо, което я е уплашило и трайно е помрачило радостта й, че е намерила Етера.

На вечерята, която монасите раздаваха на един обществен площад недалеч от храма, отново бяха сервирани изискани лакомства, но Аруула явно нямаше апетит. Без настроение човъркаше бифтека от шасе, не преглътна нито хапка. Очевидно нещо много й тежеше на душата. Накрая Мат вече не издържа. Реши да я попита.

— Знаеш, че можеш да ми се довериш — каза той със сериозен тон.

Младата жена вдигна очи, отправи към него тъжен поглед. Накрая кимна.

— Тогава защо имаш тайни от мен? — поиска да разбере Мат.

— Нямам тайни от теб — увери го жената воин, но не я биваше като лъжец. Тъжно отпусна глава, втренчи се в чинията си.

— Какво има? — попита Мат. — Виждам, че нещо те потиска. Кажи ми, може би ще мога да ти помогна…

Варварката поклати глава. Умееше да оцени предложението на Мат, но никой не можеше да й помогне. Беше на път да загуби разума си, видя неща, които в действителност не съществуваха.

Е, тъй като мечтата на живота й се изпълни и намери Етера, явно желанието на Вудан беше тя да загуби разсъдъка си. Може би това беше цената, която трябваше да плати за дарбата, с която я бе удостоил…

Мат стисна устни. Виждаше, че нещо страшно терзае спътницата му, но не можеше да стигне до сърцето й.

Забеляза, че един друг вярващ, дребен брадат мъж с изпъкнали очи, я наблюдава подозрително от съседната маса.

— Има ли някакъв проблем? — осведоми се Мат.

— Тази вещица — каза поклонникът и посочи Аруула. — Тя е проблемът.

Младата жена вдигна очи, отправи към мъжа печален поглед. В чертите на лицето й не се забелязваше и следа от гняв.

— Какво ще рече това? — Мат не разбираше нито дума.

— Ами попитай самата нея — продължи да се заяжда поклонникът. — На път е да загуби правата си вяра. Съмнява се. Тя е еретичка.

„Еретичка… еретичка…“

Думата се понесе от маса на маса като магическа формула, упорито се замърмори. Отвсякъде поглеждаха крадешком към Аруула, някои от тях — с неприкрита враждебност.

Мат забеляза как вътрешната му аларма започна да пищи. Ситуацията не се развиваше много благоприятно. Някои от поклонниците се надигнаха със стиснати юмруци.

— Тя е една от тях — изсъска брадатият. — Съмнява се във Вудан! Трябва да съобщим за нея.

— Нищо няма да се съобщава — изръмжа Мат и се надигна от масата. Измери другите вярващи с леден поглед, който таеше в себе си скрито предупреждение. — Само е уморена, това е всичко. Нямате право да преценявате вярата й.

Притегли към себе си Аруула, която апатично се остави на волята му. Напуснаха банкета, следвани от подозрителните погледи на вярващите.

— Пазете се! — извика им брадатият. — Вудан няма милост към враговете си. Еретиците и съмняващите се биват изгаряни. Такъв е законът! Пазете се, чувате ли…?

И за пръв път на Мат му мина през ума мисълта, че това място не е чак толкова райско, както всички си мислеха…

Тъмни облаци закриха бледия сърп на луната и се погрижиха да се възцари пълен мрак. Падна мъгла и пепелявосиви изпарения запълзяха по улиците, озарявани зловещо от светлината на фенерите.

Големият сън се спусна над града. По улиците не се мяркаше жива душа. Който бе успял навреме да се прибере вкъщи, спеше в леглото си. Когото умората бе застигнала на стълбището на дома му, там се бе и свлякъл.

Някаква чужда сила се бе постарала всяко човешко същество в очертанията на градските стени да заспи. Никое човешко око не биваше да зърне тъмните фигури, които притичваха приведени през улиците, безшумно, сякаш се рееха над земята.

Носеха дълги мантии с качулки, които се спускаха ниско над тъмните им лица. Като призраци се плъзгаха в мъглата, оглеждаха се с черните си очи. Сетивата им се опитваха да доловят дирята, да открият смущението, за което им съобщи Учителят. Трябваше да намерят източника и да го отстранят. Опасността да бъдат разкрити беше твърде голяма…

Носеха се бързо из улиците, оглеждаха входовете на къщите. Понякога влизаха и вътре, наблюдаваха хората в съня им. Навеждаха се над тях, виждаха реакцията на лицата на спящите и знаеха, че в този момент над сънищата им се спускат мрачни сенки.

Хора… толкова слаби и крехки. Забулените същества устояваха на изкушението да впият зъби в меката, топла кожа и да изсмучат живота от беззащитните човеци. Но трябваше да изпълнят задачата — задача, която беше по-важна от всичко друго…

„Тук няма никого…“ — витаеше шепнешком и призрачно в съзнанието им, докато разговаряха на големи разстояния един с друг.

„И тук няма. Учителят навярно се е заблудил…“

„Учителят никога не се заблуждава. Той не може да се заблуди. Казва, че има смущение. Трябва да го открием… открием… открием…“

„Има и друг подслушвач.“

„Как е възможно това?“

„Не знаем… трябва да го отстраним.“

„Големият план е застрашен…“

Изведнъж… промяна, забележимо напрежение. Лека следа от страх.

„Тук има човек… Големият сън не му влияе. Събужда се…!“

„Къде е? Идваме при теб.“

„Трябва да го унищожим!“

„Да го унищожим! Да го унищожим…“

Слобак отвори очи и с облекчение установи, че не се намира в гнездо на тараци.

Било е само един кошмар. Тъмните, покрити с козина създания със святкащи очи и жълти зъби го дебнеха от всички страни, още малко и щяха да го разкъсат с острите си нокти…

Но всичко беше отминало.

Малкият човек си пое дълбоко въздух, огледа се трескаво. Лежеше на стъпалата на дома си в Етера. Очевидно е заспал, строполил се е направо на прага.

Слобак беше принуден да се изсмее.

Виното. Пи твърде много от него. Ферментиралият гроздов сок имаше удивително въздействие върху него. Уморяваше го и го правеше тромав, а понякога ставаше причина да го преследват лоши сънища, спомени от миналото.

Разбойнически номадски племена, коварни тараци, които нападаха през нощта…

Но всичко това остана далеч зад гърба му. Вудан бе повикал Слобак в Етера. Тук той, както и другите поклонници, които живееха зад закрилящите ги стени на градския вал, бяха на сигурно място. Той никога вече нямаше да се страхува за живота си. Никога вече. Щеше да умре като старец в леглото си, както му бе обещал Вудан…

Дребният човек понечи да се изправи на крака и да си влезе вкъщи, когато с крайчеца на очите си забеляза някакво движение.

Обърна се — и рязко си пое дъх, когато видя как редица тъмни фигури заплашително се отделиха от мъгливите изпарения.

— Какво…?

Разтърка очи, примига, за да прогони видението, ала то си остана. За разлика от тараците, които беше сънувал, фигурите с качулатите мантии не бяха съновидения. Бяха истински.

— Кои сте вие? — попита Слобак и неволно се отдръпна назад, нагоре по стълбите.

Забулените фигури не отговориха. Но безшумният начин, по който се приближаваха, странният маниер, по който се движеха, го плашеше.

— Какво… искате от мен? — попита той с натежал език. Препъна се, падна гърбом на стъпалата.

Придойдоха от всички страни, обградиха го — и той успя да види лицата, които бяха скрити под качулките.

Пронизителен писък се откъсна от гърлото му и раздра нощната тишина. Неподправен ужас обзе Слобак и му отне разсъдъка само за части от секундата, преди остър шип да се стрелне и със страховита сила да пробие черепа му.

Аруула се стресна от съня.

Младата жена беше окъпана в пот. Косата й лепнеше на мокри къдрици по кожата й, дишаше на пресекулки.

Имаше сън… ужасен кошмар. Видя демони, мрачни създания с отвратителни муцуни. После чу някакъв писък, който беше толкова силен и пронизителен, че я откъсна от съня й.

Седна изправена на леглото, огледа се объркано наоколо. Маддракс лежеше до нея. Широките му гърди се надигаха и спускаха равномерно под чаршафа. Сънят му беше дълбок и здрав. Изглежда, не беше чул писъка…

Още докато се опитваше да открие дали ужасният вик е бил действителен, или само част от съновидението й, погледът й попадна на прозореца, през който проникваше бледата светлина от улицата.

Почувства неустоим порив да стане и да погледне навън. Претича боса през помещението и погледна надолу към улицата.

Отначало видя само фасадите на къщите с техните тъмни прозорци и входове и облаците мъгла, които пълзяха по улиците. Изведнъж обаче доби впечатлението, като че ли асфалтът се движи — и зърна страшните фигури, които безшумно се стрелваха в мъглата…

Аруула преглътна с мъка, затвори за момент очи. Но когато ги отвори, призрачните видения бяха все още там. Носеха тъмни мантии с качулки, изглеждаше, като че ли се реят във въздуха над улицата. Стичаха се от всички посоки и се насочваха към храма на Вудан.

Жената воин забеляза как пулсът й се ускори. Или тя окончателно беше загубила разсъдъка си, или тези същества бяха истински колкото и самата нея, а не някаква измамна картина на сетивата й.

Аруула си пое дълбоко въздух и взе решение. Трябваше да разбере истината. Ако нещата, които видя, бяха действително реални, искаше й се да разбере какво означаваха.

Бързо наметна туниката си и на пръсти отиде до вратата. За момент й мина през ум да събуди Маддракс и да го информира за странните събития. Реши обаче друго. Не желаеше да излага спътника си на ненужна опасност. Тя беше онази, която е видяла странните неща, значи и сама трябваше да се справи…

Дари го с един последен, изпълнен с любов поглед и за кратък миг я обзе опасението, че никога вече няма да го види. После отвори тихо вратата и се измъкна навън, слезе по стълбището, което тихо поскърцваше под краката й.

Открехна съвсем леко външната врата, огледа навън и видя фигурите с качулките да минават по улицата покрай нея.

Кои бяха тези създания?

Не изглеждаха като хора. Широките черни мантии, които носеха, покриваха фигурите им. Вървяха странно приведени, при това не предизвикваха никакъв шум. Човек почти би повярвал, че се реят над земята. Като духове се носеха в мъглата към огромния храм, който се извисяваше на хълма.

Странно чувство обзе Аруула. Беше същият непонятен страх, който изпитваше при виденията си: първия път, когато пред очите й храната се превърна в зелена слуз, втория — когато си помисли, че в отражението на младата жена вижда отвратителна муцуна.

Сега отново чувстваше този необясним страх, но този път беше решена да стигне до първопричината на нещата.

Варварката изчака и последната забулена фигура да отмине къщата. После изтича на улицата, придържаше се към сенките, които хвърляха фенерите, и минаваше бързо от къща към къща.

Забулените фигури не я забелязваха. Събираха се от всички посоки — и бяха много. Аруула преброи десетократно повече от броя на пръстите си и изглеждаше, че стават все повече. Уверено се насочваха към храма на Вудан.

Аруула чувстваше почти физически заплахата, която се излъчваше от забулените същества. Какво ли търсеха тези изчадия адови в храма на Вудан? В каква ли тайна е обгърнато това място? Сега прокле обстоятелството, че бе предала меча си. В тази ситуация би й придал някаква сигурност.

Жената воин следваше фигурите нагоре по хълма, промъкваше се приведена от храст към храст. Със затаен дъх следеше как сред огромните стени на храма сякаш някаква призрачна ръка отвори скрита врата, за да пропусне немите създания. Не разговаряха едно с друго и въпреки това, изглежда, се разбираха. В главата на Аруула цареше странно жужене, откакто наблюдаваше непознатите…

Храмът ги пое всичките, заприлича на живо същество, което ги поглъща в мрачната си утроба. Накрая и последното от тях изчезна във вътрешността на гигантския строеж — а вратата все още стоеше отворена.

Аруула не се поколеба нито за миг. Още преди да се замисли за последствията от своите действия, скочи и побягна към вратата. Двете й метални половини вече се движеха една към друга, заплашваха да се затворят.

Варварката ускори крачка, изстиска всичко от мускулестото си тяло. Приближи се пъргаво като хищна котка, приготви се за скок и стремглаво се изстреля през широката вече едва две лакти пролука.

Приземи се твърдо върху голия каменен под, претърколи се и отново беше на крака. Зад нея металната порта се заключи с глух тътнеж.

Аруула си пое дъх.

Беше във вътрешността на храма — друг беше въпросът как щеше да излезе оттам…

Влезе предпазливо в коридора, който се простираше от другата страна на портата. Стените му бяха от онзи студен, гладък камък, който Маддракс наричаше „бетон“. Коридорът беше осветен от някакво странно зелено сияние, чийто източник Аруула не можеше да открие.

Леден мраз скова сърцето й и я накара да изтръпне. Чувстваше, че това е място на Злото и на гибелта. Но как беше възможно? Това не беше ли святото убежище на Вудан? На бога, който е създал всички…?

Мисълта, че се канеше да навлезе в забранен район, не се харесваше на младата варварка. Не искаше да престъпна волята на Вудан, но нещо у нея я подтикваше на всяка цена да разбере какво се крие зад качулките на странните фигури.

Събра всичкия си кураж и навлезе дълбоко в осветения от зелената флуоресцентна светлина коридор. Жуженето в главата й, което отслабна, когато забулените изчезнаха в храма, отново се усили. Аруула предположи, че не са много далеч. Притискаше се плътно до студената стена, използваше всяка сянка и всяка издатина.

Внезапно босият й крак настъпи нещо студено, лигаво. Погледна с погнуса надолу и видя, че подът на коридора е покрит със зелена слуз. Запита се на какво странно място е попаднала. Макар че това беше храмът на бога, който почиташе, отново съжали, че мечът й не е при нея…

Малко пред нея коридорът се разклоняваше. Аруула трябваше само да следва жуженето в главата си, за да знае накъде са се насочили забулените. Реши да избере десния коридор, запромъква се безшумно по него.

Зеленото сияние се усили и тя имаше чувството, че чува в главата си тихо мърморене, чийто смисъл не можеше да разгадае.

Промъкна се още малко напред… и накрая успя да ги види.

Забулените фигури се бяха събрали в голямо куполообразно помещение. Не издаваха никакъв шум, изглежда, слушаха, докато някой безмълвно им говореше. Аруула се притисна в закрилата на стената, която беше покрита със същата зелена слуз като пода. Разбра, че тази студена, отвратителна субстанция излъчва странното сияние.

Жената воин задържа дъх и приведена, доколкото можеше да си го позволи, се приближи до непознатите същества. Надяваше се да успее да издебне удобен момент и да хвърли поглед под качулката на някое от тях, за да разбере с кого си има работа.

В сводестата зала беше напълно тихо — с изключение на постоянния шепот, който Аруула чуваше в главата си. Съвсем неочаквано й стана ясно какво става тук.

Забулените притежаваха дарбата като нея! Но с нейна помощ можеха не само да подслушват, а и да си шепнат един с друг…

Подтиквана от смесица от страх и любопитство, се осмели да се приближи още малко, до края на коридора, който водеше към залата, където се бяха събрали забулените.

Изведнъж кракът й се блъсна в нещо, което лежеше на пода всред зелената слуз.

Аруула погледна надолу и остана като парализирана от ужас, когато прикова поглед в празните очни кухини на човешки череп…

„Върнахме се, Учителю…“

„И какво? Открихте ли източника на смущението?“

„Намерихме го, Учителю. Беше сам мъж, пиян. Събуди се от големия сън…“

„Убихме го, както ни заповядахте.“

Настъпи кратка пауза, когато създанието, което всички наричаха „учител“, се намеси с мислите си, за да провери съобщението на слугите си.

„Мизерни глупаци! — изсъска в отговор. — Убили сте не когото трябва! Смущението все още действа. Застрашава нашия план…!“

Безпокойство обзе гърбатите създания, лъскави двойки очи проблясваха изпод качулките.

„Но, Учителю! Трябва да сте се заблудили! Ние…“

„Никога не се заблуждавам — дойде резкият отговор. — Аз съм вашият Господар и Учител! Семето, от което сте произлезли! Който се съмнява в мене, очаква го гибел!“

„Прости ни, Учителю!“

„Извини ни, Учителю!“

„Какво да направим, за да укротим гнева ви?“

„Ние сме твои верни слуги!“

„Трябва да продължим да търсим. Смущението трябва да бъде открито и отстранено. Това е желанието на Учителя.“

„Не! — гласът, който прозвуча в съзнанието на всички, беше категоричен и диктаторски. — Мизерни глупаци! Вече няма нужда да търсите смущението!“

Отново объркване.

„Защо да не го търсим, Учителю?“

„Съвсем просто — защото то ви е последвало дотук. То е тук, съвсем близо до вас. Само се огледайте…“

Изведнъж разбра. Беше предчувствие, мисловен рефлекс, с който Аруула осъзна, че е разкрита. Поиска да скочи и да побегне, но беше твърде късно. Като по някаква недоловима команда тъмните създания се обърнаха и я съгледаха.

Аруула нададе писък. Шепотът в главата й се усили, нарасна в мощен ромон, който заплашваше да пръсне черепа й.

Страховитите създания я приближаваха, носеха се застрашително към нея. Стопроцентов страх сграбчи Аруула и я накара да отстъпи назад.

В следващия миг се оказа обкръжена от тъмните същества. Вече нямаше никакъв шанс за бягство.

„Човешка жена!“

„Примитивна! Варварка!“

„Да не повярваш, че притежава дарбата.“

„Дръжте я! Хванете я! Тя е нашият враг…!“

С решителен жест фигурите отметнаха качулките на своите широки одежди.

Очите на Аруула се разшириха.

Неподправен ужас я обзе, когато видя люспестите, смарагдовозелени муцуни, които я гледаха изпитателно с хладно просветващите си черни очи.

Писъкът, който се изплъзна от гърлото й, отекна във високия таван и се изгуби в безкрая на подземния лабиринт.

Когато отвори очи, чувстваше се като пребит. Беше започнал нов ден. През прозореца нахлуваше бледа слънчева светлина.

Матю изстена.

Спа зле. Навестиха го кошмари. Не си спомняше нищо конкретно — само мрачни, размити картини, лишени от всякакъв смисъл, но които оставяха след себе си някакво чувство на безпокойство.

Леглото до него беше празно — очевидно Аруула вече беше станала.

Мат се измъкна изпод завивките, със стенание отиде до стомната и си наплиска лицето с малко студена вода, за да се събуди напълно. Същевременно хвърли един поглед към огледалото. Онова, което видя, не му хареса особено — беше чужд на самия себе си, чувстваше се уморен и изтощен.

Но къде ли е Аруула…?

— Аруула? — Мат предположи, че е някъде из многото стаи на жилището, ала не получи отговор.

— Аруула…?

Бързо се пъхна в дрехите си, облече отгоре гащеризона, който дори чисто външно го отличаваше от вярващите с техните туники и венци от цветя.

Претърси жилището, надникна във всяка стая, но от Аруула нямаше и следа.

Слезе долу на улицата, където минаващите покрай него поклонници радостно го поздравяваха, но Аруула я нямаше никаква. Насочи се към халето, където монасите приготвяха закуската за вярващите, но и там не я намери.

Къде ли може да е отишла?

Мат го обзе безпокойство. Никак не беше в навиците на Аруула да офейка просто ей така. Ами ако нещо й се е случило…?

С неприятно чувство си спомни за снощната случка. Изтръпнал от ужас, си припомни враждебните погледи, с които ги изпратиха поклонниците, фанатизмът на хората се чувстваше ясно. Можеше само да се надява, че Аруула не е попаднала в ръцете на онези идиоти…

В залата за събрания закуси надве-натри, но нямаше истински апетит. Откакто се събуди сутринта, имаше някакво лошо чувство, предусещане за някакво нещастие.

Започна да търси Аруула навсякъде в квартала, в къпалнята и на всички други места, които бяха посещавали заедно. Напразно. Осведомяваше се както при поклонниците, така и от монасите, но никой не бил виждал младата жена.

Тревогата на Мат се усили. Върна се вкъщи и реши там да чака Аруула. Ала когато дойде пладне и тя не се обади, Мат реши да потърси Маатин и да поиска обяснение от него.

Първо Лакан, сега и Аруула. Очевидно в Етера често се случваше хората да изчезват безследно.

Осведоми се от другите монаси къде се намира и най-сетне го намери на парадната улица, която представляваше входът за Етера. Тъкмо беше пристигнала нова група поклонници, които монахът запознаваше с правилата и обичаите на Светия град.

Мат видя израза на надежда и блаженство по лицата на новопристигналите — същият израз имаше и на лицето на Аруула, когато дойдоха преди два дни. А сега внезапно беше изчезнала.

Мат помоли Маатин за кратък разговор на четири очи. Когато монахът отказа и се опита да го отпрати с аргумента, че изпълнява длъжността си спрямо новите посетители, Мат без много церемонии го сграбчи и недотам нежно го изблъска настрана.

— Брате! — възмути се Маатин и отправи към Мат изпълнен с укор поглед. — Това е свещено място! Нетърпението ти е неуместно.

— Ако питаш мен — изръмжа Мат, когото в момента слабо го интересуваха морално-богословските възражения на монаха. — Търся Аруула. От тази сутрин изчезна безследно.

— И какво?

— Казах, че Аруула изчезна безследно — повтори Мат. Когато сутринта се събудих, вече я нямаше при мен.

— Тогава може би те е напуснала — предположи хладно монахът. — В Етера често се случва вярващи да стигнат до просветление и да си изберат друг начин на живот.

— Не и Аруула — каза Мат категорично. — Не е в нрава й. Дори и да беше така, не би офейкала тайно.

— Какво те кара да си толкова сигурен?

— Ами… — Мат се прекъсна. Искаше да каже, че са били щастливи заедно, че са водили изпълнен с вълнения и приключения живот, но тогава му хрумна, че през последните дни Аруула забележимо се беше променила. Беше очебийно, че не беше щастлива. Дали причината не се криеше у него…?

— Маддракс би трябвало да изпита вярата си — подхвърли идеята Маатин, като измери Мат с изпитателен поглед. — Трябва да бъде готов да приеме волята на Вудан и да прогони от сърцето си всяко съмнение.

— Ах, да — рече Мат със злобно ухилване. — И ако не успея да го сторя, тогава ще кацна на кладата ли?

— Кой ти е разказал за това? — попита остро монахът.

— Един поклонник — отвърна Мат, запазвайки пълно присъствие на духа. Всъщност искаше само да бъде по-саркастичен, а сега явно улучи право в целта. — Каза, че волята на Вудан била всички еретици и неверници да бъдат изгорени продължи той.

Маатин издържа на ледения поглед на Мат.

— Е, волята на Вудан е велика — каза. — Не е наша работа да я обсъждаме.

— А, така ли? — Мат сграбчи за яката човека от ордена и го дръпна към себе си. — Тогава сега ме чуй — изръмжа му. — На тази Земя съм от много по-дълго време, отколкото някой от вас може да си представи. Познавам цялата свинщина, вършена в старите времена, а вие сте на път да повторите всички грешки. Нищо не сте научили и не сте станали нито на йота подобри. Все още убивате в името божие! Не знам какво става на това място. Знам само, че тук нещо страшно смърди и аз ще го разкрия. Разбра ли ме?

— Не знам за какво говориш — отвърна хладно монахът.

— А, така ли? Тогава ми кажи, Маатин: Къде е Лакан? След пристигането ни вече не го видях. И къде е Аруула? Знам, че не ме е напуснала току-така. И тъй, къде е?

Монахът преглътна с усилие, изви се в яката хватка на Мат. За момент изразът на лицето му беше странно отнесен. После чертите му отново се проясниха.

— Слаба е вярата ти — констатира тъжно той. — Не мисля, че си достоен да останеш в Етера.

— И не мисля да го сторя — отвърна Мат. — Откровено казано, не ми е притрябвал вашият рай. Всичко, което искам, е Аруула.

— Тогава иди да я посетиш — отговори кратко монахът. Убеди се сам, че съм казал истината.

— Къде? — попита Мат.

— Твоята спътница беше призована от Вудан — отговори Маатин, — също като Лакан. Двамата постъпиха на служба при него, за да му принадлежат завинаги.

— Какво ще рече това?

— Лакан постъпи в нашия орден. Вече се готви да приеме посвещението си.

— А Аруула?

— Реши да постъпи в Дома на жените. Там ще я подготвят за служителка на Вудан и в бъдеще ще изпълнява длъжността си в къпалнята.

— Това не е истина!

— Понякога истината е болезнена, брате — отвърна сладникаво-патетично монахът, — трябва да се явиш пред нея. Аруула избра по-различен път от твоя.

— Къде мога да я намеря?

— В Дома на жените. — Маатин посочи към улицата, малко по-нататък, където се издигаше великолепна барокова сграда. Старата мюнхенска резиденция…

Мат остави монаха. Без да каже нито дума повече, обърна се и тръгна към разкошната сграда, чиито златисти орнаменти блестяха на яркото слънце.

Дали там щеше да намери Аруула?

И ако я намери, какво ли щеше да му каже? Че дружбата им е била една заблуда?

„Дружба…!“ — Мат поклати глава. На кого ли ще ги разправя тези. По дяволите, той обичаше Аруула и ако тя го напуснеше, не би могъл да го понесе!

Чу се глух тътен, когато дървената врата се затвори зад него. Шумът и деловитостта на улицата останаха отвън, Мат беше обгърнат от тишина и хладен мрак.

При него дойде млада жена с лъчезарна усмивка на красивото си лице. Дългата й червена коса се спускаше почти до хълбоците й. Ефирно тънка, почти прозрачна туника обгръщаше стройната й фигура.

— Какво мога да направя за теб, брате? Това място е отредено за вярващите сестри.

— Зная — отвърна Мат. — Бих искал да говоря с Аруула. Тя тук ли е?

— Така е — отговори тайнствено червенокосата. — Но не съм сигурна дали ще иска да разговаря с теб.

— Аз съм напълно сигурен в това — изръмжа Мат. Търпението му взе да се изчерпва.

Младата жена видя решителния израз в лицето му и сигурно разбра, че е невъзможно да го отпрати.

— Тогава ме последвай — рече тя и през великолепното фоайе придружи Матю до огромна градина с пищна зеленина, обградена от украсена с фрески и картини покрита галерия.

Насред градината стоеше млада жена, която носеше същото облекло като червенокосата. Беше навела глава, изглежда, медитираше.

Мат въздъхна, когато видя Аруула. Поне беше жива и здрава.

— Благодаря — прошепна той на придружителката си, после отиде при варварката. В градината освен двамата нямаше жива душа, никой не ги смущаваше. Сега най-сетне щеше да узнае какъв дявол беше влязъл в главата на спътницата му…

— Ало — заговори я той, дари я с бегла усмивка.

Тя вдигна очи, позна го, ала в израза на лицето й нямаше никакъв признак на радост от срещата.

— Маддракс — каза само.

— Тревожех се — призна той. — Ти изчезна внезапно.

— Трябваше да вървя — каза. — Вудан ме повика.

— Тогава… вярно ли е? Решила си да живееш тук? При жените?

— В служба на Вудан — поправи го Аруула.

— Но защо… не каза нищо за това? Защо просто избяга?

— Знам, че Маддракс се съмнява — отвърна тя, — че не вярва колкото Аруула във Вудан. Знаех, че няма да ме разбере.

Мат поклати глава, не знаеше какво да отговори. Беше така нетипично за Аруула, съвсем не в нейния стил. По-рано не би отбягвала никакъв конфликт, при всички случаи би отстоявала убежденията си. Какво ли е станало с нея?

Погледна я право в очите, видя тайнствените припламвания в тях, които му се сториха толкова чужди, колкото и държанието й. Ако не знаеше тези неща, щеше да повярва, че пред него стои съвсем друга жена.

Въздъхна дълбоко.

— Какво става с Берлин? — попита я, макар че вече се досещаше за отговора.

— Това е пътят на Маддракс — отвърна тя. — Ще трябва да върви сам. Аруула намери тук призванието си.

— Разбирам. — Кимна, чертите на лицето му се изопнаха.

Щеше да е доволен, ако знаеше, че наистина волята на Аруула е да остане на това място. Но той имаше смътното чувство, че Етера променя хората по ужасен начин, кара ги да вършат неща, които са съвсем нетипични за тях.

Но какво трябваше да направи Мат?

Засега не му оставаше нищо друго, освен да си тръгне. И да се опита да разкрие тайната, която обгръщаше това странно място. В религиозната си лудост поклонниците може и да не го забелязваха, но в този град имаше нещо много гнило…

— Сбогом! — каза хладно Мат и се обърна.

Аруула не отговори нищо, гледаше мълчаливо след него, докато той с мрачни мисли напускаше градината.

Мат пое към покритата галерия, искаше под сянката й да се върне обратно във фоайето, когато погледът му попадна върху една от картините.

Представляваше ловна сцена от XVII век. Бяха изобразени няколко лица: князе излизаха на лов. Един от персонажите веднага порази Мат — защото беше сигурен, че някога лично се е срещал с този човек!

Размисли и след секунда му стана ясно кой е мъжът, който беше лика-прилика с онзи от картината!

Маатин, монахът!

Но това беше невъзможно…

Още преди напълно да проумее какво е открил, обърна се и се върна обратно при Аруула. Трябваше да й покаже откритието си — още едно доказателство, че на това място нещо не е наред.

Аруула, която все още стоеше на откритото място, го видя да идва. Измери го с пронизващ поглед, който сякаш проникваше до мозъка на костите му.

— Не искаш ли да си вървиш? — изръмжа тя. — Е, добре даде ти се шанс…

И тогава цветът на очите й се промени, превърна се в наситено, лъскаво черно.

Мат се спря ужасен. Какво ли ставаше тук?

В следващия миг Аруула го нападна. Зъбеше се, ръмжеше като хищно животно и изведнъж в ръцете й се оказа кама с извито острие. С яростно съскане се нахвърли върху Маддракс с готово за удар оръжие. Черните й очи блестяха животински.

— Боже мой, какво…?

Мат се метна инстинктивно настрана, едва избягна смъртоносния удар на камата. Падна в ниската трева, претърколи се и отново беше на крака — нито секунда по-рано.

Аруула се изви светкавично, използва засилването си за повторна атака. Този път тънкото острие се стрелна направо към гърлото на Мат, който по рефлекс се отдръпна назад. Това му спаси живота. Десницата му се вдигна светкавично и стисна ръката с ножа на противничката. Но Аруула прояви свръхчовешки сили.

От гърлото й се изплъзна ужасяващо, нечовешко ръмжене. Сграбчи Мат, без много церемонии го вдигна, и го хвърли като ненужна играчка. Той чу как костите му изпращяха, когато се стовари на земята.

Зашеметен, отново се опита да се изправи на крака, но Аруула не му даде възможност да го направи. Нападна го още докато се беше свил на земята, хвърли се към него с голата кама. Мат се опита да избегне удара и усети пронизваща болка, когато острието прободе лявото му рамо.

Избълва някакво проклятие, светкавично сви лакът и немилостиво го стовари в челюстта на Аруула. Жената воин се препъна и Мат използва възможността, която му се предложи.

Бързо отскочи напред, елиминира защитата й и я преметна през рамо. Беше много по-тежка, отколкото очакваше. Сякаш носеше допълнителни оловни тежести. Мускулите на Матю се опънаха до скъсване, но все пак някак си успя да я прехвърли през себе си.

Аруула изкрещя яростно, когато размаха ръце във въздуха. Приземи се твърдо по корем и се стовари направо върху голото острие, което държеше в ръцете си.

Претърколи се с нечовешки писък и Мат видя ужасен дръжката на камата да стърчи от тялото й. Бликна кръв.

— О, не! — каза задъхвайки се той. Какво беше направил…?

Бързо отиде при нея, коленичи и видя как червената кръв, която обагряше туниката й, изведнъж се превърна в слуз, която хвърляше зеленикави отблясъци!

В следващия момент се осъществи отвратителна метаморфоза. Замръзналото лице на Аруула се напука като счупено стъкло и същевременно започна да се топи.

Продължи само едно мигновение и тогава Мат видя отвратителната муцуна на създание, което изглеждаше като получовек и полувлечуго.

И остатъкът от тялото на Аруула се промени — ръцете се покриха със смарагдовозелени рогови люспи, краката й се изкривиха в дълги лапи, които напомняха за гигантска игуана.

Мат ужасено се отдръпна и скочи. Загледа се втренчено в създанието, в чиито гърди, които единствено не бяха защитени от рогови люспи, стърчеше окървавената кама. Навсякъде по земята имаше зелена слуз, която под влиянието на слънчевите лъчи бързо се изпаряваше.

Мат почувства как вътрешно се сгърчи. Стомахът му се бунтуваше и за малко не повърна.

Коя ли беше тази отвратителна твар? Или, по точно казано, какво беше? Как успя да го накара да повярва, че пред него стои Аруула?

Вгледа се в безжизнените очи на влечугото, опита се да проумее какво се бе случило. Предпазливо се озърна, за да види дали някой не е наблюдавал борбата, но очевидно не е имало свидетели.

Мат бързо се наведе, рязко издърпа камата от мъртвото същество. Чу се отчетлив мляскащ шум, когато острието се отдели от трупа. По него беше полепнал зеленикав жизнен сок.

Избърса камата в тревата, опита се да размисли разумно. Имаше право — това място беше обгърнато в мрачна тайна. Трябваше да се опита да намери Аруула — истинската Аруула, а не някакво измамно подобие, с което го залъгваха.

Щеше да я открие, па дори и да се наложеше да опре ножа до гърлото на Маатин.

Маатин… Каква ли е неговата тайна? Мат си спомни картината, на която откри чертите на Маатин. Защо младият монах изглеждаше като персонаж от стара картина?

Не успя да продължи мисловната верига, защото в този миг чу думите.

Идваха до него на родния му език, заплетени и загадъчни. Звучаха странно дрезгаво и монотонно, сякаш идваха от някакъв прастар високоговорител, но Мат разбираше всяка отделна дума.

„I’ve paid my dues, time after time.

I’ve done my sentence, but committed no crime…“[26]

Беше песен, която отдавна бе слушал за последен път, но помнеше много добре мелодията.

Не можеше да каже дали всъщност слуша музиката, или тя просто беше в главата му. Факт беше, че страхотно го омайваше — глас, който му говореше от една отдавна отминала епоха…

„… and bad mistakes, I’ve made a few

I’ve had my share of sand kicked in my face but

I’ve come through…“[27]

Мат изпусна камата. Без да може да се противопостави на това, краката му сами се раздвижиха. Отначало крачка по крачка, после все по-бързо. Претича през градината, мина през фоайето, втурна се навън на улицата.

Изглежда, целият град беше на крак.

От всички къщи прииждаха поклонници и вярващи, обединяваха се в мощен човешки поток, който, примамван от странната музика, се стичаше надолу по широката улица.

Без да иска, Мат се присъедини към шествието на поклонниците, вслушваше се в прастарите звуци.

„We are the champions, my friends,

and we’ll keep on fightin’ ’til the end…“[28]

Вярващите се събираха от всички страни, следваха зова на музиката. Лицата им имаха отнесен вид, погледите им бяха изцъклени. Изглеждаха като хипнотизирани.

И волята на Мат чезнеше след всяка следваща крачка. Нещо го примамваше с неустоима сила и той нямаше шанс да му се противопостави. Думите напираха в съзнанието му, споменът за един разговор, който проведе наскоро.

— Вудан призовава вярващите в своя храм — бе казал Маатин.

— И как ни призовава? — бе попитал Мат.

— Имай търпение, брате — бе отвърнал монахът с усмивка. Когато му дойде времето, ще узнаеш…

Сега моментът беше настъпил.

Вудан викаше вярващите при себе си с глас, който бе преживял столетия. Те се стичаха отвсякъде, устремени към мястото, което се намираше в центъра на Етера.

Към темпла вудан…

Пътят дотам беше дълъг и колкото повече вървяха, толкова повече вярващи се присъединяваха към шествието. Прехласнати слушаха звуците на мелодията, сами запяваха песента, непохватно изговаряха чуждите думи — като деца, които нямаха представа какво пеят.

„We are the champions,

no time for loosers, ’cause we are the champions…“[29]

За тях това бяха магически формули, които им обещаваха близост до техния бог и които ги примамваха както ярката светлина привлича насекомите.

Наближиха хълма, на който се извисяваше храмът. Междувременно стана трудно дори и за Мат в лицето на гигантския овален градеж да вижда нещо друго, освен огромния дом на някакъв бог. Поклонниците вървяха с песнопения нагоре по пътя, който се виеше на огромни серпентини по хълма, нахлуваха през отворената врата на стадиона.

Мнозина от тях виждаха за пръв път вътрешността на храма, избухнаха в шумни ликувания и славеха всемогъществото на Вудан. Сядаха на пейките, пълнеха огромните трибуни на стадиона със стотици и с хиляди.

Мат беше всред тях, неспособен да мисли за нещо друго освен за това, че има намерение да влезе в царството на някакъв бог. Лишен от собствена воля, слезе надолу по трибуната, седна на едно място, започна да наблюдава безучастно как стадионът се изпълва с вярващи.

Не всички сектори бяха заети — храмът на Вудан побираше много повече хора. Но широка ивица от всички долни блокове бяха пълни с вярващи, чиито пъстри туники формираха море от багри.

От старите високоговорители на стадиона продължаваше да звучи кресливата музика, разнасяше се божественото послание, което поклонниците унесено слушаха.

И Матю Дракс седеше всред множеството, наблюдаваше всичко, без да изпитва каквото и да било вълнение.

Големият плац, който заемаше средата на стадиона, беше черен — от пепелта на изгорените клади. В центъра беше натрупана нова клада от дърва и вършини, от която стърчеше един-единствен стълб.

Неколцина монаси стояха около нея и се готвеха да сложат отгоре й още една кола дърва. Когато музиката секна, бяха свършили работата си и един от тях — беше Маатин — пристъпи напред и поднесе някакъв малък предмет към устата си.

— Братя! Сестри! — разнесе се гласът му от всички небесни посоки. През редиците на вярващите се понесе някакъв шепот на обърканост. Ново чудо на Вудан…!

Ако Мат беше все още на себе си, лесно щеше да разбере, че това са високоговорителите на стадиона. Но сетивата му бяха замъглени, неспособни да мислят логически.

— Приветствам ви с добре дошли в свещеното място, в храма на Вудан!

Вярващите ликуваха. Наелектризирваха се един друг с виковете си. Магията на масата отнемаше и последната им трохичка разум.

— Всички, които сте тук днес, сте истински вярващи, верни последователи на Вудан, които са заслужили да живеят на това райско място — продължи монахът. — Но има и други, които не са така убедени, които с любопитството и съмнението си заплашват спасението на душите на всички нас.

Масата зарева възмутено. Гневно стисна юмруци. И Мат почувства как у него се надига гняв и ярост. Извираше направо от душата му и не можеше да направи нищо против това…

— Затова наш свещен дълг като ревностни апостоли на Вудан е да смажем съмняващите се и неверниците! Ще унищожим телата им и ще предадем духа им на пречистващите пламъци, за да се яви очистен пред Вудан, нашия бог!

Отново акламации от всички сектори на стадиона.

— Вудан! Вудан! Вудан! — започнаха да скандират вярващите. И Мат се присъедини към хора, вдигна юмрук във въздуха.

— Вижте! — извика Маатин. — Така свършва онзи, който се съмнява във Вудан!

Обърна се и в края на арената се отвори врата. Излязоха неколцина монаси в кафяви раса, които водеха със себе си млада жена.

Тя носеше бялата одежда на каеща се, косата й се спускаше на дълги, объркани кичури. Кожата й беше бяла като тебешир. Кръв течеше от една рана на челото й — явен признак, че са я измъчвали и били.

— Долу неверниците! — изкрещя някой.

— Тя е еретичка!

— Заслужава смърт! — изръмжа друг.

Показваха недвусмислени жестове, крещяха вулгарни псувни. Всеки искаше да види как вещицата гори на кладата, как се разделя с безбожния си живот. Неудържима омраза гореше във всеки от тях — също и в Мат.

Макар че младата жена, която трябваше да бъде изгорена, му се струваше някак си позната и макар да беше сигурен, че някъде я е виждал, и той чувстваше отвращението у себе си, омразата към неверниците и онова, което тази жена олицетворяваше.

— Смърт на еретичката! Смърт на еретичката! Смърт на еретичката…!

Аруула гледаше уплашено, несигурно. Ужасена се озърташе, виждаше хилядите разкривени от омраза лица, които се бяха вторачили в нея откъм трибуните.

— Смърт на еретичката…! — чуваше тя да се крещи от всички страни. Хората бяха като полудели, ужасно беше да ги гледаш как беснеят. Макар че нищо не беше в състояние да уплаши така лесно Аруула, тълпата й внушаваше страх — много повече от мнимите монаси, зад чиято човешка фасада се криеше същински ужас…

Сведе поглед, взря се надолу в пепелта, в която газеше с боси крака. Останките от предишни клади. Десетки, стотици. Тук-там всред овъгленото дърво различаваше бледи кости. Човешки кости.

Изтръпна.

Тогава малката група стигна до новата клада. Маатин съществото, което се представяше в маската на човека Маатин — пристъпи към нея с ледена усмивка на безупречното си лице. Дали това не беше само една илюзия, или за кратък миг очите му наистина станаха черни, когато каза:

— Приготви се да умреш, безбожнице!

Крайчецът на устните на Аруула се присви надолу. Събра всичкия си кураж… и слюнката си — и я изплю право в лицето на мнимия монах.

Навсякъде по трибуните се чуха силни викове на възмущение. Крясъците на множеството се усилваха, още по-шумно искаха смъртта на Аруула.

— Ето, виждате ли? — измуча жаловито гласът на Маатин по всички високоговорители. — Тя е еретичка, вещица! В съюз е с Оргуудоо, врагът на Вудан!

— Вещица! Вещица! Вещица! — ехтеше от трибуните, изпълнени с омраза и жажда за кръв.

Двама монаси излязоха напред, сграбчиха дрехата на Аруула и я смъкнаха от тялото й, така че на нея остана единствено една съвсем малка препаска. Тълпата закрещя похотливо.

— Убийте грешницата! Изгорете вещицата…!

Аруула впери поглед нагоре към трибуните, видя святкащите очи, широко зейналите уста, които настояваха за смъртта й — и страхът й премина в неподправен гняв.

— Идиоти! — извика тя. — Мамят ви, не виждате ли? Всичко, което ви казват, е лъжа…!

Тя прекъсна, когато забеляза, че гласът й се губи всред общите крясъци.

Маатин даде знак на хората си. Двама от тях пристъпиха, сграбчиха Аруула и я завлякоха на кладата, завързаха я за стълба.

— Не чувате ли? — извика тя толкова силно, че гласът й премина във фалцет. — Всичко е само една измама! Чуйте ме! Това не е Етера, ами място на Злото…

Тълпата изобщо не я слушаше. Въпреки това Маатин отново взе микрофона.

— Виждате ли? — попита той, сочейки с едната си ръка полуголата жена. — Виждате ли я как крещи? Тя е обладана от Оргуудоо. Дори и сега иска да ви поквари!

— Долу! Убийте вещицата…!

— Нее! — изкрещя отчаяно Аруула, когато монасите запалиха факлите си и пристъпиха напред. — Чуйте ме, по дяволите! Помогнете ми…!

Беше безсмислено. Никой не я чуваше. Никой не искаше да я чуе. Въздухът беше изпълнен с бушуващ рев. Блъсна я безгранична омраза.

Почувства как я обзема пълна паника, която тя се опитваше с всички сили да сдържа. Поне, казваше си, тези изроди няма да имат удоволствието да ме видят как се моля да пощадят живота ми или как крещя в агония. Щеше да мълчи докрай и да се покаже достойна за народа и произхода си — дори и в смъртта…

Кладата беше запалена. Праханът веднага разпали огъня. Лумна горещина и лютив дим.

Аруула затвори очи. Съвсем спокойно се концентрира вътрешно. Крясъците на тълпата останаха зад нея, също и пърлещият пек на пламъците, които стръвно я облизваха.

Тогава изведнъж нещо трепна в съзнанието й.

Проблясък на надежда.

Стана, както когато всред голямо множество човек изведнъж съгледа познато лице.

Аруула насочи мислите си навън, подслуша изпълнената с омраза тълпа и изведнъж — беше напълно сигурна.

„Маддракс!“ — Той беше някъде оттатък, всред бушуващата, жадна за кръв човешка маса!

„Маддракс! Помогни ми!“

В главата на Маддракс прозвуча някакъв глас. Глас на млада жена. Сам… изгубен… И толкова тих, че почти не го долови и веднага забрави за него.

— Смърт на вещицата! Смърт на вещицата! — крещеше и той в хор с другите и наблюдаваше омаян как жълто-червените пламъци на кладата ставаха все по-големи и все повече се приближаваха до еретичката. След няколко секунди съсипаното й тяло щеше да стане плячка на пламъците…

„Маддракс! Знам, че си там! Моля те, помогни ми…!“

— Смърт на вещицата! Смърт на вещицата!

„Какво става с теб? И ти ли си станал като другите? Вече не знаеш ли коя съм…?“

— Вещицата трябва да умре!

Пламъците и пушекът се издигаха все повече, почти обгърнаха младата жена. Всеки миг бялата й като алабастър кожа щеше да почернее, огънят щеше да погълне плътта й…

— Смърт! Смърт! Смърт! — ревеше Мат. От устните му капеха лиги.

„По дяволите, Маддракс! ПОМОГНИ МИ! ИМАМ НУЖДА ОТ ТЕБ!“

Този нов вик за помощ беше толкова силен, така категоричен, панически и изпълнен с отчаяние, че проникна като снаряд през упойващия вал, който беше обгърнал съзнанието на Мат.

— Какво…?

Мат се стресна, имаше чувството, че се събужда от лош кошмар. Последното нещо, за което конкретно си спомняше, беше мъртвото влечуго, което лежеше пред него, обляно от проблясваща зеленикава кръв…

Огледа се объркано. Намираше се в стария олимпийски стадион, в храма на Вудан, всред буйстващи хора, които ревяха нещо с фанатичен блясък в очите.

— Смърт на вещицата! Смърт на вещицата!

Погледът на Мат попадна върху арената на стадиона — и той усети как го полазват студени тръпки.

Аруула!

Беше завързана за кладата, щеше да бъде изгорена! Пламъците вече я обхващаха, горещината им беше на път да я лиши от съзнание…

„Маддракс… моля…“

Отново чу в главата си нейния глас, сега вече неясен и слаб — и той пристъпи към действие.

Матю Дракс скочи, заслиза с огромни крачки през редиците седалки, направо към арената. Вярващите, които крещяха изпълнени с омраза тиради и които гневно стискаха юмруци, в своя бяс не му обръщаха внимание. А виковете и проклятията на онези, чиито рамене използваше, за да стигне долу, се губеха всред общия шум.

Вече се добра до оградата на арената, прехвърли се през нея. Приземи се меко върху тъмната пепел, откъдето му се хилеше един блед череп.

Мат изтръпна. Игралното поле от неговото време беше превърнато в нива на смъртта…

Аруула не можеше да попречи на сълзите си да потекат. Но упорито мълчеше, стискаше устни. Не биваше да пропуснат нито един жалостен звук.

Пламъците вече я бяха обградили, от всички страни се извиваха към нея огнени езици. Кожата й почерня от сажди, лютивият пушек спираше дъха й. Жената воин водеше последната си битка, искаше да остане храбра до сетния си миг.

Тогава изведнъж го видя.

Маддракс.

Появи се неочаквано, подобно на елнак от войнството на Вудан, за да й помогне.

— Маддракс! — извика високо Аруула.

Маатин, който стоеше пред кладата и изпълнен със задоволство гледаше втренчено пламъците, се обърна. Съгледа спътника на Аруула и избълва страшно проклятие.

— Хей, вие! — извика на хората си. — Дръжте го! Хванете го…!

Мат се носеше устремно към горящата клада. В гърдите му сърцето му биеше до пръсване. Дано не е закъснял…

Монасите, които се бяха събрали около мястото на жертвоприношението, се стъписаха. Мат позна Маатин, който го беше излъгал и преднамерено примамил в капан, и се закле, че ще го накара да си плати.

Останалите монаси, които бяха заобиколили огъня с диво ръмжене бързо се насочиха към Мат. В ръцете им изведнъж се оказаха лъскави ками — очевидно законът за оръжията не се отнасяше за тях самите…

— По дяволите! — изруга Мат. Тогава първият монах стигна до него.

Мат беше обучаван на близък бой — това му спаси живота. Наведе се, избягна атаката на съществото от ордена и го преметна през себе си.

Другите двама забулени го нападнаха едновременно. Мат светкавично избягна ръката с ножа на единия и я сграбчи, докато десният му крак се изстреля нагоре, описа тесен кръг и с всичка сила се стовари върху долната челюст на другия нападател.

Бликна зелена кръв. Монахът се строполи с приглушен вик и подобно на фалшивата Аруула се превърна в едно от онези отвратителни влечуги. С потрепване остана да лежи на земята.

Другият монах нададе яростен рев, измъкна се от хватката на Мат, за да го нападне отново. Мат беше предвидил това. Острата кама на нападателя пропусна целта си и юмрукът на бившия пилот излетя, краката на монаха се подкосиха.

Мъжът се преви и докато падаше, Мат му отне камата. Друг нападател идваше към него, размахваше лъскавото си оръжие.

Мат хвана камата в лявата си ръка и имитира атака, с намерение в последния миг да прехвърли оръжието си в другата. Противникът му остана незащитен — и камата на Мат се заби с унищожителна сила в гърлото му.

Отново бликна фонтан от зелена кръв и още преди убитият да се стовари на земята, се превърна в отвратително влечуго.

Тълпата по трибуните закрещя, когато видя какво стана с монасите. Настана объркване, паника.

Мат стигна най-сетне до кладата. Нямаше никакво време за губене. Безстрашно се засили и се приземи направо сред пламъците. За миг го обгърна унищожителна горещина, после премина огнената стена.

— Маддракс — прошепна немощно Аруула. Кожата й вече се беше зачервила обезпокоително, но в изцапаното със сажди лице се четеше неизказано облекчение.

Мат не загуби нито секунда. С един удар на камата разряза връзките й. Бързо метна Аруула на рамо и отново скочи през морето от ярки пламъци, за да се приземи в черната пепел на арената. Под тежестта на жената приклекна и се претърколи.

— Умри, невернико!

Мат още лежеше на земята, когато видя как някаква тъмна сянка се понесе към него — Маатин. Камата на мнимия монах лъсна на слънцето, преди да се стовари със страхотна сила.

Очите на пилота се разшириха. Светкавично се претърколи настрани. Камата се заби с пращене в земята, на педя от главата на Мат. Маатин неволно изръмжа.

Още преди въображаемият монах да успее да извади острието отново от земята, Мат го прониза. Улучи гърдите на Маатин. Онзи се отдръпна с болезнен вик, притисна с ръка раната, от която капеше зелена кръв.

Матю скочи на крака, стисна по-здраво дръжката на камата си. Въпреки изтощението си Аруула изтича до обезглавената твар, взе оръжието й и се притече на помощ на спътника си.

Демонична усмивка пробяга по лицето на монаха — и в следващия момент в него настъпи отвратителна метаморфоза.

Човешките му черти изчезнаха, отстъпиха място на онези на влечугото, чиято глава беше покрита с мятащи зелени отблясъци рогови люспи, от които капеше жълта течност. И тялото му се промени, превърна се в туловище на вървящ изправен, но тънък като змия алигатор.

„А сега — прозвуча в съзнанието на Мат и Аруула — и двамата ще умрете.“

— Почакай, проклет урод — изръмжа Матю.

Влечугото нападаше. Движеше се светкавично бързо, сякаш се рееше над земята. Аруула нададе див боен вик и се приведе, когато подобната на камшик опашка се стрелна към нея.

Мат имитира атака, тогава скочи, описа елегантно кълбо и обезвреди защитата на създанието. Камата му се стрелна напред и разпори надлъжно незащитения корем на влечугото.

Викът, който прокънтя в главата на Мат, беше ужасен. Буен поток от зелен жизнен сок се изля върху покритата с пепел земя на арената. Създанието се препъна, притискайки раната с острите си лапи. Мат и Аруула скочиха едновременно, сграбчиха голямото колкото човек влечуго и го метнаха в бушуващите пламъци.

Ярко огнено кълбо се издигна към небето. Създанието изпищя пронизително. Успя да се освободи от пламъците! Горящо като факел, направи още няколко крачки — после се строполи и умря от ужасната смърт, която беше подготвило за Аруула.

Вярващите по трибуните, които наблюдаваха всичко, изпаднаха в паника. Душите им така се разбунтуваха, че чуждата воля, която ги контролираше, изгуби властта си над тях. Оглеждаха се объркани като че ли се събуждат от сън.

По трибуните настана смут, когато хората видяха труповете на влечугите. Освободен от веригите си, духът им задаваше въпроси, искаше отговори, подозираше, че всички са били измамени.

Мат и Аруула видяха достатъчно. Всичко, което искаха, беше колкото е възможно no-скоро да напуснат това място на ужаса. Но когато се обърнаха към най-близкия изход на арената, насреща им се зададе команда въоръжени монаси, които заплашително размахваха ками.

— По дяволите — изруга Мат. Стресна се, потърси с поглед някакъв друг път за излизане от стадиона.

— Натам!

По надлъжната страна на някогашното игрално поле имаше врата, вход към подземните катакомби на стадиона, където едно време са се намирали съблекалните на състезателите.

Мат и Аруула си плюха на петите, бягаха колкото краката им държат. Побеснелите от ярост монаси ги следваха. Насред своя бяг се разделиха с човешките си фигури, превърнаха се в онези гадни смарагдовозелени твари, които можеха да се носят над земята с шеметна бързина. М ги настигаха.

— По-бързо — извика Мат на Аруула, поглеждайки непрекъснато назад.

— Не… мога…

Задъхваше се. Под всичките сажди и кръв лицето й беше побеляло като тебешир. Тежестите на преживяното й дойдоха прекалено много.

Мат метна на бърза ръка спътницата си на рамо и продължи да бяга колкото му държат силите, а зад себе си вече чуваше тропота от краката на влечугите, които се носеха над покритата с пепел земя.

Още трийсет метра го деляха от спасителната врата. Още двайсет и пет…

„Спри! — чу той гласа в главата си. — Спри! Нищо няма да ти направим…“

Можеха да четат мислите му! Можеха да се намесват в съзнанието му и да му заповядват!

Но само, ако той им позволеше…

— Можете да ми… — изръмжа Мат и блокира мислите си, като се концентрира в първото нещо, което му хрумна. Не можеше да каже защо беше тъкмо онази стара песен на „Куин“, но текстът и мелодията се появиха неочаквано в съзнанието му…

„We are the champions, we are the champions…

no time for loosers, ’cause we are the champions…

of the world…“[30]

В този момент стигна до вратата. Бързо смъкна Аруула от гърба си, шмугнаха се бързо вътре и веднага се заеха да затварят двете стоманени крила.

Ордата влечуги напираше към тях. Тварите изсъскаха гневно, когато разбраха, че ще закъснеят. Една от тях изскочи напред и се засили към вратата — за части от секундата, преди Мат да я затвори.

Покрита с рогови люспи ръка влетя през пролуката и се опита да ги достигне. Аруула изпищя и едва успя да избегне смъртоносния удар. В следващия миг Мат се хвърли с цялата си тежест срещу вратата. Заключалката щракна с приглушен грохот — и отдели лапата на влечугото от собственика й.

Отвън се разнесе остър писък. Откъснатата ръка падна на земята и остана да лежи в локва зелена слуз.

Мат бързо постави резето, а Аруула вдигна отделената от тялото ръка и я разгледа с погнуса.

— Що за същества са това? — попита тя.

— Не знам — отвърна Мат. — Знам само, че искат да ни убият и че трябва да видим как да се измъкнем по най-бързия начин.

Аруула пусна лапата да падне, навлезе малко в изпълнения със зелена флуоресцентна светлина коридор.

— Била съм вече тук — каза тя тихо.

Системата от коридори беше безкрайно дълга. Гъста зелена слуз капеше от тавана и стените, излъчваше зеленото сияние, което осветяваше подземния лабиринт.

С пестеливи думи Аруула описа на Мат всичко, което се беше случило. Разказа му и за първоначалните си видения, за нощното си откритие и за това, че зад монасите от Етера се крие някаква ужасяваща тайна.

— Нито един от монасите не е човек като нас — каза. В действителност това са онези страшни твари. Имат дарбата да проникват в главите ни и да ни накарат да вярваме, че изглеждат като хора.

— Знам — отвърна Мат. — Телепати са — също като теб.

— Може би това е и причината да видя онези неща — предположи варварката.

— Вероятно — потвърди Мат. — И сигурно затова искаха да те изгорят. Опасна си за тях. Виждащ неща зад нещата…

Аруула удостои Мат с поглед, който представляваше смесица от гняв, тъга и разочарование.

Разбираше я добре. За нея беше още по-зле, отколкото за него да открие ужасяващата истина зад красивата фасада на Етера. Беше си въобразила, че е в рая, крайната цел на нейните желания и мечти, а сега беше принудена да разбере, че е било само лъжа и измама.

— Но защо е всичко това? — попита тя. — Защо…

Тя се прекъсна, спря внезапно, за да подслуша. Особените й сетива, изглежда, почувстваха нещо.

— Какво има? — попита тихо Мат.

— Шшшт — прошепна тя. — Долавям, че …

Не успя да продължи, защото в този момент тънката ципа на слузта, която покриваше стените, се разкъса и едно от страховитите влечуги изскочи оттам като от спукан околоплоден мехур.

Ужасени, Мат и Аруула отстъпиха назад, инстинктивно вдигнаха камите си, за да се противопоставят на нападението на съществото. С противно фучене главата на влечугото се стрелна като змия напред и изпръска жълта отрова. С голяма мъка успяха да избегнат несъмнено разяждащата струя.

— Призовава събратята си — извика високо Аруула. — Чувам го.

— По дяволите — изръмжа Мат. Последното нещо, което им беше притрябвало сега, беше орда кръвожадни влечуги. Трябваше да накара съществото да замлъкне, веднага…

— Бягай, Аруула! — изрева на спътницата си, блокирайки с всички сили мислите си, за да не може съществото да ги долови.

Аруула не зададе никакви излишни въпроси. Избягна още една яростна атака на влечугото, после се отдръпна назад, затича се надолу по коридора. Мат направи същото. Влечугото нададе пронизителен писък. После се спусна да ги преследва.

Мат се обърна рязко и неочаквано за влечугото, вдигна камата си, готова за мятане. Прицели се бързо, после острието проряза въздуха срещу мелеза от алигатор и гигантска змия и се заби точно между неподвижните очи на влечугото.

Злите пламъчета в тях рязко угаснаха. Потече вадичка зелена кръв. Съществото се строполи със задъхване. Беше мъртво още преди да рухне на земята.

Мат бързо издърпа оръжието си. Можеше само да се надява, че навреме е прекъснал мисловната връзка на гадината със събратята му. В противен случай едва ли имаха някакъв шанс да избягат някога от страшния лабиринт.

Оглеждайки се предпазливо, продължиха пътя си. Колкото повече се отдалечаваха от съществото, толкова повече ускоряваха крачки, накрая направо тичаха през коридорите, отчаяно търсейки път за навън.

— Открили са трупа — констатира изведнъж Аруула и спря. Чувствам гнева им, болката им. И… — Младата жена млъкна, пребледня като платно.

— Какво има? — попита Мат.

— Не знам точно. Тук има и нещо друго. Глас… Казва… В името на Вудан!

— Какво? — запита нетърпеливо Мат.

— Чувстват присъствието ми, Маддракс! Знаят къде сме! Идват, за да ни хванат!

— Глупости — възрази Мат, — въобразяваш си.

— Знам го. Нямаме шанс да се изплъзнем. Има един глас, който е по-силен от всички други. Той командва съзнанието им и усеща присъствието ми. Тъкмо им казва къде сме… — Тя изтръпна от ужас и отправи към Мат настоятелен поглед. Трябва да ме оставиш — упорстваше тя. — Само те излагам на опасност. Ти трябва да се спасиш!

— И дума да не става. — Матю Дракс поклати непреклонно глава. — Или ще излезем и двамата оттук, или нито един от нас. Не можеш да изоставиш фланговия си в беда.

— Какво? — Младата жена смръщи почернялото си от сажди чело.

— Такъв е изразът. — Мат се наведе напред, целуна я леко по челото. — Означава, че ще останем заедно, независимо какво ще се случи.

— Но ние нямаме никакъв шанс. Аруула няма шанс. Мат трябва да върви сам.

Мат спря. И на сън не беше си помислял просто ей така да изостави спътницата си. Но естествено му беше ясно, че Аруула е права. Ако скоро не им хрумнеше някаква идея, с тях кажи-речи беше свършено…

Вече му се струваше, че чува бързите стъпки на безброй крака на влечуги, пронизителното фучене, което издаваха — и внезапно му дойде една идея. Твърде отчаяна, ала все пак идея…

— Този глас — обърна се към Аруула. — Гласът, който е по-силен от всички останали, можеш ли да ми кажеш откъде идва?

— Идва дълбоко изпод храма — отвърна младата жена. И… е зъл.

— Можеш ли да ме отведеш до него?

— Какво си решил?

— Сама каза, че именно този глас командва другите същества. Ако успеем да го накараме да замлъкне…

— Не! — Аруула решително поклати глава. — Трябва да бягаш. Сега, веднага!

— Нямаме време за дискусии — отвърна кратко Мат. — Заведи ме при него — или след няколко минути и двамата ще умрем.

Варварката го измери с поглед, който съдържаше смесица от неразбиране и възхита. После му махна с ръка, като забърза надолу по мрачния коридор.

— Следвай ме…

Слязоха надолу през някаква дупка с диаметър около два метра, която зееше непосредствено на пода на един от коридорите.

Мрачните, кръгли тунели, които се врязваха в скалата и почвата, водеха дълбоко под стадиона. Беше очевидно, че са изкуствени, но Мат можеше единствено да предполага с какви средства влечугите са успели да построят това огромно съоръжение. Може би с помощта на геягудоо? Макар че изглеждаше невъзможно някакво същество да влезе в съюз с огромните земни червеи, които според легендата се намирали под персоналното ръководство на Оргуудоо.

Коридорите се разклоняваха на безброй места, образуваха необятна система от галерии и камери, но Аруула уверено следваше пътя си, изглеждаше, че знае точно накъде трябва да завият.

Преследвачите им вече не се чуваха — очевидно се бяха отдалечили от тях. Мат и Аруула навлизаха все повече в системата подземни пещери, напрегнати от онова, което щяха да открият там. Помъчиха се да екранират мислите си, за да не привлекат неволно към себе си вниманието на съществата.

От време на време се натъкваха на следи от зелена слуз, която лепнеше по стените на галериите и излъчваше матово сияние. Тогава изведнъж коридорът пред тях се разшири в просторна пещера, от чийто таван върху дебели един пръст слузести нишки висяха безброй яйцевидни образувания с диаметър около две лакти.

— В името на Вудан! — изплъзна се от устата на Аруула, докато гледаше скептично нагоре към яйцата. Ципата им беше странно жилава, с бежова окраска. Някои от тях бяха почти прозрачни и на Аруула й се стори, че вижда как вътре нещо се движи.

— Яйца на влечуги — рече Мат, като в същото време присви гнусливо устни. — Котилото на тези твари.

Аруула се озърна и изтръпна.

— Това място е лошо — констатира тя. — Да се махаме оттук…

Мат нямаше основания да й противоречи. Тъкмо понечиха да напуснат пещерата, когато непосредствено пред тях ципата на един от пашкулите се пукна. От него рукна порой зелена течност и нещо голямо, зелено цопна на земята.

Мат и Аруула се отдръпнаха ужасени и със затаен дъх наблюдаваха как покритото с люспи, току-що излюпило се от яйцето зелено кълбо се изправи пред очите им в целия си ръст.

Беше едно от създанията, но не напълно развито. Докато дясната му ръка имаше характерните черти на крайник на влечуго, лявата му все още си беше човешка, на която потрепваха пет пръста. Също и краката на създанието бяха странна смесица от човешки и влечугоподобни компоненти.

Най-ужасяващото беше да се погледне в лицето на създанието, което някога е било лице на човек. Устата беше изострена и издадена напред, езикът в нея беше тънък и безкрайно дълъг, а в крайчеца на очите зениците започваха да отстъпват място на някаква чернота. Чертите на мъжа, който беше на път да се превърне в алигатор-змия, все още ясно личаха.

— Лакан! — изплъзна се от устата на ужасения Мат. Нямаше съмнение, пред него стоеше предводителят на групата поклонници, с които стигнаха до Етера.

Мат въздъхна тежко, когато проумя какво се е случило.

Такова било значи „посвещението“, за което говореше Маатин. Съществата бяха домъкнали тук Лакан, бяха го увили в пашкул, за да го превърнат в себеподобен.

Ужасно обезобразеният мъж тръгна непохватно към тях, протегна деформираните си ръце. Мат и Аруула вдигнаха оръжията си, за да се защитят, но съществото, което някога беше Лакан, не искаше да ги убие.

— Моля — прошепна със съскащ, нечовешки глас, — моля убийте ме…

Бившият пилот и варварката се поколебаха, бяха като парализирани от ужас.

— Моля… Чудовището в мен… расте… Аз не мога… да го спра…

Аруула изпълни молбата на Лакан. Както на арената на Колизея бе изпълнила желанието и на Ървин Честър.

Решила се набързо, варварката пристъпи и заби острието на камата си там, където предполагаше, че се намира сърцето на създанието. Лакан въздъхна облекчено, когато от гърдите му потече смесена червена и зелена кръв. Строполи се със стон и издъхна.

Стъписани, Мат и Аруула гледаха втренчено трупа, докато изведнъж осъзнаха ужасната истина за Етера: Съществата влечуги, които владееха града, някога са били човеци…

Гласът, който се разнесе из коридорите като безмълвен вик на ужас, стигна едновременно до всички негови слуги.

„Това не биваше никога да се случва! Натрапниците нахълтаха в центъра! Откриха котилото! Знаят тайната ни!“

Новината предизвика паника. Съществата влечуги, които търсеха двамата човеци в горните етажи на лабиринта, изпаднаха в нескривана уплаха. Засъскаха пронизително и безразборно, а мислите, които си изпращаха едно на друго, за да комуникират, бяха диви и объркани. Натрапници в центъра това никога не беше се случвало. Трябваше да ги намерят и унищожат…

„Глупаци! Те са вече тук, не са далеч! Трябва да ми помогнете! Незабавно!“

Без да им е дадена категорична команда, съществата се втурнаха надолу по тъмния коридор срещу дупката, която откриваше пътя към центъра.

Тълпяха се на групи и прекосяваха коридорите, за да открият двамата натрапници. Едва след като ги убиеха, Учителят щеше да е доволен — а да задоволяват желанията му, беше единственият смисъл на живота им…

Сиянието в коридора стана по-интензивно, защото пластът слуз, който покриваше стените на галерията, ставаше по-плътен. Накрая Мат и Аруула газеха до глезени в отвратителната субстанция, която излъчваше странен хлад — студ, който можеше не толкова да се почувства, колкото да се предугади…

Коридорът постепенно се разширяваше, уголемяваше се в просторна пещера. Следваха безбройните криволици на сводестия тунел — и застанаха непосредствено пред него.

Галерията свършваше. Бяха стигнали до сърцевината на системата. Тук се натъкнаха на източника на гласа, за когото говореше Аруула — Господарят и Учителят на съществата влечуги.

— О, не! — изплъзна се от устата на Мат, когато съзря тайнствения господар на Етера.

Беше змия. Или поне нещо, което изглеждаше като гигантски питон, който е глътнал цяла вакуда. Беше дълъг около десет метра и най-малко три метра широк. Люспестото му тяло се заобляше в няколко издатини, които се преплъзваха под бронята, сякаш водеха свой собствен живот. Ала това не бяха мутирали говеда, с които змията се хранеше. Многобройните кости, които бяха пръснати навсякъде по пода, свидетелстваха прекалено ясно за произхода си — бяха останки от хора!

Странното създание лежеше в огромна яма, пълна със зелена слуз, която то, изглежда, отделяше от скрити жлези. Под кръгъл отвор в тавана висеше огромен съд, с който очевидно слузта можеше да се черпи и с помощта на противотежест да се изкарва на повърхността.

Това било значи Етера, земният рай! И тук, както някога в Едемската градина, живееше змия, която носи гибел на хората…

Мат беше принуден да преглътне с мъка. Хубавото беше, че поради телесната си пълнота чудовището беше почти неподвижно. Мат поне се надяваше да е така…

— Аз мога да чувам какво мисли — прошепна Аруула до него. — Този град, раят… всичко е само една илюзия. Нищо не е истинско.

— Но… как е възможно? — попита Мат, загубил ума и дума. Как това… същество може да мами толкова много хора?

— Причината е в слузта — отвърна Аруула. — Онова зелено нещо, което отделя от себе си. Колкото повече приемаме от нея, толкова по-безволеви ставаме, толкова по-възприемчиви сме за внушенията му.

— Но, ние не сме яли нищо от нея — отвърна Мат изтръпвайки.

— Напротив. При всяко хранене, с всяка глътка вода. Всичко онова, което вярвахме, че сме яли, в действителност е било само това нещо…

— По дяволите. — Мат имаше чувството, че стомахът му се преобръща. — И какви са тези влечуги?

— Някога са били човеци, които като мен и Лакан са имали дарбата да подслушват. Съществото ги използва, за да привлича хора в Етера. Представя се за Вудан и уж им показва пътя за рая. Щом като се озоват тук, ги отделят и правят от тях предани слуги. С тяхна помощ съществото контролира целия град!

— А останалите? Другите хора, които не са телепати…, не са подслушвани!

Аруула погледна тъжно Мат.

— Те са храната му — констатира тя делово.

Мат хвърли поглед към гигантската змия и изтръпна. Гадината си беше изградила перфектен капан. Жертвите й не само не подозираха какво ги очаква, но и отиваха към смъртта си е усмивка!

— Откъде идва това същество? — попита Мат, без да се обръща към Аруула. — Можеш ли да разбереш произхода му?

Гласът на Аруула леко потрепера, когато отговори.

— Опитвам се да проникна по-дълбоко в спомените му… Не е лесно… — Тя тихо простена. — Като при диво животно е — и все пак различно. Ах…

Мат се обърна към нея. Аруула беше седнала със скръстени крака на пода, с глава между бедрата. Така можеше да подслушва най-добре.

— Виждам … раждане и смърт — каза тя. — Много поколения — безкрайно много. Една част от знанията са загубени. Споменът… е само фрагментарен.

Отново нададе стон. Мат пристъпи до Аруула. Опитваше се да я възпре да навлиза по-надълбоко. Ами ако пострада от това?

Вече протягаше ръка към рамото й, когато варварката вдигна рязко глава. Беше вперила поглед в празното пространство.

— Виждам произхода му! — прошепна тя. — Свещеното… яйце. Свети зелено. Излъчва сила, страшна сила. Това е първата съзнателна мисъл. Но… не е яйце. Черупката му е гладка и твърда. Ръбеста. Кристал…! Да, зелен, светещ кристал!

Матю го побиха студени тръпки по гърба. Някакъв кристал бил причината за тази развивала се поколения наред мутация? Светещ зелено кристал?

Зеленото сияние — естествено! Не го виждаше за пръв път! Още преди няколко седмици се натъкна на точно такова сияние в лековития извор, който народът нарка пазеше във високите области на Алпите. Тогава предположи, че в него има фосфоресциращи организми. Ами ако още тогава…

Не успя да довърши мисълта си. Защото в този миг Аруула нададе пронизителен писък. Тръпка премина по тялото на младата жена. Чертите на лицето й се изкривиха от болка и тя притисна слепоочията си.

— Аруула! Какво става с тебе?

— Съществото… иска… да проникне в главата ми…

Мат се обърна. Видя как в черните като нощта очи на гигантската змия изведнъж припламна странно сияние. Аруула се извиваше от болка. Лицето й се беше превърнало в някаква муцуна. Мъките, които изпитваше, изглежда, бяха безкрайни.

У Мат се надигна неудържима ярост. И гняв срещу самия себе си. Именно той стана причината Аруула да попадне в това положение! Ако не я беше накарал да проникне дълбоко в спомените на змията…

— Остави я на мира! — обърна се той рязко към съществото и стисна още по-здраво дръжката на камата си. — Остави я на мира, проклета гадино, или ще те изкормя…!

— Няма да го направиш! — някакъв глас прониза внезапно въздуха.

Беше Аруула!

Мат отново се обърна. Пред него стоеше спътницата му и той ужасен видя, че очите й бяха обагрени в черно. Чудовищната змия беше обладала духа й…!

Едва в следващия миг Мат съзря шанса, който се криеше в това: Можеше да разговаря със създанието! Нима то съвсем съзнателно избра този път, за да се изясни с него? Тогава без съмнение е по-интелигентно, отколкото беше предполагал!

— Кой… си ти? — запита Мат.

— Аз съм Господарят на Етера и Учителят на всички, които живеят тук — отговори Аруула. Гласът й звучеше абсолютно безстрастно.

— Не си никакъв учител, а тиранин! — възрази гневно Мат. Държиш в плен хора против волята им и от тях правиш тези… неща.

— Те са мои деца, мои рожби. Принадлежат ми.

— Никое живо същество не може да принадлежи на някое друго — контрира го Мат. — Заробваш духа им, за да се храниш с тях!

Създанието, което му говореше посредством Аруула, прекъсна за момент. Объркването, което то чувстваше, беше така интензивно, че дори и Мат го усети.

— Защо си така враждебен? Нима вие, човеците, нямате в Етера всичко, от което имате нужда? Всичко, за което сте копнели?

— Може и така да е — отвърна Матю, — но това е само една илюзия. Напротив, това — и посочи човешкия череп, който лежеше пред него на земята — е действителността. Тъжният край.

— Каква измама има в това? Давам ви онова, от което вие имате нужда, а вие ми давате онова, от което аз имам нужда — отвърна чудовището и накара Аруула да се усмихне. — Зависими сме едни от други.

— Заблуда. — Мат поклати глава. — Ако вярваш на това, нищо не си разбрал за човешката природа. Истина е, че всички ние копнеем за място, където царят щастие и мир, ала още по-силен е стремежът ни да откриваме и да доказваме себе си. Не можем да търпим дълго бездействието. И повече от всичко имаме нужда от свободата си.

— Свобода… — Съществото, което говореше с помощта на Аруула, поклати глава. — Свободата също е една илюзия.

— В този град — да! — Мат кимна. — Но извън него има цял един свят, който трябва да се насели. Остави на твоите „деца“ избора и те ще предпочетат истинския живот пред златния ти кафез!

— Тази идея за свободата е опасна! — каза съществото с устата на Аруула след миг размисъл. — Не мога да позволя децата ми да се заразят от нея. Затова трябва да те убия.

С това Аруула вдигна заплашително камата си, направи крачка към Мат. Движенията й изглеждаха тромави и странно непохватни — нещо като на марионетка.

— Проклето изчадие адово! — Изпълнен с възмущение, Мат разбра намерението на чудовището. Гадината искаше от него да се бие с Аруула! И естествено, разчиташе на обстоятелството, че той няма да има сърце да я нарани, докато окованият дух на спътницата му не би имал подобни скрупули.

Нямаше съмнение: Господарят на Етера беше интелигентен, но следваше животински инстинкти. Липсваше му — в истинския смисъл на думата — искрица човечност.

— Умри! — изсъска Аруула, изпълнена с омраза, и скочи срещу него. Тромавостта й осигури достатъчно време за реакция на Мат. Светкавично вдигна дясната си ръка и блокира удара.

— Не сега! — изръмжа той.

Отблъсна Аруула от себе си, така че тя залитна и падна по гръб. В този момент за него щеше да е играчка да метне камата срещу нея, но не мислеше да го прави. Защото така съществото щеше да спечели.

От гърлото на Аруула се отприщи сатанински смях, когато отново се изправи на крака.

— Е — осведоми се тя, — какво ще решиш, Маддракс? Нямаш никакъв шанс каквото и да правиш!

Мат си пое дълбоко въздух.

— Пак сбърка — отговори той с твърд глас. — Все още не си разбрал. Хората винаги имат избор, ако им се даде свободата да го направят. Също и свободата да познаят истинския противник…

С тези думи се обърна светкавично, вдигна камата си, за да я метне. Когато се концентрира в целта си, чудовището разбра какво е намислил. В съзнанието на Мат премина пронизителен писък. Гигантската змия се опитваше да избяга, масивното й тяло се заизвива тромаво.

Ала беше много късно.

Камата на Мат прониза въздуха бързо като стрела и се заби в едно от двете очи на чудовището.

Подпухналото тяло на гигантското влечуго се изправи. Мат чувстваше вълната от омраза и болка, която се носеше срещу него. Аруула започна да трепери с цялото си тяло, нададе див вик — и в следващия миг, когато съществото отново освободи духа й, очите й си възвърнаха цвета.

Жената воин гледаше объркано камата в ръката си, разбра какво е възнамерявала да направи. Обзе я неудържим гняв към създанието. Скочи решително, също запрати оръжието си и другото око на гигантската змия се пръсна във фонтан от зелена кръв.

Съществото се изправи и въпреки телесната си пълнота, буквално в сляпа ярост се понесе към двамата човеци, за да ги смели под себе си.

— Назад! — извика Мат.

Аруула и той се обърнаха, искаха да избягат към дъното на пещерата, но оттам се втурнаха срещу тях орда влечуги.

„Ето ги! Раниха Учителя! Трябва да умрат…“

Мат и Аруула рязко смениха посоката на бягството. Вече нямаха никакво оръжие, бяха беззащитни пред нападателите, а при увеличаващото се надмощие бездруго не можеха да направят нищо. Мат преброи вече двайсет, трийсет от тях, а в пещерата продължаваха да нахлуват все нови и нови.

„Убийте ги! Убийте ги…!“ — Аруула долови мисловната заповед, която цареше в пещерата и изпълваше до пръсване главата на младата жена.

Мислите на Мат препускаха, отчаяно търсеха изход. Да имаше при себе си поне едно от своите оръжия…

Момент! Едно оръжие беше задържал!

Мат бързо бръкна в джоба на гащеризона си и извади последната част от пластичния експлозив. Претегли на ръка безобидното на вид парче пластилин. Макар че беше само една трета от първоначалното количество, щеше да стигне. Точно такова количество вече беше съборило цяла летищна кула.

— Назад към змията! — извика той на Аруула. Младата жена го загледа смаяно, но Мат настоя: — Хайде де! Имам план!

Змийската твар, която се въргаляше в собствения си секрет, предизвикваше високи вълни, извиваше се от болка и гняв и непрекъснато продължаваше да подклажда яростта на слугите си. В това състояние на агония не му беше останало нищо от безусловно надареното с разум същество, каквото го видя Мат по-рано. Животинската страна на създанието беше взела окончателно връх.

Сега запалката! Мат бързо бръкна в нагръдния джоб на гащеризона си, извади голяма колкото цигара запалка и я натисна във взрива. С едно завъртане на върха нагласи забавяне от шейсет секунди. После фиксира с очи широко зейналата уста на змийската твар и изведнъж се оказа в ситуацията на пикчър при решаващо подаване.

Беше последната възможност за подаването на топката, съдбовният момент в една игра на живот и смърт.

Мат се засили и запрати взрива.

Малката топка прелетя във въздуха — и се приземи в пастта на гигантската змия, която дори не я забеляза и веднага я глътна.

— Да се махаме оттук! — Мат дръпна спътницата към себе си, и скочи с главата напред в зелената слуз. Преследвачите останаха за момент по местата си, после се втурнаха подир тях.

Газейки, плувайки, борейки се някак си с гъстотечната каша, Мат и Аруула стигнаха до големия съд, с който слузта се изваждаше на повърхността. Мат успя да се залови за ръба на контейнера, изтегли се нагоре, после подаде ръка на Аруула и й помогна да се измъкне.

Влечугите се валяха в зелената маса и почти настигаха бегълците. Мат сграбчи Аруула и я вдигна горе.

Случи се в този момент.

Мат долови как ръката на Аруула се сгърчи в неговата, видя внезапния ужас в широко отворените й очи, които го гледаха вторачено. Болката дойде след секунди и я накара да закрещи.

Мат не знаеше какво се е случило, когато с мощен замах издърпа спътницата си в контейнера. Но тогава видя — и шокът го накара да пребледнее.

Струя жълта отрова, очевидно от някой от преследвачите, беше улучила Аруула — и беше оставила върху гърба й рана с мехури! Разяждащата течност се впи като киселина в кожата й.

Мат залитна при мисълта, че раната е смъртоносна. Щеше да бъде такава, ако отровата стигне до вътрешните органи!

Изглежда и Аруула се досещаше. Мат го видя в очите й. И въпреки това тъкмо тя беше онази, която го извади от вцепенението му.

— Хайде! Трябва да се махаме оттук!

Почти машинално Мат започна да освобождава възела, който свързваше противотежестта с контейнера. Мислите му бяха при Аруула и търсеха отчаяно някаква възможност да й помогне.

— По-бързо — изсъска варварката. С напрежение на силите, което остави Мат без дъх, тя се изправи и се обърна към ръба на контейнера.

Първата от тварите вече дойде, замахна с лапата си към двамата и на косъм пропусна Мат, когато Аруула с ритник отхвърли гадината.

Тогава Мат освободи възела.

Изведнъж тежестта увисна надолу — и контейнерът рязко се издърпа нагоре. За части от секундата изчезна от обсега на съществата.

Съвсем навреме!

Шейсетте секунди бяха изтекли. Запалката даде импулс и предизвика детонацията на пластичния експлозив.

Последното, което Мат и Аруула видяха, преди „асансьорът“ им да изчезне в отвора на тавана, беше как чудовищната змийска твар беше разкъсана от ярката експлозия.

Тогава продължиха бързо нагоре, обратно към повърхността, оставяйки зад себе си пещерата.

Огнената гъба от експлозията нахлу в шахтата, облиза контейнера, но тежестта, която падаше отгоре, ги теглеше с такава скорост, че успяха да се изплъзнат от унищожителната мощ на огъня.

В полумрака тежестта профуча покрай тях, падна надолу, дърпайки ги все повече към повърхността. Стана по-светло. Бледа светлина се появи над тях — и пътуването завърши така рязко, както и беше започнало.

Контейнерът спря. Озоваха се в облицовано с плочки помещение, покрито открай-докрай със зелена слуз.

Аруула се беше свлякла в полусъзнание на дъното на контейнера. Само простенваше леко от болка. Мат внимателно я обърна по корем и прегледа раната на гърба й.

Но и на ярката светлина горе беше принуден да си признае, че вече е късно за каквато и да било помощ. Аруула щеше да умре. Нямаше излекуване.

Някъде в мозъка му нещо щракна]

„Излекуване… Зеленото сияние… Нарките!“

Ръцете на Мат трескаво се насочиха към най-горните копчета на униформеното му яке и ги заоткопчаваха.

Предметът, който Мат носеше върху верижка на врата си, би се сторил на всеки друг човек най-обикновен талисман: нокът от Нарка-то, чудовището от ледовете, което до смъртта си закриляше народа на нарките и лековития извор. Вождът Йорл подари на Мат този издълбан нокът, след като той и Аруула му помогнаха срещу една вражеска армия.

А той беше напълнен с вода от онзи извор! Вода, която веднъж вече предпази Аруула от сигурна смърт!

Мат чевръсто отчупи запечатката от восък. Нагласи Аруула да легне по-удобно, после изля лековитата вода върху гърба й.

Стана толкова бързо, че очите му едва успяваха да следят процеса. Изглежда, водата за секунди неутрализира киселината, мехурите по кожата се скриха и ужасната рана се затвори. Скоро Мат се реши с голи ръце да мокри с водата местата, до които не беше стигнала при първоначалното изливане. И те заздравяха светкавично бързо, остана само леко зачервената кожа.

В очите на Мат се появиха сълзи, когато Аруула се раздвижи. По дяволите, още малко й оставаше! Без лековитата вода неговата спътница, жената, която обичаше, щеше да бъде загубена! Шокът от това прозрение трябваше да се отреагира…

Аруула се обърна и погледна въпросително Мат. Може би вместо него е очаквала да види Вудан. Или Крахак, птицата на смъртта. Или някой друг от многобройните й богове.

Е, засега щеше да се задоволи с компанията на командир Матю Дракс…

След като Мат й обясни какво се е случило, напуснаха подемника и стъпиха на пода на стабилната платформа. Тук имаше доста колички, готови да откарат зеленилото, което пристигаше отдолу. Господарят на Етера никога вече нямаше да има грижата за извозването му.

Мат и Аруула напуснаха помещението през някаква врата.

В същия миг се дръпнаха уплашено. Зад стената, непосредствено до вратата, имаше страж!

Мина малко време, докато разберат, че влечугото стои напълно неподвижно и гледа втренчено в празното пространство.

Мат и Аруула размениха слисани погледи, после се осмелиха предпазливо да се приближат до съществото. Още беше живо, но в черните му очи липсваше какъвто и да било блясък. Със смъртта на Учителя му, изглежда, и неговата воля за живот бе угаснала. Въпреки това Мат и Аруула бяха нащрек, когато се промъкнаха покрай него.

През тежка желязна врата, която беше полуотворена, излязоха навън. След часове за пръв път дишаха отново свеж въздух.

Напуснаха стадиона, застанаха на хълма, около който се простираше Мюнхен. Но картината, която видяха, беше съкрушителна.

Развалини, докъдето стигаше погледът.

Гледаха надолу към град, разрушен преди стотици години, чиито къщи не представляваха нищо повече от готови да се сгромолясат руини. Пукнатини разсичаха асфалта на разкошните улици. Цели редици къщи лежаха в пепел и развалини.

Това значи било лицето на Етера — а не илюзията, която са искали да им внушат. В действителност Мюнхен беше град развалина като всички останали, които Мат и Аруула бяха посетили. Голямата катастрофа не бе пощадила и него.

Тъмен пушек се издигаше от някои разрушени къщи. Бяха обгърнати от буйни пламъци. По улиците цареше хаос. Вярващите тичаха с крясъци наоколо, слисани и дезориентирани. Някои от тях, изглежда, бяха загубили разсъдъка си, когато телепатичната омая пред очите им се бе превърнала в кошмар.

Навсякъде лежаха мъртви влечуги, избити от разярената тълпа. В момента, когато Учителят им умря, тварите вече не бяха в състояние да поддържат илюзията. Истинският им вид излезе наяве — и беснеещата сган им поиска сметка за загубата на своя рай.

Така мечтата за щастие и мир, за рая в Етера намери своя страшен завършек. Илюзията изчезна, отново се възцари жестоката реалност. Но хората щяха да живеят…

— Това място не е Етера — каза тихо Аруула и Мат видя как от крайчеца на очите й се появи една сълза и потече по бузата й. — Но ще продължа да я търся и занапред. И един ден ще открия родината на Адакс.

— Пожелавам ти го — увери я Мат и прегърна спътницата си, за да й вдъхне поне малко утеха.

Известно време стояха така. После се спуснаха по хълма и минаха по разрушените улици на града към голямата порта, през която бяха дошли. Недалеч оттам имаше полуразрушена кула, пред която лежаха няколко мъртви влечуги — очевидно са били оставени на пост, за да охраняват конфискуваните оръжия. Тук Мат и Аруула намериха нещата, които им бяха отнети при пристигането. Взеха своето имущество и се приготвиха да продължат пътя си.

Целта им беше ясна.

Градът, който преди много време е носел името Берлин. Но след тукашните ужасии Матю Дракс боязливо се питаше какви ли страхотии ги очакват там…

10.

Йо Цибел

Богове и варвари

Горе, във вътрешността на командната централа се чуваше пукането на тефлоновите вериги, сякаш отвън върху корпуса на универсалната бойна машина се затваряше някакъв безкраен, гигантски цип. Понякога клони шибаха веригите на дългото превозно средство. От време на време отдолу в корпуса се бухваше с грохот някое съборено дърво.

Всеки път шумът караше командир Ив Карлайл да се сепва. Приглушеният кънтеж й напомняше за нападението на северните мъже преди три дни. Ударите на техните секири звучаха по подобен начин. Членовете на екипажа все още не можеха да се съвземат от преживения ужас, макар че примитивните метални секири не можеха да пробият външната стена на машината. Беше направена от молекулярно уплътнена титаново-карбонатна сплав.

Инженерите на Комуната не бяха преувеличили много с обещанията си. Двата прототипа на новото експедиционно превозно средство доказаха отличните си качества след многото стотици изминати километри. Във въздуха, във водата и на сушата. Нападението на северните мъже не остави повече от няколко драскотини по външната обшивка.

Но Ив Карлайл беше принудена да си спомни какво казаха инженерите за наблюдателните куполи: Нарекоха ги ахилесова пета на УБМ. Ала и те не можеха да се разрушат с примитивни оръжия.

Тя се заслуша в далечното жужене на нуклеарния генератор. Успокоителен шум. Обещаваше надеждност. Превъзходство над застрашителната пустош отвън. И над враждебните варвари, които бяха по петите на експедицията. Командир Ив Карлайл обичаше това жужене.

Тя стоеше зад пилотската седалка. Пръстите на капитан Спенсър Дюлит танцуваха по малката клавиатура на центрлната командна система. Отляво и отдясно на машината прелитаха яки букови и дъбови стволове. Капитанът водеше уверено машината през девствената гора. От време на време някой нисък клон застъргваше по наблюдателния купол.

Карлайл оглеждаше гората отстрани през прозрачния отвътре и с втъкани фини проводници купол. На разстояние около двеста метра от тях си проправяше път през гъсталака втората бойна машина — дълга двайсет, широка по-малко от три и висока два и половина метра. Тъмнозеленото, четирисекторно возило изглеждаше като възкъса гигантска змия. И по подобен начин лъкатушеше между стволовете на дърветата гиганти. Наситеночерни куполи се подаваха от изострения нос на машината. Наблюдателните куполи бяха непрозрачни отвън.

Почти незабележими телескопични ламели свързваха едно с друго четирите звена на машината. Всяко звено разполагаше с локална лазерно-сензорна навигация. Проста, но ненадмината за терен с лоша видимост техника. Вероятността за сблъсък беше по-малка от 0,1 процента.

— Гората оредява. — каза капитан Дюлит.

Карлайл повдигна тясната си, лишена от коса глава и заразглежда панорамния дисплей над челната извивка на наблюдателния купол. Дисплеят показваше в общи линии същата картина както и погледът през купола: дървета, храсти, високи треви. С една разлика: Навигационният компютър представяше на екрана един почти лишен от дървета терен, няколко хълма, а на заден план някакъв странно издигащ се обект.

Командир Ив Карлайл се обърна към навигатора зад нея. Потънал дълбоко в подобната на мидена черупка седалка, той наблюдаваше монитора на тясната командна конзола.

— Какво е това? — попита го.

Малките, тънки пръсти на навигатора заиграха по клавиатурата. Картината стана по-отчетлива, структурата на странното нещо се освободи от дебелия растителен пласт и стана по-ясна — виждаха се подсилващи греди, системи от лостове, подобен на сандък корпус.

— Нещо от метал — каза навигаторът. — Намира се почти на срещуположния край на гората.

— Останки от роторен багер — чу се отново високият глас на капитана.

Навигаторът показа на куполния дисплей стара географска карта. Карлайл я разгледа и кимна.

— Може да се окаже и така. Някога южно от Лайпциг са чоплели от земята енергоносители.

— Кафяви въглища — потвърди капитан Спенсър Дюлит.

— Дайте ми точен профил на местността и включете инфрачервения търсач — заповяда командирът.

Стигнаха до окрайнините на гората. На панорамния дисплей се показа обрасла с гъст храсталак терасовидна структура. На около триста метра от края на гората се спускаше на равни тераси.

— Следи от открит рудник — каза Карлайл и се приближи до дисплея. На горния край на склона на терасата се движеха малки безплътни сенки. — Топлинно излъчване от органични тела! — извика Карлайл.

— Хора. — Високият глас на Спенсър Дюлит изведнъж прозвуча странно дрезгаво. — Северните мъже?

Последните дървета от гората профучаваха покрай купола. Откри се килимът от храсталаци на една обширна равнина. Между тях — единични брези.

— По дяволите! — изфуча Ив Карлайл. — Искат да ни отрежат пътя! Откъде знаят курса ни?!

— Да обърнем ли? — попита навигаторът.

— Ако знаят, че на това място ще излезем от гората, тогава и зад нас има техни хора — подхвърли Дюлит. Обърна се и погледна въпросително командира.

— Да се приготвим за реещ полет! — Карлайл взе бордния микрофон. — Командирът до командния пункт.

— Командният пункт слуша.

— Събудете и другите двама и изкарайте оръдейната кула. Трябва да очакваме съприкосновение с врага.

— Разбрано!

— Приберете веригите, създайте магнитно поле, разгънете крилата за планиране — каза капитан Спенсър Дюлит.

— Курс?

— Насочете се към реката на запад! — Карлайл се свърза по радиото с втората машина. — Командирът до Арк 2, обади се!

— Арк 2 слуша. Арк 1, обади се.

— Подозрителни източници на топлина на двеста и трийсет метра от нас! Вероятно северните мъже. Пълна бойна готовност веднага щом напуснете гората!

— Разбрано!

— Оръдейната система готова! — докладваха от командния пункт.

— Разбрано — каза командирът. — Ще открием огън само ако бъдем нападнати.

— Моето уважение към хуманизма ви, командир Карлайл. — Дюлит повдигна неодобрително вежди. — Но тези варвари все още не са доказали, че заслужават чак толкова да се съобразяваме с тях.

— Не трябва да пропускаме нищо, което гарантира успеха на експедицията — съгласи се с него навигаторът. — Недалеч оттук една малка комуна очаква нашата помощ.

— Аз съм командирът! — тясното женско лице на Карлайл прие суров вид. — И казвам: Ще отвърнем на огъня само ако бъдем нападнати.

През машината премина лек тласък. Возилото леко се издигна. Покритият с храсти ландшафт остана под тях. Вече се виждаха върховете на първите дървета. В широк ляв вираж Дюлит насочи машината на запад. Карлайл видя зеления връх на Арк 2 да изскача от гората. Веригите разораваха храсти и ниски дървета. От звеното зад заострената носова част се подаваше плоска кула. Десетина телескопични тръби, не по-дълги от метър и по-тънки от човешки пръст, стърчаха от повърхността й.

— Арк 1 до Арк 2, обади се! — Гласът на капитана във втората машина звучеше напрегнато.

— Слушам! — Карлайл наостри слух.

— Метални обекти, разположени на почти шестстотин метра по цялата окрайнина на гората!

— Тръгвайте! — извика Карлайл. С присвити очи проследи панорамния дисплей. — Лазер! Проучете! Увеличете! — Извика високо заповедите си към навигатора. И тогава видя обектите бяха скрити на съвсем еднакво разстояние един от друг. Оръдията на северните мъже!

— О, Боже! — изръмжа внезапно Дюлит. Посочи надолу. Ив Карлайл притисна ръце към купола и впери поглед към храсталаците. Командното звено на Арк 2 беше изчезнало в някаква вдлъбнатина. Звеното с оръдейната система висеше косо над ямата. Наблюдателната кула се беше забила в отвесната стена на земната пукнатина. — Капан…! — Капитанът се обърна към Карлайл. — Попаднахме в капан!

— Гледайте си уредите, капитане! — призова го Карлайл към ред.

Почти в същия миг прозвучаха три-четири детонации в окрайнините на гората. Гюллета паднаха в храстите на около сто метра от авариралата бойна машина. Обстрелваха я от две страни.

— Арк 2 до Арк 1! Вече не можем да изкараме веригите навън!

— Магнитното поле?! — гласът на Карлайл потрепера.

— Нестабилно! А въздушните възглавници могат да се активират само при двете задни звена! Това е прекалено малко, за да може машината да…!

— Опитайте със спирачните дюзи на носа! — В храсталаците отново паднаха снаряди. Този път шест експлозии и само на четирийсет до шейсет метра от Арк 2. — Елиминирайте обектите в окрайнината на гората! — изкрещя командирът по бордната радиостанция.

Капитанът насочи машината към храсталаците, за да подобри позицията за стрелба.

— Огън!

Окрайнината на гората сякаш изведнъж експлодира на шест-седем места. Между дърветата се издуха огнени кълба, над върховете им се издигнаха гъби от дим. Огнените кълба се пръснаха. На местата, където лазерът беше улучил, гората беше обхваната от огнени пламъци.

Карлайл наблюдаваше със затаен дъх втората машина, фонтан от земя, огън и дим изригна от ямата. Заклинилите се едно в друго звена на машината се изправиха и отново се стовариха в храстите. Пилотът се опитваше с помощта на спирачните дюзи да я измъкне от земната пукнатина.

— Погледнете това, командире! — простена капитанът.

Ръцете на Карлайл се впиха в облегалката на пилота. Надвесена над рамото му, се взираше през наблюдателния купол. В плътно ешелонираните линии на нападателите през храсталаците тичаха облечени в кафяво фигури. Носеха секири, копия и мечове. Катереха се все по-нагоре по ръба на наклонената част от терасата. Някои теглеха след себе си оръдия.

— Арк 2 до Арк 1! Няма да успеем! — Гласът от високоговорителя премина във фалцет.

— Командирът до Арк 2! Активирайте системата за самоунищожение и слезте през задното звено!

Всред редиците на нападателите се издуха три огнени кълба. Екипажът на командния пункт беше улучил две от примитивните оръдия. На три места в храсталаците избухнаха пламъци. И още веднъж, сякаш от нищото, се появи огнено кълбо. Ала нападателите бяха прекалено много.

— Арк 2 до командира! Оставете ни! Успехът на експедицията е по-важен от нашия живот! Ще се самоунищожим заедно с машината!

— Казах: Системата за самоунищожение да се активира и да слезете! Ще ви вземем! — Ив Карлайл стисна дясното рамо на Дюлит и се наведе към него. — Приземете се близо до храсталака! — После се наведе над бордния микрофон: — Активирайте шлюзовете, сложете си защитните костюми, вземете със себе си лазерните пистолети!

— Опасно е, командире… — прошепна навигаторът.

— Че какво ли не е опасно? — гласът на командир Ив Карлайл изведнъж прозвуча сурово и саркастично. Дъвкателните мускули върху тясното й, бледо лице се издуха. — Нагласете автоматиката за самоунищожение на УБМ на четирийсет минути. Дори и отломка не бива да попадне в ръцете на варварите. И изпратете до Комуната сигнал за помощ…

Навигаторът преглътна. Карлайл извади предпазния си костюм от стенния шкаф.

— Побързайте де! — обърна се с рязък тон към Дюлит. Свалете машината!

УБМ се заизвива на малки кръгове надолу към земния ров. От кърмата на авариралата машина изпълзяха първите двама от шестчленния екипаж. Носеха сребристосиви защитни костюми. Две гюллета удариха непосредствено едно след друго в рова. Затъналата машина подскочи и се смъкна още по-дълбоко, фронтът на нападателите не беше на повече от сто метра.

Ив Карлайл извади лазерното си оръжие от кутията и освободи предпазителя.

— Ще се видим отново! — каза набързо, преди да затвори шлема си. И добави мислено: „Тук или на оня свят…“

Беше четиринайсетият ден, откакто напуснаха фалшивата Етера, призрачния, управляван от влечуги Мюнхен.

Гъста гора обграждаше бреговете на реката. На десния бряг се подаваше плачеща върба. Отпред, а най-вече зад нея мястото беше буйно обрасло с тръстика, която стигаше чак до водата.

— Тази река трябва да минава наблизо през някакъв град — каза Мат. — Може би след по-малко от два часа. — Беше свалил горната част от пилотския си костюм. Беше горещо. Влажната му кожа блестеше. Гребането е работа, свързана с доста много потене.

— Какъв град? — Между черните вежди на Аруула се появи скептична бръчка. Нямаше добри спомени от градовете руини. А след като загуби вярата си и в легендарната Етера, недоверието й се увеличи двойно.

— Не знам дали още съществува. — Мат седеше от дясната страна на сала. — По-рано се казваше Лайпциг. Реката минава непосредствено през него. — С равномерен ритъм потапяха импровизираните гребла във водата. Използваха обелени парчета кора. Бяха увили ръкохватките с парцали, за да не си протрият до кръв ръцете от грубото дърво.

И Аруула се загръщаше в кожата само нощем. Откакто дневната температура се повиши още повече, не носеше върху себе си нищо друго освен кожената препаска. Мат се наслаждаваше на играта на мускулите й под бронзовата кожа. Красивите й гърди се поклащаха при всяко загребване с „веслата“.

— По-добре не в града — каза тя. — Където много руини, много и опасности. — Междувременно Аруула разбираше почти всяка дума, която той кажеше. Понятията, които не й бяха известни, Мат често успяваше да обясни с думи от езика на странстващите народи, който научи от нея.

Най-често говореха на английски, който звучеше в устата й все още малко грапаво. Но тя го говореше по-добре, отколкото Мат наречието на странстващите народи.

Аруула изтегли греблото си от водата и посочи десния бряг. Погледът на Мат проследи протегнатата й ръка. На брега, под зеленото було на огромната плачеща върба различи широко разклонените рога и тъмнокафявата козина на един бик вакуда. Зад него беше малкото му стадо. Дивите говеда се бяха струпали на брега на реката. Имаше и две телета.

Мат кимна и посочи с глава тръстиката зад върбата. Минаха покрай вакудата и загребаха към тръстиката. Животните почти не им обърнаха внимание.

Кажи-речи от седмица не бяха яли месо. Десет дни вървяха от Мюнхен на север. През гъсти девствени гори, които, за щастие, не се простираха върху твърде високи планински вериги.

Все по някой отовай, както странстващите народи наричаха обраслите отдавна с гора трасета на аутобаните.

Според Мат ставаше въпрос за останките от аутобан A2. Според картата му някога е минавал в посока север-юг от някогашния Мюнхен до някогашния Берлин, почти през цялата някогашна Германия. А Берлин беше неговата цел, някогашната негова военновъздушна база.

„Някогашна.“ — Всичко беше някогашно. След почти половин година, прекарана в този кошмарен свят, Мат не можеше да мисли другояче за стария си живот, освен като за някогашен, към който нямаше път за връщане.

На десетия ден от странстването им изгубиха отовайя. Издатини на терена, мочурища, кратери — трасето просто беше изчезнало.

Мат реши да повървят малко на изток. Според неговата карта там минаваше река на име Вайсе Елстер. Течеше на север. Никога преди не беше чувал това име.

И наистина стигнаха до реката. Примъкнаха паднали дървета и направиха сал. До този момент Мат беше чел за салове само в приключенските романи, но Аруула се оказа много сръчна. Не правеше за пръв път сал. За целта им беше достатъчен само един ден.

Мат не знаеше дали на тази „нова“ Земя някогашните корита на реките все още съществуват във вида, както са показани на картата. Според плана му по Вайсе Елстер трябваше да стигнат до река Заале и след това до Елба. Може би все още съществуваха останки от канала „Заале-Хафел“. Тогава пътят до Берлин нямаше да е дълъг като цяло околосветско пътешествие. Или пък отново щяха да намерят старото трасе на A2, което пресичаше Елба и водеше към Берлин.

— Тук — прошепна Аруула. Посочи едно място, на което тръстиката оредяваше и даваше обзор към равната част от брега. Варварката постави греблото си в средата на сала, до кожения вързоп, кожения чувал и аварийния контейнер на Мат. Безшумно се плъзна във водата и изтегли сала на брега. Мат намести на раменете си ремъците на спасителния контейнер и взе лъка, който Аруула беше направила докато пътуваха. Научи го да ловува с него. Мат беше възприемчив ученик.

Аруула закопча кожената ножница с меча на гърба си и грабна четири стрели. Трябваше да стигнат. Рамо до рамо запълзяха през тръстиката и се запромъкваха към пиещите вода вакуда…

Някаква детонация разкъса тишината на речния ландшафт. Мутиралите говеда се стреснаха и побягнаха в галоп към гората. Мат скочи и се ослуша. Още една детонация. И още една. Чуваше се като шум от…

„Оръдия! Това са оръдия! Тук има хора с оръдия…!“

Аруула погледна към замъгленото небе.

— Не е буря — обясни й Мат. — Ела! — Той побягна към гората. Клонки го шибаха по лицето, когато прескачаше съборени от бурята дървета и дънери. Трясъкът на оръдията го наелектризира.

Отново грохот на оръдия. Не звучеше като модерна артилерия — нямаше бучене, нямаше свистене на снарядите. Чуваше се приглушено и сухо. Разривите следваха набързо след изстрела.

И тогава — няколко детонации в бърза последователност, които звучаха съвсем другояче: по-силно, по-рязко, като пръсваща се скала.

На двеста метра пред тях гората проредяваше. Мат се обърна към Аруула. Беше на няколко крачки зад него. Отново избухнаха снаряди някъде отвъд зелената стена на гъсталака и короните на дърветата. Мат със задъхване бягаше към края на гората и неочаквано излезе от ниските дървета на окрайнината.

Онова, което видя, го накара за момент да се усъмни в разума си.

На около четиристотин-петстотин метра от него, към покритата с храсталаци земя се снижаваше на широки спирали дълъг, извит като дъга летателен апарат. Беше матовозелен и напомняше на Мат за локомотив на свръхскоростен влак. Само дето тази машина имаше твърде къси носещи повърхнини и от долната му страна вместо колела се подаваха косо направляващи релси. Изглежда, се състоеше от няколко свързани една с друга части. Мат различи пластинчати преходи между отделните части. Навярно те му позволяваха да се извива. Подобна на бодил кула стърчеше от звеното зад командния сектор.

На около петдесет крачки по-нататък от храсталаците се издигаше купола на втори летателен апарат. Изглежда, беше паднал. Крилата на кацащата машина изчезнаха в корпуса, върху косо раздалечените контрарелси се показаха колела с вериги, по две двойки на всеки сектор. Странната машина се разтегна и се спусна между храстите.

От островърхата кула блеснаха светкавици. Някакви фигури се понесоха на разгънат фронт към мястото на приземяването. Изведнъж между тях се изду огнено кълбо и се пръсна с оглушителен трясък. От храстите лумнаха пламъци. Веригата на нападателите оредя.

Мат се приведе между храстите и даде знак на Аруула да направи същото. Смъкна контейнера от гърба си, отвори го и извади бинокъла. Огледа се. На сто крачки по-нататък стърчеше някакво обрасло с гъсталак образувание. Огромна, голяма колкото къща грамада, от която косо се издигаха многобройни железни греди и подобен на мачта стълб.

Той се затича приведен и по дебелите колкото човешка ръка клонки се покатери на образуванието. Беше стоманено! Между листата имаше огромни дупки от ръжда. Видя почернели греди и разкъсани телени въжета. Вероятно бяха останките на роторен багер, който ръждясваше под растителната покривка.

Мат стигна до покрива на съборетината. От другата страна равните, обрасли с храсталаци тераси след почти петдесет метра надолу преминаваха в кратер. Каменовъглена мина…

„Някогашна каменовъглена мина“ — коригира се Мат. Вдигна бинокъла и го фиксира върху бойното поле. Между храсталаците около двете бойни машини откри около двайсетина нападатели. Носеха панталони и жилетки с къси ръкави в землист цвят. Повечето бяха с руси коси и с бради. Със секири и мечове блъскаха по корпуса на авариралата машина, от която Мат виждаше само една част.

Сега от корпуса се измъкнаха човешки фигури в сребристосиви защитни костюми. Мат ги приближи с бинокъла си. И разбра, че главите им са скрити зад изцяло черни, сферични шлемове. Три от фигурите вдигнаха дълги, тръбообразни оръжия. Ослепителни лъчи се забиха в храстите и улучиха двама от нападателите, които се сгърчиха и с потрепване рухнаха като покосени.

„О, небеса, какви ли са тези хора? — мина през ума на Матю Дракс. — Лазерна техника ли използват? Изобщо хора ли са…?“

Беше като хипнотизиран. С пределно будни сетива поглъщаше недействителната сцена, която се разиграваше в окрайнината на гората.

От едната страна на кацналата машина се отвори люк. Изскочиха една след друга шест фигури. Също облечени в сребристосиви костюми. Мат предположи, че черните шлемове са покрити със специален слой, който не отразява светлината. Вероятно отвътре са прозрачни.

Шестте фигури побързаха да се притекат на помощ на своите хора и откриха огън по мъжете със землистото облекло. Смъртоносен блясък премина през редиците на атакуващите нападатели. Почти половината от тях се строполиха, пронизани от лъчите. Останалите обаче скочиха и се нахвърлиха яростно върху фигурите със защитните костюми. Мат видя, че някои нападатели бяха с черни ивици на гърба и на гърдите. Направи му впечатление един необикновено едър мъж, защото над главата си размахваше нещо като ледокоп и защото огненочервените му коси бяха завързани на „конска опашка“. До него се биеше някаква стройна фигура в сиви кожи, която въртеше с двете си ръце дълъг меч.

Страхотната касапница продължаваше. Със секири, копия и мечове землистите нанасяха удари на екипажите, които въпреки модерните си оръжия не можеха да устоят на бруталното превъзходство на противниците си.

— О, Господи… — простена Мат. — Моля те, не… — Видя как черните шлемове се пръскаха, как остриетата проникваха в гърдите, видя как фигурите в защитните костюми една след друга падаха на земята.

Тогава всичко свърши. Мат поклати смаяно глава. Потните му ръце се свиха в спазъм около бинокъла.

Мъжете в кафяво обикаляха бойното поле и се взираха в земята, сякаш търсеха гъби. Някои се навеждаха и се изправяха заедно с лъчевите оръжия. И с други предмети, които Мат не можеше да идентифицира. И тогава дъхът му секна — двама от нападателите вдигнаха грубо една сребристосива фигура от земята. Един член на екипажа беше оцелял!

Едрият мъж с червените коси посочи окрайнините на гората и изрева някакви заповеди. Мат различи жълта и черна ивица върху гърдите на кафявата му жилетка. Един вид офицерски отличителен знак, прецени Мат. По-дребната фигура с дългия меч не се отделяше от него.

Завързаха на гърба ръцете на оцелелия. Червенокосият лично се зае с пленения и го поведе с хората си към гората.

Изпрати по шест души от своите да претърсят подобните на гъсеници летателни апарати. През люковете мъжете проникнаха в кацналата машина. Другата група изчезна в храсталака около авариралата машина.

Мат не можеше да откъсне очи от бинокъла. Погледът му беше прикован в стройната фигура в защитния костюм, докато тя и воините се скриха в гората.

„Какво ли е това същество? Имат летателни апарати, владеят лазерната техника…“

Мат се оттегли обратно в храстите и побърза да отиде при Аруула. Разказа й какво е видял.

— Защо не смятат летящите хора за богове? — беше първият й въпрос.

Въпрос, който обърка Мат. Той никога не би го поставил. Но беше интересен. Защото облечените в кафяви дрехи воини едва ли биха нападнали „богове“.

— Не знам — каза той. — Знам само, че непременно трябва да разговарям с пленника им.

Аруула го улови за ръката и енергично поклати глава.

— Трябва да го направя, Аруула. Искам да разбера що за хора са това. И дали изобщо са човешки същества.

Предпазливо се запромъкваха през храстите към двете странни машини. Хората в землистите дрехи явно все още го претърсваха. Покрай машините минаха около сто и двайсетина воини и се насочиха към гората. На малки групи теглеха след себе си десет оръдия, които напомняха на Мат за старите гаубици. Не беше за вярване, че тази войска с оръжейна техника от късното средновековие успя да унищожи два летателни апарата със свръхмодерни оръжия.

Изведнъж Мат видя между храстите да се показва нещо черно. То веднага изчезна отново, но незабавно се появи пак в зрителното му поле и този път Мат различи едно черно кълбо: шлем на съществата с непознатите защитни костюми! Мат забеляза, че лицевата му част беше счупена, фигурата залиташе насам-натам. После отново потъна всред храстите.

— Има и втори оцелял — прошепна Мат. — Наблюдаваше гъстия шубрак. Вече нищо не се помръдваше. — Може би е ранен. — Прецени разстоянието. Най-малко двеста метра от прикритието им. Точно толкова, колкото и от мястото на сражението.

— Трябва да отида при него… — Мат измъкна от униформения си панталон армейския пистолет и извади пълнителя. Имаше още седем патрона. А това беше последният пълнител! — Чакай ме в края на гората — прошепна на Аруула. Освободи предпазителя на оръжието и изчезна между храстите.

Непрекъснато спираше и се ослушваше. По едно време дочу тихо хъркане. Не звучеше добре, никак даже. Насочи се към измъченото дишане — и накрая зърна сребристосивото тяло да лежи между храстите.

Почти едновременно откъм машините проехтяха силни викове. Мат се стресна. Облечените в землисти дрехи хора побягнаха в панически ужас към гората. Дори изоставиха едно оръдие. Какво, по дяволите, означаваше това?

Изпълнен с мрачно предчувствие, Мат се обърна. Сякаш ледена висулка се плъзна по гърба му: От кратера на някогашния открит рудник се носеше гигантска сянка. Мат разпозна чернокафявите люспести пера и жълтия, извит клюн — беше едно елуу…!

Петимата мъже стояха до прозореца и от над стометровата височина гледаха на юг. Там над гората се стелеха тъмносиви облаци от барутен дим и се издигаха светли гъби от пушек. Бойното поле беше отдалечено най-малко на двеста хвърлея копие. Гората кажи-речи не се отличаваше от почти безлесната равнина, в чиято окрайнина се издигаше пушекът.

— Кого са нападнали северните мъже? — Човекът, който постави въпроса, беше едър и широкоплещест. Имаше къса, руса коса, която се спускаше на непокорни къдрици върху очебийно изпъкналото му чело. Тесните му, сиви очи бяха потънали дълбоко под гъстите вежди. На енергичното му лице изпъкваше острият нос. Тънките устни и упорито издадената напред брадичка говореха за волевия човек у него, но и за избухливия му характер. Носеше широка, червена риза от тънко ленено платно, която висеше над панталона му от грубо обработена черна дивечова кожа.

— Не знаем, Лодар — каза Хеенрих, майсторът на мечове. Стоеше до него. Исполинската му, почти дебела фигура надвишаваше с половин глава тази на краля. Ризата и панталонът му бяха сиви, а кожена броня обгръщаше мощния му гръден кош. На плешивата му глава имаше завързан с тесни ремъчета под двойната брадичка кожен шлем. — Знаем само кой ще бъде следващият, когото ще нападнат. — Опря се на дългия си меч и въздъхна. — Нас.

Кралят се обърна към тримата мъже, които стояха зад него и зад неговия майстор на мечове.

— Какво мислиш ти, Мауриц? — попита той средния от тях, мършав стар мъж с будни очи и меки черти на лицето. — С кого се сражават там онези ненаситни кучета?

Мауриц, Говорещият с боговете на малкото градско кралство и най-приближеният съветник на младия крал наведе малкия си, изострен череп.

— Видя ли огнените куполи, Лодар?

Носеше дрехи от дивечова кожа. А отгоре им — черна наметка, която стигаше до голите му прасци. Мазната му сива коса блестеше. Беше я завързал на врата си на кок. Официалното му име гласеше Мауриц фон Лаабзиш XII. Поколения наред шаманите на града бяха от неговото семейство.

— Цъфват сякаш от Нищото и тогава… — Мауриц щракна с пръсти. — …огън и дим. Какво мислиш, Лодар, кой би могъл да направи такова нещо?

Между веждите на Лодар се показа ядна бръчка.

— Защо, в името на Оргуудоо, винаги отговаряш на въпросите с въпроси?

— За да размишляваш — ухили се Мауриц. — И така, какво мислиш?

— Сражават се срещу богове — изтърси пъргавият младеж до него. С изключение на препаската, почернялото му от слънцето и силно окосмено тяло беше голо. Черепът и лицето бяха изцяло обрасли в черни, къдрави коси. Спускаха се на вълни до лопатките на мускулестия гръб.

— Глупости — каза с гръмлив глас кралят. Промъкна се между тримата мъже зад него. С енергични крачки премина през голямото помещение. Покрай тежките столове, пейки, скринове и някаква дълга маса отиде до срещуположния прозорец. — Каква безсмислица!

— Яз казва на вас: те бори се с богове! — полуголият жестикулираше с ръце. — Ние надалеч обикаляли, много видял и чул!

Мъжът се наричаше Пиероо. Беше вожд на странстващо племе. Кралят и Говорещият с боговете осигуриха на почти шейсетчленната орда закрила от преследванията на северните мъже.

— И какво сте чули? — Мауриц се усмихна под мустак.

— Бог’ве дошли от Западно море. — Вождът на ордата говореше с мекия, мелодичен акцент на народите западно от Великата река. Гълташе крайните гласни. Понякога скърпваше някаква ужасно неразбираема фраза. Но при все това владееше езика на жителите на града достатъчно добре, за да може човек да се разбере с него и с хората му. — Има зелен железен змии, може лети, плува и пълзи, желязна змия…

— Само кухи глави вярват на такива приказки! — скастри го кралят.

— Може би все пак Пиероо е донякъде прав — възрази Мауриц, Говорещият с боговете. — Разказа ми как наричат себе си северните мъже — дизуушлахтер.

— Богоборци — преведе Мауриц.

— Фактически вярваш, че тези алчни кучета са се сражавали с боговете на Вудан?! — кипна кралят.

— Не съм казал това. — Говорещият с боговете вдигна пръст.

— Може би северните мъже са нападнали някого, когото смятат за божествен — каза замислено Хеенрих.

— …или когото други смятат за божествен. Много добре, майсторе на мечове! Мауриц потупа Хеенрих по масивното му рамо. — Скоро ще те нарека майстор на логиката!

Гигантът се изчерви, месестото му лице се разтегли в горда усмивка.

Младият крал направи кисела физиономия. Обърна се и бавно се върна до южния прозорец.

— Както и да е… — Загледа се вторачено над горите. Сега димът се стелеше на дълги облаци над малката равнина. — …ако са спечелили битката, северните мъже ще ни нападнат.

Погледна надолу към двойния защитен вал, който опасваше града. Външният вал се състоеше от натрупани камъни, откъртени от безбройните руини около града. По билото на вала се катереха войници. Оттук изглеждаха като мравки. Гражданите построиха високата колкото къща вътрешна палисада от дървени трупи. Лодар виждаше стражите при входа й.

Между палисадата и обраслите с гора руини се простираше обширна полоса без дървета, широка около три-четири хвърлея копие. Поколения наред жителите на града бяха разчиствали тази ивица от развалините. При това положение тараци, диви животни и нападатели можеха да се промъкнат най-много на три хвърлея копие до палисадата.

Широката ивица се обработваше грижливо. Там селяните от града отглеждаха тофани и вайц[31]. След прибирането на реколтата през есента нивите служеха като места за провеждане на състезания. Лодар видя с духовните си очи войнствените северни мъже да идват от гората със страховитите си оръжия, да минават през нивите и да се катерят по палисадата.

— Да ги вземе Оргуудоо — просъска той. — Носят ни война и смърт от северната си родина.

— Да — изръмжа майсторът на мечове. — Ще ни нападнат. Потопиха всичките ни лодки.

Кралят изрече някакво проклятие. Обърна се и напряко през подобното на зала помещение отиде бързо до западния прозорец. Другите го последваха. От западната страна на сградата кула можеше да се обгърне с поглед целият град.

Коли се движеха по улици и улички. На пазара гъмжеше от народ. На по-малко от дванайсет хвърлея копие от Кулата зъб минаваше западният сектор на двойния защитен вал. На около трийсет-четирийсет хвърлея копие зад него се виждаше широката лента на речното корито. Нито една от малките, пъргави платноходки вече не беше на котва в пристанището. Затова пък имаше шест големи кораба с широки колела отстрани. Дълги тръби стърчаха от средната част на горната палуба.

— Как, в името на Оргуудоо, тези кораби се движат без платна? — изсъска кралят.

— Виждаш ли колелата отстрани? — попита Мауриц. Въртят се, когато корабите се движат.

— Дали под палубата има роби, които ги задвижват?

Говорещият с боговете повдигна рамене.

— Знаем само, че от тръбите излиза пушек, когато се въртят. И от корпусите им се чува странно хлопане.

— Колко са воините?

— Най-малко триста — каза майсторът на мечове. — Вероятно са повече. Карат със себе си железни тръби между колела, от които могат да изстрелват големи гюллета. Гюллета, които падат като светкавици и запалват огън.

— Подготвили ли сте всичко за едно нападение?

— Изпратил съм на палисадата всички годни да носят оръжие мъже — каза Хеенрих. — Двеста и петдесет души. А оръжейната ковачница работи на високи обороти.

— Всички селяни са отсам палисадата. — За пръв път взе думата петият мъж — ниско, набито момче с квадратен череп, грубо, червеникаво лице и гъста, остра като четина кафява коса — Валдер, майсторът на палисадата. Отговаряше не само за палисадата, но и за вътрешната сигурност и за строителството в града. — Две ловни дружини са още в горите. — Валдер говореше рядко. А когато отвореше уста, казваше само отделни думи или непълни изречения. Да, буквално изплюваше думите и изреченията. Сякаш го плашеха и искаше час no-скоро да се освободи от тях.

— Запаси? — попита кралят.

— Предостатъчно — излая палисадният майстор.

— Кладенците?

— В изправност!

— А замъците за в краен случай?

— Подготвят се.

— Кои по-точно? — поиска да научи кралят.

Палисадният майстор се покашля. Хвърли умоляващ поглед към Мауриц.

— Валдер и Хеенрих предлагат следния план — каза Говорещият с боговете. — Ако стане ясно, че северните мъже ще преодолеят палисадите и ще завземат града, оцелялото население ще избяга тук в Зъба. Заедно с половината от оцелелите войници ще брани твоята кралска кула. Най-малко четирийсет воини ще се оттеглят в Избата на Ауербах. Валдер нареди оръжейната ковачница да се премести там. Подземието може лесно да се отбранява и е устойчиво на тежките гюллета-светкавици. Четвърт от оцелелите войници ще се барикадират в Старото кметство. Оттам ще предприемат нападения срещу врага. Преди всичко обаче ще отвличат военната сила на северните мъже в момента, когато евентуално се евакуира народът…

— Говориш, сякаш врагът вече е победил! — Слепоочията на Лодар се издуха от гняв. Лицето му почервеня. — Сигурно смятате тези проклети кучета за богове! — изръмжа той. — И какво ще рече това: „да се евакуира!?“

Мауриц присви глава към рамото си. По чипоносото му лице се изписа смесица от подигравка и снизхождение. Усмихна се.

— Обичам гневните ти избухвания, Лодар. Точно такъв беше и баща ти. — Лицето му рязко прие сериозен вид. — Но помисли само с какви оръжия разполагат!

— Да не би да подценявате храбростта на моите войници?! — кралят все още говореше с висок тон, но вече не ръмжеше.

— Не. — Мауриц се обърна и бавно тръгна към масата. Там имаше купи, пълни с плодове, хляб и парченца птиче месо. И гърнета, от които се надигаше пяна. Взе една чаша от масата и си наля пенлива течност с кехлибарен цвят. Хеенрих вярва, че големите гюллета биха могли да разрушат дори Зъба…

— Глупости! — изръмжа кралят.

— …затова Валдер нареди да се затрупат с отломки външните входове на моя бастион…

— Какво?! — Кралят се понесе с бързи крачки към масата. Сякаш искаше да се нахвърли върху Говорещия с боговете.

— …и сформира група строители, които да приведат в изправност стария таен ходник от моя бастион до реката. — Говорещият с боговете изобщо не обръщаше внимание на възбудения Лодар. — В краен случай през избата на Зъба ще изведеш народа си в Бастиона на Мауриц. — Погледна покрай младия крал към мрачното небе. — А оттам — до реката. Хеенрих ще изпрати шпиони до реката. Ще участват най-умните ни мъже. Трябва да разкрият как функционират корабите на северните мъже…

— Лудост! — извика Лодар. — Вие сте се побъркали! — Грабна една чаша от масата. Толкова трескаво изля пенливата течност от делвата, че тя се разля. Изпразни чашата на един дъх. И веднага я напълни отново. С нея в ръка, закрачи бързо от западния прозорец до южния и обратно, в продължение на минути. Другите го наблюдаваха мълчаливо.

Мауриц се усмихна вътрешно, когато видя, че издутите от гняв жили върху слепоочията на краля спаднаха и червенината от лицето му изчезна. Познаваше Лодар още когато беше дете. Холеричните му изблици на чувства обикновено се уталожваха също толкова бързо, както се и разразяваха над него и над околните. След това той по правило можеше да разсъждава трезво и прецизно.

— Добре — каза Лодар накрая и се обърна към доверените си хора. — Макар че е лудост, но донякъде имате право. Направете всичко, както сте го запланували. — Посочи Валдер. — Нареди да поставят бирата под дажбен режим, майсторе. Нашите войници трябва да бъдат с трезви глави, когато работата стане напечена. — Обърна се към Хеенрих. — Сформирай разузнавателен отряд, майсторе на мечове. Седмина леко въоръжени. Искам да знам точно силата на противника. И срещу кого са се били. Също така искам да узная нещо повече за чудодейните им оръжия. Ще потеглим при смрачаване.

— Ние? — Мауриц погледна учудено краля.

— Самият аз ще водя разузнавателния отряд — каза Лодар.

— Няма да го направиш! — Говорещият с боговете се изправи пред по-висшия. — Ти си крал! Не можеш да се биеш с някакви си вражески войници! — Мауриц си придаде сериозен вид. Мястото ти е в града! Тук горе в Зъба и долу всред народа! Загубим ли теб, това би било началото на края…

Лодар се обърна рязко. Изрече тихо някакво проклятие. Но по принцип осъзнаваше ясно, че Говорещият с боговете беше прав.

— Добре де — каза той, — тогава няма да ида.

Ниският Валдер протегна високо ръка.

— Аз съм доброволец!

— Идвам и аз — извика Пиероо, вождът на ордата.

Мауриц кимна.

— Разчитаме на теб, палисадни майсторе. Вземи спокойно нашия гост със себе си. И още петима опитни мъже. И ако успеете да хванете пленници, направете го…

Елууто се понесе към окрайнината на гората. Разпереността на крилете му беше най-малко тринайсет метра. Един от бягащите воини се препъна и се просна на земята. Изкрещя в смъртна уплаха. Елууто протегна нокти и така изви огромните си криле, че те се изправиха вертикално спрямо земята. Върховете на дърветата се извиха под напиращата въздушна маса. Покритата с люспи птица се стовари като каменен блок върху храстите.

Мат усети как земята под краката му потрепера. Писъците на воина се извисиха в рев на полудял човек и — после рязко секнаха.

Парализиран от ужас, Мат се спотайваше между храстите. На няколко крачки от него между ниските дървета беше тялото на ранения. Но не можеше да откъсне поглед от огромната птица. През клонките и листата видя как мутиралата гигантска кукумявка търси жертвата си. Тогава наведе глава. Когато люспестият череп на кукумявката се показа отново, в извитата й човка висяха кървави парцали. Елууто изви глава на почти сто и осемдесет градуса, за да не ги изпусне. После глътна откъснатите от плячката парчета месо.

На Мат му се обърна стомахът. Наведе глава и си пое дълбоко въздух.

Сети се отново за непознатия в сребристосивия защитен костюм. Заради него именно се осмели да се приближи толкова много до мястото на сражението! Запълзя към потрепващата фигура. Лявата половина на черния сферичен шлем беше напълно разбита. Влажни, зачервени очи го гледаха от тясното, обляно в пот лице — лице, бяло като лед, но човешко!

— Бягайте… — изхърка непознатият. — Вие… Вие трябва… да бягате… бойните машини…

За момент на Мат му се стори, че всичката сила в крайниците му изчезна. Изправиха му се косите. Мъжът говореше на абсолютно чист английски!

— Бързо… — задъхваше се непознатият. — Имате… само още… няколко минути…

Мат потрепера.

„Не губи време, учудвай се после…“

Бързо пъхна ръце под тънкото тяло и го вдигна. Чувстваше го леко като перце. Както се държи спящо дете, Мат го понесе през храстите. Приведен се стрелна към отдалечения на по-малко от сто и петдесетина метра край на гората. Постоянно се изправяше и през листата на високите едва до рамене храсти поглеждаше към елууто от другата страна. Гигантската птица все още беше заета с разкъсването и поглъщането на жертвата си.

Малко преди края на гората се дочу някакво шумолене и мощни звуци, сякаш някой блъска в стена подпорен прът на палатка. Мат се сепна — елууто отново се беше вдигнало във въздуха. Летеше непосредствено над храстите към прикритието на Мат!

— Да го вземат дяволите! — изсъска той. Изправи се, притисна ранения към гърдите си и побягна. Гигантската кукумявка несъмнено го беше открила.

Мат се надбягваше за живота си. Клони шибаха разбития шлем на непознатия в ръцете му, докосваха гърдите на Мат, удряха го в лицето. Бинокълът на врата му се беше преметнал назад и на всяка крачка го шибаше по гръбнака. С крайчеца на очите си Мат видя към него да се спуска гигантска сянка.

Нещо избръмча над главата му.

Птицата изфуча. Мат тичешком се обърна към прикритието на Аруула. Тя стоеше между храстите и опъваше лъка си. Над него отново изсвистя стрела. Птицата изкрещя пронизително. Мат видя стрелата да стърчи от черепа й. Дали Аруула я беше улучила в окото? Във всеки случай елууто се завъртя, заизвива се нагоре, надавайки жалостиви крясъци.

Мат стигна най-сетне до окрайнината на гората. Дробовете му пареха, в гърдите му сърцето лудо галопираше. Приклекна между стволовете на дъбовете и остави живия си товар на земята. Раменете на ранения се издигаха и спускаха, задъхваше се, с широко отворена уста се бореше за всяка глътка въздух.

Елууто кацна недалеч от двете загадъчни машини. Подскачаше натам-насам, удряше с крила и крещеше.

Изведнъж нещо се случи със змиеподобните машини. Матовото тъмнозелено изсветля, започна да свети. След всяка изминала секунда все повече се нажежаваше до бяло. И машините се пръснаха в някакво огнено кълбо!

Мат се хвърли на земята и закри глава между скръстените си ръце. Оглушителна детонация накара земята да потрепера. Последва мощно бучене — продължилият само секунди ураган помете дърветата и стана непоносимо горещо.

Матю отново се изправи. Храсталаците бяха в пламъци! Видя горящите контури на елууто. Животното напразно се опитваше да избяга от огъня.

— Аруула! — изкрещя Мат. Вдигна ранения отново и побягна — по-надалеч от горящите окрайнини на гората. — Аруула!

Когато стигна до реката, пред очите му причерня. Пусна непознатия в тръстиката и се домъкна до водата. Жадно пи и после потопи горната част от тялото си в реката.

След малко Аруула се показа от тръстиката. Хвърлиха се в обятията си.

— Благодаря… — каза със задъхване Мат. — Ти ми спаси живота…

Заедно занесоха непознатия на сала, отблъснаха го от брега и преминаха реката. На другия бряг скочиха в плитката вода и го изтеглиха в храстите. Мат се бореше с желанието си да се просне на тревата и да протегне крайници. Чувстваше се напълно изчерпан.

Заедно вдигнаха непознатия от сала и го положиха в тревата. Нито материалът на сферичния шлем, нито защитният костюм бяха познати на Мат. Наложи се да отвори три наредени един върху друг ципа, докато накрая успее да свали разбития шлем на ранения. Беше пълен с кръв. Зад дясното ухо на мъжа зееше дълбока рана. Също и в областта на бъбреците капеше кръв от една дупка в защитния костюм.

Непознатият отвори очи. Дишаше повърхностно.

— Благодаря… — прошепна той, — но… беше… безсмислено… Нито по тесния череп, нито по лицето на мъжа растяха косми. Гласът му беше хриплив и твърде висок.

— Кой сте вие? — попита Мат. Опря два пръста до гръкляна на непознатия. Пулсът на сънната артерия се чувстваше като трептене на струна. Мъжът отвори уста. Но успя да издаде само леко грачене. Мат наведе ухо над безцветните устни. — Кой сте? — повтори той.

— Капитан… Спенсър… Дюлит… комуна… Лондон… Замлъкна.

Мат втренчи поглед в него.

— Какво казвате? Лондон…?! — Сграбчи мъжа за раменете.

— Какво има в Лондон? — Ала непознатият вече не реагираше. Почти прозрачните клепачи се бяха спуснали над очните ябълки.

Мат беше вън от себе си от щастие. В този кошмарен свят все още имаше хора, които говореха неговия език! Хора, които не се бяха върнали в ледниковата епоха или в средновековието! „Каква ли е тази «комуна»? Съществува ли все още цивилизация в Лондон?“

Аруула опря ръка на рамото му. Погледна го сериозно и поклати глава. Мат се изправи. Умиращото тяло под него се изпъна и се помъчи да си поеме въздух. После остана неподвижно да лежи в тревата.

Погребаха го в рохкавата горска почва.

През гората северните мъже замъкнаха пленницата до някаква река. Там натовариха оръдията на салове. Набутаха Ив Карлайл в една дълга гребна лодка. Едрият мъж с конската опашка седна от лявата й страна. Отдясно на нея се настани жената.

Командир Карлайл забеляза едва в гората, че постоянният придружител на вожда не беше мъж. Дори и тъмната, гъста коса се различаваше от тази на северните мъже. А после — и кръшната походка. Когато на брега на реката се обърна към нея, Ив видя бронзовия тен на лицето и закръгленостите на гърдите й под сивото кожено елече.

Ив вече почти не чувстваше тялото си. Мислите в главата й препускаха в безкрайна въртележка. И въпреки това забеляза различността на жената. Имаше будни кафяви очи. Очите на северните мъже, напротив, доколкото успя да види, бяха воднисто сини. А в жълтеникавите им лица нямаше и следа от красота. Грубите лица бяха с неестествено деформирани устни и недоразвити носове. Някои бяха без вежди или пък зад разтворените устни се показваха прекалено големи, почернели зъби. Някои бяха изобщо без нос. На негово място върху странно плоските лица зееше дупка. При повечето от тях отстрани на черепа стърчаха нацепени чукани вместо ушни миди. Вероятно, затова повечето мъже носеха маски на лицето си, под които се виждаха само очите и устата. Когато осемте гребци хванаха греблата, командирът забеляза, че само двама от тях бяха с по пет пръста на ръцете си. Мутации, помисли си тя. Увреждания от радиоактивното лъчение.

Жената отдясно на нея нямаше уродства. Беше красива, невероятно красива. Ив Карлайл й завиждаше за косата.

Брегът се плъзгаше покрай тях — тръстики, върби, дъбове, високи треви. А от време на време и покрити с мъх устои на мостове. Тук-там от листака се подаваха руини. Цели фасади на къщи, покрити с пълзящи растения, или странни каменни подпори, покрити с мъх, имел и разкривени брези. Оголени от бетона, който някога ги е спойвал, сега се протягаха към мъгливото небе, сякаш го обвиняваха.

През гърба на Ив мина пронизваща болка. Спомни си, че жената до нея я беше ударила в кръста с плоската страна на меча. А друг нападател беше забил дръжката на секирата си в гръдната й кост. Всичко стана толкова набързо. Нападателите се нахвърлиха върху тях от всички страни. Успяха да убият трийсетина главорези. Може би и четирийсет. Но бяха твърде много. Би трябвало да го знае. Предупреждението на капитан Спенсър Дюлит все още звучеше в ушите й. Би трябвало да го знае, по дяволите…

Другите единайсет бяха мъртви. Ив Карлайл го знаеше. Сърцето й се сгърчи в спазъм, когато си помисли за размазаните, пронизани и разсечени тела на членовете на екипажите й. От гората чу експлозията. Ударната вълна предизвика по короните на дърветата шум като от силна буря. Пожела си да беше изгоряла заедно с бойната машина.

Но дори и предпазният й костюм не беше повреден. Случайност ли беше това? Тъкмо тя. Да оцелее тъкмо командирът…

Гората оредяваше. Покрай двата бряга се проточваха насипи от отломки и руини. Реката стана по-широка. Здрави стени замениха обраслия с храсталаци бряг. Гребяха към нещо като пристанищен залив. Отдясно се виждаше голям площад. Имаше халета в добро състояние. А зад тях, може би на разстояние миля и половина, Ив видя вал. Градски стени. Различи покриви, тук-там — по някоя стройна кула или горните етажи на висока сграда. А съвсем на юг откъм вала се издигаше висока сигурно четиристотин фута сграда.

Саловете опряха до шестте масивни кораба, които стояха на котва на брега срещу пристанищните съоръжения. Корабите бяха нагазили дълбоко във водата. Дължината им беше около триста-триста и трийсет фута и бяха направени от насмолено дърво. В средата им се издигаше груба надстройка без прозорци. Отляво и отдясно на нея, монтирани плътно до стената на кораба, се издигаха гребни колела. Стърчаха само до половината над водата. Ив ги наблюдаваше с възхищение. Значи тези мародерстващи хора бяха открили отново не само черния барут, но също и парната машина. Или пък никога не бяха забравяли и двете.

Лодката акостира на брега. Заведоха Ив във военния лагер на северните мъже. Черните чергила на палатките, изглежда, бяха направени от някакъв вид корабно платно. Тя изброи осемдесет палатки. Колко ли човека можеше да пренася този параход с гребни колела? Седемдесет? Осемдесет? Или повече?

Заведоха я до една палатка, която беше в средата на лагера, и я натикаха вътре. Червенокосият седеше на покрито с кожа столче и я измерваше със злобен поглед. Ив веднага разбра, че това е предводителят. Командирът.

Жената застана зад нея. Отдясно и отляво на входа се изправиха по двама мъже. Ив дочуваше много гласове отвън пред палатката.

Червеният посочи гърдите си.

— Хайрик — изръмжа той.

— Командир Ив Карлайл. — Приглушен и чужд прозвуча собственият й глас в шлема. Учудваше се, че все още не са й го отнели.

Червенокосият изрече някаква заповед по посока на входа на палатката. Ив идентифицира някакъв скандинавски диалект, без да разбира езика. В палатката влезе мъж. Носеше със себе си лазерен пистолет. Ив Карлайл позна собственото си оръжие. Червенокосият го посочи и изрева няколко фрази. Ив не го разбра.

— Как функционира? — неочаквано попита жената зад нея. Говореше завален английски. Преводачка, значи. Ив мълчеше. Мъжът на име Хайрик повтори въпроса си и жената преведе още веднъж.

Ив гледаше втренчено оръжието пред носа си. Представи си как отнема оръжието на мъжа, как на малката клавиатура в предната част на реакторната сфера задава личния си код за активиране, как насочва оръжието срещу отвратителния червенокос човек и натиска енергийния клавиш в предпазната скоба на спусъка.

Жената зад нея отиде до мъжа с оръжието. Взе го от ръката му и го постави на коленете на червенокосия. Разговаря тихо с него на езика на северните мъже, сочейки предпазната скоба, клавиатурата и енергийния клавиш. Ив не разбираше какво става. Като че ли жената даваше указания на военачалника как се използва лазерен пистолет.

Червенокосият погледна към Ив. Разкриви почти лишеното си от устни лице в нещо, което смътно напомняше някакво подобие на ухилване. Тогава стана и напусна палатката заедно с оръжието. Гърбовете на другите мъже го закриваха от погледа на Ив. Но онова, което видя, беше достатъчно, за да разбере. Към небето изсъска ослепителен лъч. Войниците изпаднаха в ликуване.

Командир Ив Карлайл впери поглед в жената с кожената униформа. Сякаш завеса падна от очите й — тя имаше дарбата на телепат! Тези проклети воини не разчитаха на нито една нейна дума! Поставяха въпросите си и тази гадина душеше навсякъде из мислите й!

Ив въздъхна дълбоко и затвори очи. Бе се научила да си отдъхва ментално за секунди. Хрумна й за морето. Вълните по време на преминаването й от Острова на Континента. Задържа сцената пред вътрешното си око. С всяко вдишване картината на бушуващите талази се прокрадваше все повече в мозъка й. Чуваше тежките стъпки на червенокосия. Чуваше ръмжащия му глас. И чуваше въпросите на жената.

— Къде твоя пещера? Откъде идва? — Ив вдишваше и издишваше и не виждаше нищо освен морето. Само мимоходом отбелязваше врънкащите въпроси и възбуденото дърдорене в палатката. — Къде твоя крепост? Откъде идва? — Напълно отпочинала, си поемаше въздух и го изпускаше и… пак потъваше в морето…

Силен удар върху шлема й я запрати на земята. Тя се подпря с ръце и погледна. Хайрик стоеше над нея и въртеше секира.

Следващият удар раздроби шлема на Ив. Тя изпищя и макар че крещеше, не мислеше за нищо друго освен за морето. Удар след удар Червеният разрушаваше шлема. Докато бялата й, плешива глава остана съвсем беззащитна.

Това беше началото на края й — Ив го знаеше. За нея нямаше никакво значение. Потъваше в морето, все по-дълбоко и по-дълбоко.

Мъжът крещеше от ярост. С нож разряза предпазния й костюм. Двама от бойците му се притекоха на помощ и смъкнаха материята от тялото на Ив. Хайрик изръмжа на тъмнокосата жена. Тя се махна от палатката. На Ив й се стори, че забеляза по лицето й някаква искра на съчувствие.

Вървяха рамо до рамо, минаха по улиците на града. Хората се спираха, щом разпознаеха краля. Сваляха шапки, размахваха ги и високо се провикваха:

— Да живее кралят! — или: — Лаабзиш ще живее!

За разлика от друг път Лодар не се впускаше в дълги разговори. Изглежда, не го интересуваха дори и младите момичета. Само поздравяваше на всички страни учтиво и с достойнство. Мауриц отбеляза този факт със задоволство. Младият крал беше разбрал сериозността на положението. Зад изпъкналото му чело очевидно кипеше трескава работа. Колкото и лекомислен и избухлив да беше, Мауриц знаеше, че кралят ще се бори с всички сили за оцеляването на града.

Минаваха покрай сиви блокове с големи отвори за прозорци. На повечето бяха окачени пъстри материи. Много рядко на някой от тях все още блестеше стъкло. Мауриц често се опитваше да се добере до изкуството, с което древните са произвеждали този твърд и прозрачен материал. Досега успя толкова малко, колкото и неговият баща, Мауриц Единайсети.

Макар че големите сгради имаха врати, по принцип бяха достъпни по целия фронт на приземния етаж. През големи портали, които в по-раншни времена също са били затворени в стъкло. В целия град имаше само един-единствен портал с такова огромно стъкло.

Разказваше се, че зад такива стъкла древните излагали на показ стоките си. Сега тези входове служеха като обори за опитомени вакуда или фреккойшери, или за гариране на каруци. Някои бяха преградени с дъски или бяха зазидани. Във вътрешността на големите къщи живееха най-често четиричленни селски семейства. Поне на първите два етажа. Горните рядко се използваха.

В най-големия от тези многократно поправяни каменни ковчези беше поместена казармата. Тук беше резиденцията на Хеенрих, майстора на мечове. И петдесетте мъже, които и в мирно време бяха винаги под оръжие, живееха тук със семействата си.

Лодар се спря пред един вход с дървена рамка. Жителите на града наричаха тази широка, покрита улица Басаше. Тя водеше към сравнително ново дървено хале, под чийто покрив рибарите предлагаха за размяна улова си.

Обикновено продавачите на кожи седяха отляво и отдясно на „Пасажа“. Но Хеенрих ги беше прогонил следобеда и, както и халето на рибарите беше затворен за гражданите. Сега в халето на рибарите се строяха катапулти, а в „Пасажа“ се ковяха мечове, заточваха се секири, върхове на стрели и копия и се намазваха с масло от жълъди. От Избата на Ауербах, в самото начало на „Пасажа“, се чуваше трясъкът на ковачницата. Лодар хвърли към Мауриц учуден поглед. Удиви се, че ковачницата от Старото кметство вече е преместена тук.

Мълчаливо минаха през „Пасажа“. Кралят направи преглед на новите оръжия, размени по някоя и друга дума с ковачите и точиларите и поиска да му покажат мечовете. Посетиха и работилницата за катапулти. Дърводелци се занимаваха с големите оръжия.

По-късно пристигнаха на пазарището. Здрачът вече настъпваше и в отворите на прозорците на Старото кметство замъждукаха първите светилници. Под колонадата пред приземния етаж на издължената сграда седяха големи и малки групи хора, мъже и жени, които играеха на карти, хвърляха зарове и пиеха бира. Тук-там някой свиреше на флейта, на гайда или на лютня. Наоколо се гонеха деца и тичаха след опитомени гарвани.

Войници влизаха и излизаха през порталите, внасяха оръжия и провизии или стояха на стълби и зазиждаха многото прозоречни отвори на горния етаж.

Мауриц не без гордост наблюдаваше Старото кметство. Беше най-красивата сграда на града. Поддържаха я поколения наред и я реставрираха с камъни от руините. Впрочем, както и всички сгради на Лаабзиш.

Разбира се, отдавна вече не се съвещаваха в Старото кметство. Дори и прадядото на Мауриц не си спомняше някога кралският съвет да е заседавал в тази сграда. Откакто жителите на Лаабзиш се помнеха, кралският съвет се събираше в Зъба, както жителите на града наричаха шеметно високата, подобна на кула сграда до южната палисада. Според устното предание в Зъба се помещавало училището на древните.

На пазарния площад горяха два големи огъня. Заклани бикове вакуда се въртяха на шиш над пламъците. Но дори и хората външно да се държаха така, сякаш животът си върви по обичайния начин, Мауриц чувстваше потискащото напрежение, което тегнеше върху всички. Забелязваше погледите, които се отправяха от всички страни скришом към краля. Погледи, изпълнени с очакване. А в много от тях Говорещият с боговете видя и страх.

— Трябва да поговориш с тях — прошепна на Лодар.

Той кимна и изчезна в Старото кметство.

— Кралят ще ви говори — каза Мауриц на стоящите наоколо и скоро новината се разнесе из целия пазарен площад. Хората се събраха пред кулата на дългата сграда. Там, от балкона на първия етаж кралят имаше обичай на празници или в кризисни времена да говори пред народа на Лаабзиш.

Лодар излезе на балкона от еркера под кулата. С достойнство прие виковете „да живее!“ и аплодисментите на народа. Тогава вдигна дясната си ръка и настъпи тишина.

— Не искам да ви залъгвам — започна той. — Предстои ни трудно време. Северните мъже потопиха корабите ни и построиха лагера си на другия бряг. Ще ни нападнат. Може би утре, може би вдругиден, може би едва след няколко дни.

Мауриц се огледа около себе си. Мъже, жени и деца гледаха като омагьосани в устата на Лодар.

— Свикнали сме да се бием — продължи кралят. — От много поколения насам се борим срущу елуута, тараци и диви орди, които искат да ни оспорят нашия град. Всеки от вас го знае и всеки от вас стои тази вечер тук, защото неговият баща и неговият дядо никога не са губели куража си, а са се хващали за оръжието. Сега отново настъпи моментът. Подготвили сме се добре. Ще се бием и ще прогоним северните мъже. И нашите деца и внуци един ден ще казват: „Ние живеем и нашият красив град процъфтява зад стените си, защото нашите бащи и майки, нашите дядовци и баби са имали силни и безстрашни сърца.“ Вудан да бъде с всички нас!

Хората заликуваха. Размахваха шапките си, ръкопляскаха и танцуваха като малки деца. Оглушителните аплодисменти не преставаха. Мауриц почувства как насъбралият се страх и напрежение от последните дни намира отдушник в бурното ликуване.

Вече се смрачаваше, когато крачеше с краля към западната палисада, за да хвърли един поглед към лагера на северните мъже. Валдер, палисадният майстор, и Пиероо, вождът на ордата, ги посрещнаха. Пиероо носеше тъмна кожена мантия, а Валдер си беше завързал черен кожен шлем.

— Разузнавателният отряд потегля! — изръмжа Валдер.

Лодар ги потупа по рамената.

— Благодаря, Пиероо — каза на вожда.

Пиероо кимна бавно. Изпъчи гърди.

— Съдба на Лаабзиш съдба на мой орда. — Дива решителност се четеше по обраслото му с четина лице.

Двамата мъже изчезнаха в една уличка в южна посока. По-късно се качиха на дървената палисада. Над тъмната лента на реката се носеха водни изпарения. Поради настъпващата нощ от това разстояние беше почти невъзможно да се различи нещо. Дълги, тъмни привидения се издигаха от крайречните храсталаци на отсрещния бряг. Корабите на северните мъже. Зад тях се виждаха да блещукат размити светли петна. Лагерни огньове.

Стражите разказаха за някакъв ослепителен лъч, който рано вечерта излетял от средата на лагера и се забил в небето. Лодар и Мауриц мълчаливо си взеха бележка от съобщението. Говорещият с боговете не знаеше как да прецени този факт.

Безмълвно стояха един до друг на палисадата, с погледи, вперени оттатък в трепкащите светли петна. Стражите се отдалечиха.

— Ще можем ли да ги отблъснем, Мауриц? — наруши мълчанието младият крал.

— Ти как мислиш, Лодар?

— Не можеш ли поне веднъж да дадеш прост отговор на прост въпрос? — изръмжа Лодар.

Говорещият с боговете се усмихна. Когато беше млад като Лодар, и той търсеше прости отговори.

— Кажи ми какво мислиш — настоя той.

— Ще ги отблъснем. — Гласът на Лодар прозвуча тихо, но решително. — Ние ще победим.

— Щом вярваш в това, Вудан ще те благослови и ще ти дари победата — каза Мауриц. Истинските си мисли запази за себе си. Нямаше смисъл да обезкуражава младия крал. Но Мауриц притежаваше способността да вижда нещата такива, каквито са и не си правеше никакви илюзии: войнствените северни мъже имаха двойно повече бойци, отколкото Лаабзиш. И по отношение на техниката и оръжията ги превъзхождаха неимоверно много. Мауриц знаеше, че могат да издържат на атаката най-много два дни. Тази увереност му късаше сърцето. Но беше свикнал да скрива чувствата си…

Колкото повече наближаваха града, толкова по непроходима ставаше гората. Не толкова заради падналите дънери и гъстите ниски дървета, колкото заради руините. Бяха плътно една до друга. Цели фасади, обрасли с трънаци, имелоподобни растения и бръшлян. А между тях — джунглата.

Спряха пред една колосална зидария. Кръгла кула стърчеше от трудната за ориентиране руина. Изглеждаше като някогашен замък. Нахълтаха в разпадналата се сграда и си пробиха път до стълбището нагоре. Мъх и непроходим гъсталак растеше по витата стълба. Пътят към кулата беше мъчителен.

Но си заслужаваше труда. На североизток видяха двойния околовръстен вал на някогашния град Лайпциг. Покриви на къщи, фасади и кули стърчаха над билото на вала. А на около петстотин метра, непосредствено до вала — висока не по-малко от сто и двайсет метра сграда. Беше тъмносива и покрита само до половината си височина от дървета и трънаци. Вдлъбнатият й покрив беше оформен като седло. Източната му страна стърчеше остро нагоре като кучешки зъб на хищник. Своеобразната разгъната форма напомняше на Мат за изправена отворена книга. Върху билото на двата вала видяха хора. Вероятно стражи.

В североизточна посока различиха течението на реката. Беше удивително широка, вероятно уширена нарочно като пристанищен басейн. Изпарения се издигаха над бреговете, а настъпващият здрач допълнително затрудняваше видимостта. Мат нагласи бинокъла си. Успя да види ясно очертанията на шест огромни кораба. А зад тях — палатките на воините. Между тях горяха лагерни огньове.

Подаде бинокъла на Аруула.

— Тази нощ ще се промъкна в лагера — каза той.

— Не го прави, Маддракс. — Погледът на Аруула се впи умолително в очите на Мат. — Не искам да те загубя.

— Трябва да го направя. — Мат говореше непонятни за нея неща. Опитваше се да се аргументира колко е важно за него да тръгне по следите на загадката на света след Кристофлуу, мъчеше се да й обясни, че хората в сребристосивите предпазни костюми са по-напред в техническо отношение, отколкото е било в неговото време и че непременно трябва да разговаря с пленника, за да разбере какво представлява онази Лондонска комуна.

Аруула разбра всичко.

— Въпреки това — упорстваше тя, — не го прави.

Той й остави контейнера и бинокъла.

— Остани тук. Ако ме пленят, опитай се да ме измъкнеш. — Целуна я и слезе в гората сред руините. Взе със себе си само „Беретата“ и ножа.

Вече беше тъмно, когато Мат най-сетне стигна до реката. Със сала премина на другия бряг. По протежение на водната линия се насочи на север. Дървета, високи един човешки бой папрати и огромни храстовидни растения се редуваха с обширни тръстикови площи. Мат предполагаше, че минава през ареал, който преди незапомнени времена е бил някакъв парк. С голямо удоволствие би искал да узнае колко време е минало, откакто кометата запрати Земята в кошмарния ад.

След един час видя между стволовете на дърветата да мъждука сиянието на огън. Лагерът на мъжете със землистите дрехи. Приклекна, ослуша се и се запромъква по-близо.

Скоро се откри друга, покрита с трева равнина. Граничеше непосредствено с реката. Бяха наредени палатка до палатка. Четирийсет или петдесет, прецени Мат. Около лагера горяха двайсетина буйни огъня. Хората седяха около тях, бъбреха си, ядяха и пиеха. Миришеше на печено месо.

На Мат му стана ясно, че ако иска да влезе в лагера, трябва да мине покрай огньовете. Куражът му спадна. Нямаше смисъл. Неминуемо щяха да го открият. Потисна импулса си да се върне назад и преглътна разочарованието си от това.

„Запази пълно спокойствие. Помисли, трябва да има някакъв начин…“

Най-близкият огън гореше на около хвърлей камък от прикритието му. Мат видя как един от мъжете стана. Олюля се и после тръгна в негова посока. Вероятно искаше да отиде в гората по нужда. Сърцето на Мат заби по-бързо. Мъжът носеше маска на лицето си.

В мозъка на Мат назря идея. Която беше сработила в крепостта на носферите, щеше и тук да…

„Момент! — мина през ума на Мат. — Тогава не сработи… Все едно: нова игра, нов късмет!“

Оттегли се малко назад и зачака. Воинът спря разкрачен до края на гората и забърника в панталона си. Мат чу шуртенето на водната струя в земята. Изчака докато шумът отслабне, тогава хвърли един клон в трънака на три-четири крачки от себе си. Видя как фигурата в края на гората застана неподвижно и се ослуша.

Мат хвърли още един клон. Мъжът прибра пениса си и закопча панталона си. Тихо се промъкна навътре в гората. Мат се приведе и си пое няколко пъти дълбоко въздух. Тогава измъкна оръжието си и го хвана за цевта. Разбира се, че не можеше да стреля. Така щеше да вдигне на крак другарите на мъжа.

Воинът идваше все по-близо и по-близо. Озърташе се и се ослушваше. Когато беше почти на височината на укритието му, Мат скочи и нанесе удара. Дръжката на пистолета улучи врата на воина. Той изстена и безшумно се свлече.

Мат трескаво смъкна дрехите му. Откри, че човекът има само по четири пръста на ръцете си. Двата малки палеца бяха недоразвити, а когато му разкопча кожената шапка, видя огромна „заешка уста“ и издути кухи израстъци вместо ушни миди.

Мат навлече парцалите на воина. Бяха твърде големи, но той ги облече над пилотския си костюм и така униформата криво-ляво му стана. Преди да си завърже шапката, погледът му попадна върху дългата, руса плитка на мъжа. Решил набързо, извади ножа си, отряза я и я закрепи в дупката на шлема. После завърза кожените ремъци под брадичката си и пъхна оръжието си под палтото. Дрехата миришеше на пот и на риба.

Мат разгледа човека в безсъзнание. Трябваше да му попречи да вдигне тревога, когато дойде на себе си. Просто да му пререже гърлото, такова нещо Мат и не помисляше да направи — би било убийство на беззащитен. И така, той свали и долните дрехи на воина, разряза ги на ленти, запуши му устата и го завърза като приличен денк.

После бързо замарширува през трънака към края на гората. Беше минало доста време, дано другите не са започнали да се безпокоят за приятеля си. Мат се опитваше да имитира залитането на мъжа. Неколцина воини надигнаха за кратко глави, но отново се заеха с печеното и с чашите си.

На половината път Мат тръгна наляво, сякаш се насочва към следващия огън. Изглежда, никой не му обърна внимание. На около стотина крачки от огъня се появи между палатките.

Пулсът му кънтеше в слепоочията, а в стомаха си имаше някакво съмнително чувство — Мат си наложи да диша спокойно и дълбоко. Така се заклатушка от палатка до палатка.

Почти не видя мъже вътре в лагера. От време на време откъм черните, куполообразни палатки се дочуваха гласове. Палатките бяха наредени в кръг около една централна, по-голяма. Около нея имаше шест мачти с маслени светилници. Мат видя четирима мъже с мечове да стоят пред дръпнатата завеса на входа. Все още в ролята на пиян, той се отклатушка зад вътрешния кръг около централната палатка. Там зад един купол седна в тревата.

Палатката в средата беше на около двайсетина крачки от него. Беше осветена и Мат различи във вътрешността й едър мъж, който жестикулираше с ръце и високо говореше на някакъв чужд, звучащ като скандинавски, език. Изглеждаше възбуден.

Мат продължи да се промъква. Може би щеше да научи нещо повече, ако избереше някакъв друг зрителен ъгъл. И наистина — от другата страна на палатката видя да седи на пода някаква фигура с бяла кожа. Главата й беше гола като на умиращия капитан Дюлит. А тясното лице изглеждаше като женско. Въпреки разстоянието Мат различи подутите й устни и кръвоизливите по тях. Малките ръчички на жената се бяха вкопчили в някакво одеяло, което беше увила плътно около раменете си. Голите й, кръстосани крака се подаваха изпод одеялото. Очевидно бяха свалили защитния й костюм.

Воинът й крещеше. Беше дангалакът с червените коси. Зад непознатата седеше жена в сива кожена униформа. Не я ли видя до червенокосия на бойното поле в храсталаците? Буйните й черни коси, физиономията й, бронзовият тен на кожата й — жената силно му напомняше на Аруула.

Винаги когато червенокосият спреше да ръмжи, тя вземаше думата. Като че ли играеше ролята на преводачка. И това напомняше на Мат за Аруула.

— Откъде идва? — чу я Мат да пита. — Къде ваша пещерна крепост? Хайде, говори или умира…! — Говореше на някакъв завален английски.

Лицето на жената се изкриви в измъчена усмивка. Остана няма.

— Море? — попита чернокосата. — Никой човек не може живее в море… — Обърна се на чуждия език към червенокосия. Той нададе яростен рев и удари белокожата брутално в лицето.

— О, Боже — простена Мат. Инстинктивно бръкна под палтото си и стисна дръжката на „Берета“-та. Бяха шестима — с малко повече късмет може би щеше да успее да ги елиминира…

„Не бъди такъв идиот — изстрелите ще привлекат цялата войска, а на теб ще ти остане само още един патрон…“ Стисна зъби и остави оръжието.

— Ти време размислиш — преведе ругатните на червенокосия загадъчната жена в кожената униформа. — Хайрик тебе отреже уши, ако не говори.

Хайрик — така се казвал значи предводителят на воините.

Червенокосият излезе пред палатката и изръмжа нещо в мрака. На Мат му стана ясно, че жената има телепатична дарба. Превеждаше, макар че пленницата не пророни нито дума.

Малко след това дочу стъпки. Мат стана и се престори, че уж се клатушка към някакъв огън. Между палатките бързо заприиждаха сенки към централната палатка — осем или девет мъже. Мат се спря в едно прикритие и погледна назад. Предводителят даде на хората си дълъг, тъмносив предмет — едно от тръбообразните лъчеви оръжия!

Четирима от онези с кафявите дрехи се оттеглиха с оръжието. Другите застанаха около палатката. Червенокосият се обърна още веднъж към бялата жена и после напусна централната палатка. Ругаейки, изчезна в мрака.

Мат последва мъжете с лъчевото оръжие. Те прекосиха лагера и спряха пред една палатка. Един от тях дръпна завесата, шмугна се вътре с оръжието и излезе навън без него. Всичките четирима останаха пред палатката. Бъбреха помежду си, но не се канеха да се махнат оттам. Мат разбра, че през цялата нощ ще охраняват палатката.

Със залитане мина между палатките, докато стигна до гърба на онази, в която бяха занесли лазера. Мат беше решен да не напуска лагера без това оръжие. С ножа си разряза чергилото и се вмъкна вътре.

Във вътрешността беше тъмно като в рог. Мат заопипва предпазливо пода, докато ръката му не докосна твърда тръба. Хвана я. Повърхността й не беше студена и гладка като метал, а грапава и с телесна температура. Опипа тръбата. Нямаше съмнение — беше успял да вземе лазера!

Мат се обърна — и почувства как блъсна с лакът някакъв предмет. Това нещо застърга по чергилото на палатката и падна върху лазера. Вероятно е било копие, което са забили в пода. Изтрака доловимо.

Разговорите пред палатката рязко секнаха. Мат пъхна лазера под палтото си и запълзя обратно към разрязаното в чергилото място. Входът на палатката се отвори. Някаква сянка се наведе навътре. Пламна маслен светилник. Мат видя бледо, лишено от устни лице. И лъскавата стомана на дълъг меч.

В същия миг, когато воинът изръмжа, Мат напусна палатката. Скочи на крака и побягна.

Сега от всички страни се чуваше тропот на приближаващи се стъпки. Мъжки гласове крещяха някакви заповеди. Мат се приведе в сянката на една палатка. Входът й се отвори — появиха се главата и раменете на един войник. Мат го нападна отстрани, опря ножа под брадичката му и го изблъска обратно в палатката. Там изчака, докато вдигнатите на крак войници претичат покрай палатката.

Нокаутира мъжа, проряза авариен изход на обратната страна на палатката и продължи.

До огньовете седяха само отделни мъже, вероятно прекалено пияни, за да могат да се придвижват само със собствени сили. Зяпаха го глуповато и отначало дори въобще не реагираха. Едва когато почти стигна окрайнината на гората, се развикаха след него.

Мат вървеше бързо през гората. Скоро дочу зад себе си стотици стъпки да си пробиват път между ниските дървета.

Не му бяха необходими дори и двайсет минути, за да стигне до реката. Бутна сала навътре в нея и се метна отгоре му. Като подивял забиваше греблото в тъмната вода.

Откриха го, когато стигна до тръстиката на отсрещния бряг. Копията, които хвърляха след него, се губеха някъде в тъмната гора.

„Успях! Направих го!“

Като че ли всичките фибри на тялото му вибрираха. Мат знаеше, че ще го преследват. Но между обърканите руини вероятно нямаше да го открият. Косата му лепнеше от пот между кожения шлем и кожата на главата му. Искаше най-сетне да се отърве от проклетото нещо.

Между стволовете на дърветата се показа някаква сянка. После втора и трета. Мат се спря и посегна към пистолета. Тогава някаква ръка отзад се уви около шията му. Някой сграбчи китката на ръката му. Върхът на меч се заби болезнено в ребрата му.

Сенките между стволовете на дърветата се насочиха към него.

— Да се завърже! — изръмжа някакъв глас…

Листатият покрив на гората се простираше под нея като черно, набръчкано на хиляди гънки одеяло. Нощният вятър разклащаше върховете на дърветата, клоните скърцаха, листата трепереха и шумоляха. А под черното було се чупеха клонки под стъпките на невидими същества, които под закрилата на мрака диреха жертвите си.

Понякога Аруула чуваше шумове от куполите на руината под кръглата кула. Камъни се движеха и стържеха един от друг, някакво животно изръмжа, а веднъж изкрещя смъртно уплашена птица. Аруула чу да се чупят кости, преди припкащите стъпки да се отдалечат.

Нямаше да му хареса на човек да прекара нощта на такова място. Угрижените мисли на Аруула кръжаха около Маддракс.

По едно време чу да се ръмжат команди. Отдалеч ехтяха над гората. Идваха от посоката, където грееха огньовете на воините. После — още веднъж викове. Този път много по-близо и откъм запад. Там минаваше реката.

Маддракс се е забъркал в някаква битка! Какво друго можеха да означават яростните викове?

Аруула вдигна бинокъла. Въпреки електрониката за нощно виждане не успя да различи нищо друго освен короните на дърветата, покривните ферми на руините и колоните на стените, които стърчаха от листатия саван.

Съсредоточено подслушваше в мрака. По едно време й се стори, че чува шум от стъпки, най-много на хвърлей копие от кулата. Шумовете се отдалечиха в посока към града.

Аруула насочи бинокъла към останките от Лайпциг. В някои прозорци мигаха светлини. Вратата на отбранителния вал беше ярко осветена с факли. Мъже теглеха колички откъм града и тежко натоварени, отново ги тикаха обратно в него. И тогава Аруула видя от другата страна на върховете на дърветата да се показват осем фигури. Навярно бяха дошли откъм гората.

Прекосиха широката ивица на нивите пред вала. Блъскаха пред себе си някакъв пленник, който носеше кафява дреха. Руса плитка стърчеше от отвора на врата на кожената му шапка. Аруула не можеше да види лицето му. Но позна стойката и пружиниращата му походка — беше Маддракс! Нямаше съмнение!

— О, Маддракс — простена тя. — Предупреждавах те…

Ужасът, че го вижда вързан, се примеси с облекчението: Беше жив! Поне това!

Аруула отпусна бинокъла. Мислите в главата й препускаха. Що за хора бяха онези в града? Можеше ли да се осмели да се промъкне там? Или пък съвсем открито да помоли да я приемат? Или по-добре да изчака до зазоряване?

Затвори очи и изстена. Прекалено много ужасии преживя в тези градове руини. За страшно много страхотии чу. Притегли кожата плътно до тялото си. Изведнъж потрепера от студ.

Аруула реши да изчака новия ден и после да потърси път към града…

Грохотът изпълни главата й. Морските талази се стоварваха един върху друг, зайчетата на вълните се протягаха във въздуха, вълната се разбиваше в пяна и се надигаше следващата. Толкова ясно ги виждаше пред себе си командир Ив Карлайл, толкова интензивно чуваше бученето, сякаш огромните като планини вълни я подхвърляха натам-насам.

Бореше се със съня. Да спи означаваше да загуби контрол над собствените си мисли. Само това не биваше да се случва! Не бива да мисли за нищо друго освен за морето!

Загърната в грубо одеяло, лежеше свита на пода на палатката. Очите й бяха затворени. Чуваше стражите навън да си бъбрят. Не виждаше чернокосата жена. Но чувстваше погледите й. И тя не спеше. Ив знаеше, че тази жена е най-опасната й противничка — защото подслушваше мислите й.

Нека дойдат дивите главорези и нека я изтезават — тялото на Ив беше съсипано, но духът й беше твърд като диамант. Не чувстваше никаква болка, можеше да озапти тъгата и омразата си, стоеше дори над чувството за унижение. Чернокосата гадина зад нея беше единственото същество, от което се страхуваше.

Ако тази жена не успееше да измъкне от духа й картината на входа на бункера, на пътя дотам и кода за достъп до бункера и до другите оръжия, Ив щеше да спечели. И дотогава щеше да се примирява с всичко — дължеше го на Комуната! Бе дала клетва!

Тъй или иначе, борбата нямаше да продължи още дълго. Тялото на Ив вече се разтърсваше от първите спазми на кашлицата. И усещаше как треската пълзи по крайниците й.

Морето — само морето, бушуващите вълни, грохотът. Не допускаше в гънките на мозъка й да се появи никаква друга мисъл, никаква друга картина. Това беше безмълвна, ментална борба. Ив знаеше, че ще я спечели. Защото искаше да я спечели.

Чу зад себе си изпукване на кожа. Дишането на противничката й изглеждаше измъчено. Ив я чу да става и да минава покрай нея. Отвори очи. И видя как жената телепат дърпа завесата на входа. В палатката нахлу далечна глъчка, шум от много крака и грохот на машини. Жената се обърна към нея. Изглеждаше уморена. Под очите й имаше тъмни кръгове. Бронзовият тен на лицето й беше станал с един нюанс по-сив.

— Как се казваш? — попита Ив.

Жената мълчаливо я изгледа. Тогава се обърна и напусна палатката. Ив проследи шума от стъпките й. Може би щеше да отиде в гората, за да облекчи мехура си. Удобен случай за няколко секунди да изостави менталната защита. Удобен случай да размисли.

Пристъп на кашлица разтърси Ив. Морето мина на заден план. Прегледа шансовете си.

Да изчака, докато смъртта дойде сама? През последните часове от живота си щеше да е твърде слаба, за да екранира мислите си. Да нападне жената и да я провокира да я убие с меча? Не — Ив беше твърде слаба, за да може физически да заплаши сериозно някакъв противник.

Може би щеше да успее да изпадне в транс и да спре ударите на сърцето си. По време на обучението си бе усвоила начина ментално да ускорява и забавя пулса си. И всеки офицер от Комуната знаеше на теория как да блокира синусовия възел системата за проводимост на електрическите импулси — на собственото си сърце, така че сърдечният мускул да преустанови работата си. На теория. В самата природа на това знание беше заложено условието, че може да се приложи успешно само един-единствен път.

И изведнъж от изтощените й мисли изкристализира план, който беше толкова прост, та Ив се ядоса, че не се е сетила за него по-рано. Лазерните оръжия! Щеше да даде още един код на тези кръвници. Кодът, който щеше да предизвика саморазрушение! Мигновена смърт! Това би съкратило значително страданията й. И с малко повече късмет щеше да завлече със себе си в смъртта поне половината северни мъже…

Отново я замъчи суха кашлица. По хълбоците и по раменете й премина ледена тръпка. Жаждата беше изсушила устната й лигавица. Треската се усилваше светкавично бързо. И въпреки това взетото решение й даде нови сили. Тя потисна тракането на зъбите си.

Приближиха се стъпки, завесата на входа се дръпна, шумът нарасна, мъжки гласове ръмжаха някъде долу при реката, тракането на машините се усили. Ив видя сива ивица на небето. Новият ден вече известяваше настъпването си.

По стойката и по стъпките на противницата си Ив забеляза, че онази е изтощена. Раменете й бяха увиснали, а в начина, по който местеше краката си, имаше нещо провлачено. Нямаше да издържи още дълго. Седна отново зад командира. И Ив пак се потопи в морето.

Изчака да мине половин час, за да не събуди подозрение у противницата си. През това време кашляше по-често, отколкото наистина се налагаше и предостави тялото си на треската. Човешка развалина, която беше в края на силите си — именно това впечатление искаше да подсили.

— Жажда — изграчи тя. Всъщност езикът й беше залепнал за небцето. — Дай ми да пия.

— Добре — рече жената зад нея. — Отговаря на въпроси и тогава пие.

Ив изчака да минат няколко минути.

— Съгласна съм — прошепна тогава. — За стомна вода ще ви издам кода на друго оръжие.

Чу жената да става. Тя прекрачи Ив и клекна пред нея. Тъмните й очи блестяха тържествуващо.

— Много добре. Вечерта Хайрик връща се. Тогава обяснява…

Разочарована, Ив затвори очи. Още един цял ден! Би искала краят й да настъпи по-рано…

Ръцете на Мат бяха завързани на гърба. Между глезените му беше омотано по-късо от метър въже. Така той се препъваше през някаква нива по посока към града.

Преведоха го през портата на двойния вал. Мъже с ръчни колички минаваха бързо покрай тях. Натоварени с камъни коли се вкарваха в града, а празните — надолу в гората сред руините. Там къртеха камъни от старите зидове.

Мъже с черни кожени шлемове и предпазни жилетки върху голите си гърди охраняваха работата. Носеха мечове, копия и арбалети. Нямаше съмнение — тук се вършеха трескави приготовления за война.

Кулата на висока сграда стърчеше призрачно в мрака. Покривът й се сливаше с нощното небе. На широкия площад пред нея минаваха натам-насам хора. Мат видя как нареждаха на грамади камъните по протежение на вътрешната, дървената палисада. По шестима мъже теглеха през площада високи колкото къща машини — катапулти. Друга група запълваше яма с трошляк, земя и камъни.

— Продължавай! — изръмжа предводителят на седемчленния отряд, който го плени в гората. Мъжът му отне лазерното оръжие и „Беретата“. Странен мъжага — почти толкова широк, колкото и висок и с някакъв лукав нюанс на възпълното си лице. Изглеждаше значително по-стар от останалите шестима. Кожен предпазен нагръдник се опъваше върху мощните му гърди, а върху квадратния му череп имаше черен кожен шлем.

Водеха Мат към висока три човешки боя палисада, която опасваше високата сграда. Петима от воините, които го бяха надхитрили, бяха облечени точно като предводителя си — грубо, тъмно ленено платно, нагръдна броня и кожен шлем. Трима бяха наметнали арбалети, останалите двама — въоръжени с мечове.

Седмият мъж се различаваше отчетливо от останалите. Възедрото му тяло беше загърнато в черна кожена мантия — тарашка кожа, прецени Мат. Ужасната му брада и коса му придаваха нещо безогледно дръзко. Носеше бойна секира. Мат прецени, че мъжът е от някой странстващ народ.

През тройна стража го помъкнаха нагоре към входа на високото здание, фасадата на сградата беше напълно покрита от пълзящи растения. Мат разчопли паметта си — знаеше точно, че в офицерската академия на НАТО беше слушал нещо за стратегическото значение на Лайпциг. Но въпреки това не се досещаше за някогашната функция на високото здание.

Отвори се огромен двоен портал. Нямаше стъклена врата, както можеше да се очаква при такава сграда, а крила от тежко дърво. На светлината на факлите Мат зърна богатите дърворезби, с които бяха украсени крилата на вратите. Но не успя да различи нищо повече от главата на един бик вакуда.

Една от асансьорните шахти в облицованото изцяло в дърво фоайе беше отворена. Предводителят на групата застана пред нея, пъхна два пръста в устата си и изсвири няколко пъти. Изсвирвания с различна дължина. Нещо като код, реши Мат.

От асансьорната шахта се дочу далечно скърцане. Минутите се нижеха. Никой от мъжете не проронваше и дума. Нещо се блъскаше в стените на шахтата, приближаваше се някакво стържене — и тогава пред слисания поглед на Мат се спусна дървена платформа. В клатушкащото се приспособление се качиха само водачът на групата и облеченият в кожи мъж. Другите петима напуснаха сградата.

Облицовката на платформата беше от изплетени подобно на кошница пръчки. Дебели въжета от нещо като лико бяха закрепени за ръждиви метални куки на четирите ъгъла на платформата и се извиваха около ъгловите рамки на обшивката. Мат се почувства тягостно, когато застана на платформата между двамата воини.

Предводителят изсвири още веднъж и платформата беше изтеглена с някаква система от макари. Мъчително бавно пропълзяваха покрай тях асансьорните врати. Бяха покрити с дебел, възчер оксиден слой. Оставиха зад себе си около петнайсет етажа, когато платформата най-сетне спря.

Чорлавият с кожата изблъска Мат навън. Двама войници го поеха. Присъедини се и трети — огромен мъж, сигурно с цяла глава по-висок от Мат, при това невероятно широк и страшно дебел. Мат беше принуден неволно да си помисли за борците сумо. Носеше тъмнозелени, грубо изтъкани ленени дрехи и тъмнокафява нагръдна броня. Върху плешивата му глава имаше плосък шлем, а украсената с благородни камъни дръжка на дългия му меч стърчеше зад раменете му. Изгледа враждебно Мат.

— Хванахме пленник, майсторе на мечове! — обърна се към него водачът на групата. — Оръжията му. — Посочи подобното на телескоп лъчево оръжие и армейския пистолет на Мат.

— Много добре — каза сумо борецът. — Накарайте го да проговори, все едно как!

Говореха на провлачено, комбинирано от различни европейски езици наречие — но в основата му категорично беше немският. Мат, който владееше много добре този език, разбираше почти всяка дума.

— Не съм този, за когото ме смятате — каза той на немски.

Мъжете се спогледаха объркано.

— Ще види т’ва! — излая Черната кожа и го заблъска към низ от стаи.

И тук стените и вратите бяха с дърворезби. Мат имаше чувството, че се намира в коридорите на замък.

— Корабите им вдигнаха котва — каза гигантът, към когото водачът на групата се обърна с „майсторе на мечове“. — Пресичат реката! Вероятно ще акостират на другия бряг! Очакваме нападение още призори! — Качи се с усилие на платформата. Изсвирване, после Мат чу как дървото изстена и асансьорът заскърца.

Покрай шест стражи го въведоха в просторно помещение. Навсякъде дървени обшивки, останали без стъкла отвори за прозорци, дълга маса, пълна с гърнета, чаши, паници и тежки столове наоколо, двойни полилеи, на стените мечове, копия и арбалети, окачени на железни куки. Свещи осветяваха помещението.

До един от прозорците — млад мъж с къси, руси къдрици, може би седем-осем години по-млад от Мат. Носеше стегнати с шнур гащи от черна дивечова кожа и отгоре една стигаща до бедрата му червена риза. В целия му външен вид имаше нещо аристократично. Достойното му държание, характерните черти на лицето, големият тесен нос, изпъкналото чело, умните, потънали дълбоко в очните ябълки очи — всичко това веднага подсказа на Мат, че пред него стои важен човек.

— Пленник, две оръжия! — изръмжа ниският водач на групата. Русият фиксира Мат. Той издържа на погледа му. — Шпионин! — Водачът изстреля думата, сякаш беше като развалено парче месо на езика му. — Говори езика ни!

— Много добре, Валдер. Благодаря много, Пиероо. — Русият започна да обикаля бавно около Мат. Нито за миг не откъсваше очи от него. — Кого нападнаха вчера онези ненаситни кучета?

— Не изяснихме! — изръмжа Валдер.

— Какво видяхте?

— Петдесет и три палатки! Шест кораба! Оръдия на палубите! Най-малко четиристотин мъже! — излая ниският.

— Мнозина от тях са пияни — каза Мат. — Промъкнах се в лагера. Ядяха месо и пиеха силно пиво.

Русият спря пред него. Тесните му, сиви очи сякаш пронизваха челото на Мат. Мъжът в черната кожена мантия се промъкна покрай Мат.

— Аш чул, че пред битка северни мъже пие подобен сок като ваша бира.

Русият кимна, без да откъсва очи от Мат.

— Носиш облеклото на северните мъже, с прическа като тяхната си и си въоръжен с непознати оръжия. Ти си един от тях!

— Не.

— Тъй ли? — Очите на русия се присвиха още повече. С недоверие дебнеха Мат. — Тогава кой си?

— Свалете ми шлема — предложи Мат.

Русият даде знак с глава на ниския на име Валдер. Той застана пред Мат, развърза ремъците под брадичката му и смъкна кожената шапка от главата му. Гледаше слисано шапката — русата плитка се люлееше от отвора на задната страна на шлема.

— Под тези неща нося собствените си дрехи, ако искате, проверете — каза Мат. — Обезвредих едного от тях и облякох дрехите му, за да мога да се промъкна в лагера, без да ме забележат.

Вратата се отвори. В помещението влезе мършав мъж с черна наметка. Дяволитото му лице беше с нос като патладжан. Червеникавите му очи направиха впечатление на Мат. Мазната си, сива коса носеше завързана на тила на кок. Под наметката беше облякъл охреножълт костюм. Според Мат човекът беше около петдесет-шейсетгодишен. Изглеждаше симпатичен и интелигентен.

— Идваш тъкмо навреме, Мауриц — каза русият. — Пленникът твърди, че не е един от северните мъже. — Посочи шлема с плитката в ръцете на Валдер и оръжията, които бяха на масата. — И говори доста добре езика ни.

Човекът на име Мауриц разгледа всичко внимателно. Със скръстени ръце застана пред русия. Умните му, червени очи се плъзнаха от петите на Мат до русата му коса.

— Кой си ти?

Какво трябваше да му каже Мат? Че е бил в стратосферен реактивен самолет, за да наблюдава обстрел с междуконтинентални ракети на комета на име „Кристъфър-Флойд“? Че тази акция се е състояла дори преди по-малко от половин година, но въпреки това междувременно са изминали няколко столетия?

„Това няма да го разберат никога.“ — помисли си Мат. И избра по-просто решение.

— Идвам от далечна страна — каза той. — Много далеч оттук, така че сигурно никога не сте чували за нея. Във вашата част на света ми дадоха името Маддракс. Воините, които наричате „северни мъже“, убиха мъже и жени, които… — Той се поколеба. — … които живеят в същата област на света като мен. И взеха в плен една жена. За да я освободя, се промъкнах в лагера. Но пред нейната палатка стояха твърде много стражи. Повече от това оръжие не успях да взема. — Посочи лъчевото оръжие.

Русият очевидно все още не желаеше да се раздели с недоверието си, но мъжът на име Мауриц, изглежда, повярва на Мат. Пристъпи до него.

— Как дойде тук?

Мат отново помисли. Избра полуистината.

— С машина, която се нарича „огнена птица“ — рече той. Разказа им за принудителното приземяване в Алпите, за неколкомесечното пътуване насам и че търси другарите си. Също и затова, че спътницата му Аруула го чака навън в руините.

Непрекъснато го отрупваха с въпроси. Какво било довело него и другарите му в тази част на света, защо разбирал езика им и така нататък. След това започнаха да го разпитват за положението в лагера на северните мъже. От този момент нататък знаеше, че недоверието на русия се е стопило.

Пред отворите на прозорците се зазоряваше, когато го развързаха. Мат разтри китките си. Валдер му подаде ножа. А после и лъчевото оръжие.

— Обясни ни тръбата — поиска русият. В хода на разговора Мат узна, че се казва Лодар и че е най-главният в града, който хората наричаха Лаабзиш.

Мат за пръв път разглеждаше оръжието на светло. Не беше особено голямо. Повдигна го с ръка, за да види колко е тежко. Сивият материал, от който беше направено, не тежеше много. Според Мат — два килограма и половина. В основната си част се състоеше от голяма колкото юмрук сфера, от която стърчеше дълга трийсет сантиметра тръба, състояща се от три, пъхнати една в друга десетсантиметрови цеви. Всяка от тях беше с различен диаметър. Предната част беше дебела най-много десет милиметра. Стърчеше от средната, чийто диаметър стигаше едва петнайсет милиметра и от своя страна беше пъхната в задната, която пък беше с диаметър около двайсет милиметра. Тази най-яка част от тръбата се сливаше фуниеобразно с формата на сферата.

Мат се питаше дали тръбите могат да се прибират една в друга. Опита, но не помръднаха.

— И аз самият не познавам това оръжие — каза. От долния полюс на сферата стърчеше кръгла скоба. Минаваше първо на разстояние педя под ъгъл деветдесет градуса надолу, после изтъняваше и се извиваше от сферата в посока към края на предната тръба. Там и на вертикалната част, непосредствено под сферата Мат откри жлебове на ръкохватка и клавиатура, по-малка от човешки пръст.

Застана до прозореца, с лявата ръка улови ръкохватката под тръбата, а с дясната — вертикалната част. Постави показалеца на клавиша, притисна сферата към гърдите си и се прицели в нощта. Тогава сви показалеца. Клавишът потъна без особена съпротива в предпазната скоба. Но нищо не се задейства. Направи му впечатление една правоъгълна, светла ивица напряко през горната част на сферата. Страните й бяха с дължина около пет сантиметра. Под нея откри квадрат от тънки като косъм линии. Натисна го с палец. Той потъна надолу, пъхна се под повърхността на сферата и се откри клавиатура.

— Код — каза замислено Мат. Погледна в напрегнатите лица на четиримата мъже. — Смятям, че определен брой цифри трябва да се натиснат в определена последователност, за да се активира оръжието. Ще са ни необходими седмици, по-скоро месеци, за да ги открием.

Сянка на разочарование пробяга по острите черти на лицето на русия. Мауриц кимна с разбиране, а по лицата на другите двама се изписа недоумение.

Лодар взе пистолета на Мат. Скептицизмът не беше изчезнал напълно от лицето му.

— А това тук? Как функционира? — заинтересува се той. Искам да го пробвам.

Мат се опита да го разубеди. Мислеше за ограничения си запас от муниции. Било опасно, обясни той, човек трябвало дълго да се упражнява и самият той използвал оръжието само в краен случай. Лодар не се остави да го заблудят. Настоя да пробва пистолета.

„Ах ти, проклета дървена главо!“ — помисли си Мат.

— Идете до вратата — изръмжа към тримата други мъже. Даде знак на Лодар да отиде до прозореца и застана зад него. Това се нарича предпазител. Свали го. — Лодар го направи. — Какво искаш да улучиш? — попита Мат. С удоволствие би изритал младия момък в задника. Но ако след едно малко упражнение по стрелба доверието му щеше да се затвърди, може би все пак си заслужава…

— В делвата. — Голяма глинена делва стоеше на масата. Мат му каза да протегне ръце, да заеме разкрачен стоеж, да вдигне оръжието и да го насочи към делвата в една линия с мушката и прореза. Тогава обгърна отзад китките на Лодар.

— Поеми си въздух и при издишване натисни спусъка.

Изстрелът предизвика адски шум в ниското помещение.

Делвата се пръсна на парчета. Лодар сияеше. И покани Мат на чаша „биир“. Първата бира след половин година. Беше твърде топла и възсладка — и въпреки това имаше божествен вкус. На Мат му се стори, че е в рая.

Но само за няколко минути. Тогава вратата се отвори рязко. Масивната фигура на бореца сумо се появи в рамката. Пот се стичаше по челото му. Сякаш току-що беше направил финален спринт. Зачервеното му като божур лице изглеждаше съсипано.

— Акостираха на източния бряг и свалят оръдия от корабите! Ще нападнат най-късно след час…!

Аруула не затвори очи през цялата нощ. Едва когато на източния хоризонт се показа сивата ивица на зората, потъна в лека дрямка.

Събуди я някаква детонация. Тя се стресна, скочи и се затича от прозорец до прозорец в кръглата кула. През източния прозорец видя облак дим над палисадата на града. Вече се беше зазорило и контурите на покривите и кулите се излюпваха от утринния сумрак. На широката ивица ниви пред палисадата различи хора в кафяви панталони и якета. И колела с тъмни тръби между тях — оръдия.

Отново се изгърмя. Едно гюлле експлодира върху билото на вътрешната палисада. Дървени трупи се разхвърчаха във въздуха. И отново друго из бълва разрушителния си заряд върху защитния вал.

Аруула се беше сгушила като парализирана до прозореца. Вече за втори път виждаше такива оръжия. Сега чуваше и отдалече грохота на оръдията. Значи градът е нападнат от няколко страни.

Ставаше все по-светло и по-светло. Скоро можеше да различи главите на мъжете между върховете на палисадата. И още повече — на нападателите със землистото облекло. Бяха изкарали на позиция пред портата на палисадата поне петнайсетина оръдия. Бълваха смъртоносните си гюллета над и срещу защитния вал. Аруула изброи по трима мъже при всяко от оръжията.

Изведнъж откъм града изсвистяха един след друг три тежки каменни блока. Във висока дъга прелетяха над палисадата и глухо се стовариха далеч пред оръдията, без да им причинят никаква повреда. Оръдията безнадеждно превъзхождаха катапултите.

В зрителното поле на Аруула се появиха воини с обнажени мечове, може би четирийсет или повече мъже. Някои носеха със себе си части от сглобяеми стълби и въжета. Очевидно тези неща досега са били скрити в гората. Широкият им атакуващ фронт се понесе покрай оръдията и през нивите се насочи към външния вал.

На каменния вал се появиха стрелци с арбалети. Стрели засвистяха към нападателите. Неколцина от тях рухнаха на земята. Другите се закатериха по свободно натрупаните камъни. Чуха се силни крясъци. Яростни бойни викове и болезнени стонове. Поне десетина от нападателите останаха да лежат върху камъните. Но около трийсет стигнаха до билото. С обнажени мечове се приготвиха за бой, гърди срещу гърди.

Аруула чу как остриетата звънтяха, чу виковете на хората и трясъка на оръдията. Откъм града отново полетяха камъни. Този път паднаха недалеч от оръдията. Следващата градушка улучи две от тях.

Новата вълна на атаката се понесе през нивите към външната палисада. Отново около четирийсет воини. Десет-петнайсет рухнаха под градушката стрели. Другите стигнаха до вала, притекоха се на помощ на своя авангард и се нахвърлиха върху защитниците, чийто брой рязко намаля. Остатъкът се прегрупира в малък отряд, може би от двайсетина мъже, и се оттегли към двойната порта на града.

Аруула видя половината от тях да падат покосени от дъжда копия и стрели на кафявите. Другата половина стигна до вратата. Отвори се една цепнатина и те се вмъкнаха вътре. Отряд преследвачи им беше по петите до последния момент. Но трябваше да се оттеглят поради градушката стрели от палисадата. Не успяха да попречат вратата да се затвори отново.

На каменния вал Аруула видя воини, които с мечове и секири доубиваха лежащите върху камъните ранени. Като пред очите й бяха ужасяващите сцени, които наблюдава отдалеч вчера в окрайнините на гората. Как безмилостно бяха изклани хората в сребристосивите защитни костюми. Изглежда, тези войнствени мъже никога не вземаха пленници…

Междувременно до вътрешната палисада бяха изправени първите стълби и първите абордажни куки полетяха към билото на стената. Аруула видя двайсет-двайсет и пет бойци да се катерят нагоре по палисадата с помощта на стълби и въжета. Стрелците на нападателите се изнесоха напред, артилеристите усилиха огъня.

Аруула се отдръпна от прозореца, свлече се по гръб по обраслата с мъх стена и затвори очи. Изведнъж се почувства безкрайно малка и безпомощна. И безкрайно самотна. Маддракс се намираше в града. А сега този кръвожаден народ нападаше с оръжия, на които жителите не можеха да противопоставят нищо.

Аруула предчувстваше, че градът ще падне. И можеше единствено да наблюдава отстрани, беше осъдена на бездействие. Не можеше да направи нищо. Нищо.

Над широката ивица поляни се стелеше барутен дим. Северните мъже изнесоха на позиция пред западната палисада най-малко четирийсет оръдия. В неколкоминутен ритъм оръдията обстрелваха града и дървената палисада. Редицата на стрелците с лък се приближи. Придвижиха се големи, изправени върху колела дървени щитове. Широки по три и високи по два метра. Зад тях — по пет-шест нападатели. Мат изброи петнайсет такива щита.

Все още носеше вонящата униформа на северните мъже. Бяха тикнали в ръцете му бойна секира. Където и в гредите да се закачеше проклетата кука и се опънеше въже, той замахваше. Пък и какво ли друго му оставаше да прави? Внезапното нападение на северните мъже го бе направило боен другар на защитниците. Сега работата му беше да сече въжетата, по които нападателите се опитваха да се покатерят на палисадата. И да събаря стълбите, които с десетки се изправяха срещу вала.

Когато от време на време погледнеше зад себе си, виждаше да горят къщи. И катапултите зад палисадата — да мятат каменни късове към фронта на нападателите. Старинните конструкции улучиха седем-осем оръдия. На три пъти видя как някой отломък се забиваше всред група налитащи северни мъже. Катапултите може би са обезвредили поне няколко десетки нападатели. Но бяха негодни да защитят един град срещу войска, въоръжена с оръдия.

Едрият шишко командваше тази част от палисадата. Междувременно Мат научи и името му: Хеенрих. Крещеше заповеди, клатушкаше своите почти сто и петдесет килограма по тясното мостче зад заострените върхове на дървените стволове и окуражаваше бойците си. Защитаваха града със себеотрицанието на отчаяните. Но Мат бързо разбра, че северните мъже ги превъзхождат.

Прецени, че в района са се събрали повече от двеста нападатели. А все по-нови вълни от тях се носеха срещу палисадата. Външния каменен вал го овладяха още при първата атака.

На две места гюллетата бяха взривили големи отверстия във вала. Там дървените стволове бяха разпръснати надлъж и нашир. Мат видя ниския и широк мъжага на име Валдер с около двайсет мъже да отбранява мястото на единия от пробивите. Половината от тях бяха облечени в кожи — членове на ордата, която беше намерила убежище в града. До Валдер въртеше огромната си секира вождът на ордата.

При втория пробив в палисадата, непосредствено до Мат трийсетина защитници се изправиха срещу атакуващите пълчища на северните мъже. Безстрашни пред лицето на смъртта, се нахвърлиха върху тях и започнаха да ги секат. Наоколо дървото гореше. Високо младо момче с дълги, черни като катран коси беше в най-предната редица и с дълъг меч сипеше удари около себе си. Крещеше от ярост и се опитваше да вдъхне смелост на хората си. Но Мат видя как непрекъснато ги изтласкват назад.

— При южната порта гори! — изръмжа Хеенрих. — Пробив в палисадата! Северни мъже в града! — Мат знаеше, че самият крал и Говорещият с боговете организират отбраната на града. Със сто човека. Сто и петдесет бойци се биеха тук на западната палисада.

На дължина може би около сто метра десет северни мъже се изкачиха на палисадата. Увлякоха защитниците в единоборство, което даде време на другите двайсет-трийсет нападатели да овладеят с щурм билото на палисадата. Мечовете им се кръстосаха, заизскачаха искри. От всички страни се носеше гръмовният звън от сблъсъка на метал в метал.

Мат стовари секирата във врата на северняка, който тъкмо се прехвърли през палисадта. Мъжът полетя обратно в бездната.

Мат преряза въжето. Пред него се изпречи безнос боец. Мат се отдръпна настрани, мечът на нападателя се забоде в дървото, Мат заби секирата в гърдите му. Мъжът загуби равновесие и се стовари надолу.

Хеенрих се биеше с двама северни мъже на петнайсет крачки от Матю. Откъм гърба му през дървения вал се промъкна трети нападател. Веднага насочи меча си към гиганта. На Мат не му остана друг избор. За пръв път в боя извади пистолета си и застреля кафявия воин. Трясъкът на изстрела обърка за секунди нападателите. Майсторът на мечове успя да обезвреди двамата си противници.

— Благодаря, чужденецо! — изръмжа той. Зад Мат, в горящия пробив на палисадата се надигна голям крясък. Мат се стресна. Почти половината защитници лежаха безжизнени долу. Макар че северняците се бяха оттеглили. От дрехите на някои от убитите излизаха пламъци. Младият боец с черните плитки се огледа. В лицето му се четеше ужас.

Ослепителен лъч внезапно прониза тялото му. Той вдигна високо ръце и падна възнак върху телата на бойните си другари. Десетте оцелели воини побягнаха панически. Ужасният лъч изсъска отново и простря едного от тях.

Северните мъже бяха успели да активират един от лазерните пистолети! Между две греди Мат заоглежда надолу към фронта на нападателите. Един от воините държеше лазерния пистолет и се целеше в пробива на палисадата. До него стоеше едрият Червенокоско. Как ли го нарече чернокосата жена? Хайрик. Точно така.

Мат вдигна оръжието, прицели се и натисна спусъка. Нападателят с лазерния пистолет отхвръкна назад. „Остават само още пет патрона!“

Червенокосият се наведе към оръжието и се метна с него зад едно от подвижните дървени укрития, преди Мат да успее да вземе мерки. Оттам изстреля към него един лъч.

От дървото до Матю Дракс лумнаха пламъци. Той се хвърли по корем върху дървеното мостче и продължи да пълзи нататък. Между две греди се прицели в защитната дъсчена стена и отново отпусна оръжието. Беше невъзможно да улучи от такова разстояние без ясно видима цел.

От другата страна на подвижния щит лазерният лъч изсъска към палисадата. Тя светкавично избухна в пламъци.

— Няма смисъл! — изръмжа Мат. Силно зачервеното лице на Хеенрих блестеше от пот. Погледна Мат с широко отворени очи. Сред мъжете му настъпи обърканост. Лъчевото оръжие оставяше трайно впечатление у тях. — Оръжието е твърде мощно! Ще ни прегазят! — изкрещя Мат. — По-добре е да се оттеглим!

Отбеляза как майсторът на мечове изпрати вестоносец до южната порта, за да информира краля. Мат видя под себе си как северните мъже нахълтваха през пробива на палисадата.

Битката беше загубена. Мат слезе от палисадата и се оттегли в града.

Пред него се простираше голям площад. Хората панически влизаха през портата на някаква издължена сграда.

— Ще удържим Старото кметство! — чуваше гласа на майстора на палисадите. Следван от Пиероо и четирийсетина войници, Валдер тичаше през площада към сградата.

Масивната фигура на Хеенрих се показа до тях.

— Насам! — изрева той. Заедно с четирима от ордата и седем бойци от града Мат го последва през пазарния площад. Недалеч зад тях се понесе бойният рев на северните мъже.

Покрай тясната страна на дългата сграда майсторът на мечове ги преведе до широка улица. Мат се удивляваше как този мъж толкова бързо движеше пълното си тяло.

Стигнаха до един пасаж и влетяха вътре. Веднага в началото му надолу водеше стълбище към някаква врата. Над изхода беше опъната дебела верига. Хеенрих я отмести настрани и се заклатушка надолу по изтритите стъпала. Мат и другите се заблъскаха след него. През вратата влязоха в малко помещение.

Запалиха факли. Мат видя две дървени колела, големи колкото гуми на камион. Отстрани върху тях бяха закрепени по четири вретеновидни, дълги колкото човешка ръка дървени дръжки. Колелата бяха свързани с черен метален валяк, от който стърчаха малки пъпки. От него към тавана се издигаше верига и там изчезваше в някаква дупка.

Четирима от воините на Хеенрих уловиха дръжките на колелата, по двама от всяка страна. Натиснаха ги надолу, валякът се задвижи. Със скърцане веригата се изтегляше от тавана и с дрънчене се навиваше около валяка. Същевременно Мат дочу някакъв стържещ шум отвън. Огромна каменна плоча се плъзна над правоъгълния отвор на входа към стълбищната площадка.

Всички се заловиха за работа. И накрая каменната плоча се намести с грохот в рамката си. Достъпът до стълбището беше прекъснат.

Мъжете пъхтяха и кашляха. Изтощени се свлякоха на пода, докато страхът и напрежението постепенно изчезнаха от лицата им.

Мат взе една факла от стената. Подтикван от любопитство, напусна фоайето и влезе в широка, сводеста изба. Дебелият Хеенрих го последва.

— Нашата Изба на Ауербах — изграчи той.

Мат мина под арката и освети избата. Видя наковални, ковашки чукове, стелажи с прътове чугун, корита с мечове и остриета за секири. В две ковашки огнища все още тлееше огън. Дърва бяха натрупани до тавана. Обърна се към майстора на мечове.

— А какво ще правим сега? — попита той.

Дебелият повдигна безпомощно рамене.

— Вудан знае…

Южната палисада беше разрушена по протежение на двайсет крачки. Двойно по-дълъг сектор беше в пламъци. Бариерата не успя да издържи и четири часа на оръдейния обстрел на северните мъже. Мауриц видя едрата фигура на Лодар при мястото на пробива. Сипеше на всички страни удари с меча си. Разпалвани от несломимия кураж на краля си, около трийсетина воини отляво и отдясно на него се сражаваха с налитащите северни мъже.

Вече бяха проникнали в града, но Лодар и бойците му успяха да ги отблъснат.

Самият Мауриц стоеше на палисадата. С копие пронизваше нападателите, които се опитваха да се покатерят на вала. Говорещият с боговете отдавна знаеше, че основната вълна на атаката на северните мъже се стоварва върху западната палисада при Старото кметство. Тук пред южната порта преброи сто и трийсет до сто и петдесет северни мъже. Значи на западната страна на града трябва да са двеста и петдесет или повече.

Някой отдолу извика името му. Мауриц се обърна. Млад боец махаше с две ръце. Пратеник на Хеенрих. Мауриц слезе от укреплението.

— Пробиха палисадата — задъхваше се пратеникът. Мъчеше се да си поеме дъх. — Имат оръжие, което мята мълнии…

Мауриц присви очи. Очакваше лоши новини. Но тази беше толкова лоша, че за момент дъхът му секна.

— Валдер и Пиероо се оттеглиха с четирийсет и пет бойци в Старото кметство! — продължи пратеникът. — Около четирийсет граждани са при тях! Хеенрих е избягал с малък отряд в Избата на Ауербах!

— Колко са падналите? — Гласът на Мауриц прозвуча почти недоловимо. Отдавна вече беше направил сметката наум.

— Седемдесет или осемдесет — каза със задъхване мъжът. Не знам… някои избягаха… северните мъже доубиват всички ранени…

Мауриц си проби път отзад към сражаващите се, които около краля отбраняваха мястото на пробива.

— Западната палисада падна!

— В Зъба! — изкрещя Лодар. Мауриц изтегли от палисадата стрелците с арбалети и им заповяда да заемат позиция отляво и отдясно на мястото на пробива. Лодар и хората му се обърнаха и претичаха напряко през площада към кулата. Северните мъже отначало се спряха слисани. Тогава се спуснаха след тях. Градушката от стрелите на арбалетистите повали цели редици от нападателите.

Въпреки това десетина северни мъже преследваха войската на Лодар чак до фоайето на Зъба. Пред портала зад тях изтрещя тежката каменна плоча на аварийната порта. За натрапниците не остана никакъв шанс. Лодар и бойците му се нахвърлиха върху тях и избиха всички.

Докато мъже, жени и деца се катереха покрай Мауриц нагоре по стълбите, той ги броеше. Точно сто двайсет и осем души успяха да се спасят в кралския замък. Около шейсет и пет от тях носеха оръжия. Значи при южната порта бяха загубили повече от трийсет човека.

Мауриц остави десет бойци на стража в приземния етаж. Тогава последва другите на седмия етаж. Там стрелците с арбалети се навеждаха от прозорците и стреляха срещу атакуващите северни мъже. От прозорците над входния портал мъже и жени мятаха камъни върху нападателите. Накрая никой от онези вече не посмя да доближи входа. Каменната плоча на аварийната порта щеше да издържи дълго на ударите на таран. Но не и вечно. Беше по-добре завоевателите да бъдат прогонени от непосредствената им близост до портала.

Прозорците на първите шест етажа бяха зазидани. А стълбите на нападателите не стигаха по-високо. Също и абордажните куки с въжетата трудно можеха да се мятат на тази височина. И ако все пак някоя успееше да се забие в рамката на прозореца, веднага защитниците щяха да я открият и да прережат въжето.

След около един час северните мъже се оттеглиха назад до разрушената палисада, където стрелите на арбалетистите не ги достигаха.

— Какво предлагаш, Лодар? — обърна се към краля Говорещият с боговете.

— Трябва да се приготвим за дълга обсада. Нека хората се разположат в помещенията на този етаж — каза Лодар. — Погрижи се от избата да се качат провизии. Аз ще организирам смените на стражите.

Мауриц не вярваше, че ще има дълга обсада. Но не го изрече.

До късния следобед бяха оставени на спокойствие, но тогава северните мъже изтеглиха оръдията си на площада пред Зъба. Мауриц преброи двайсет. Поставиха на позиция пред високото здание също и катапулта. По време на бъркотията при отстъплението войските на Лодар не успяха да я подпалят.

Мъже и жени се трупаха на южните прозорци. Мауриц виждаше само бледи лица и ококорени очи със замръзнал поглед. Никой не проронваше и дума.

Първите гюллета изтрещяха във фасадата. Сградата се разтърсваше. Части от фасадата се стовариха долу на площада. Северните мъже ликуваха при всяко попадение. Естествено, нито едно гюлле не пропусна Зъба.

Оръдейците на северните мъже прочесваха сградата постепенно по протежение на фасадата до седмия етаж. Зданието се разтърсваше при всяко попадение. Дупките от разривите се приближаваха все повече до отворите на прозорците, зад които обкръжените, обзети от страх, гледаха надолу.

— Нагоре към кралския етаж! — заповяда Лодар. Хората трескаво грабнаха нещата си и се втурнаха към стълбището. Когато първото гюлле изсвистя през един от отворите и експлодира в помещенията, на седмия етаж вече нямаше никого.

След половин час от един южен прозорец на двайсетия етаж Мауриц погледна към площада пред сградата. Видя, че от прозорците на долните етажи излиза пушек. Северните мъже бяха докарали таран и се готвеха да го поставят срещу аварийната врата на входния портал. Лодар нареди от долните етажи да се хвърлят камъни срещу нападателите. И изпрати обратно двайсет мъже да гасят огъня.

Изкусна водопроводна система, която беше конструирал дядото на Мауриц, вече две поколения осигуряваше събирането на дъждовната вода в насмолени каци на покрива на Зъба, която се стичаше в съдове на отделните етажи. С кожени ведра я черпеха от съдовете и гасяха пожара.

Привечер обстрелът беше прекратен. Любопитни и същевременно облекчени, обсадените се трупаха на прозорците и гледаха надолу. На площада пред сградата до палисадата се събираха северните мъже. Влачеха жени и деца към средата на площада.

— Хванали са пленници — каза тихо Лодар. Лицето му изглеждаше сурово и пребледняло. Сякаш беше издялано от мрамор. — Но как? Всички жители са тук или в Старото кметство!

Женски глас крещеше пронизително. Мауриц позна жената между пленниците. Тялото й се извиваше под хватката на двама северни мъже. Държаха я здраво, докато трети се приближи с вдигната секира.

— Махнете се от прозорците! — извика Лодар. Воините върнаха ужасените мъже, жени и деца обратно в помещението, преди долу острието да се стовари върху главата на жената.

Мауриц наблюдаваше втренчено клането. Северните мъже изобщо нямаха намерение да изнудват обсадените, както първоначално си помисли. Тези зверове избиваха всички пленници! Мауриц се обърна. Изгони хората от южните помещения оттатък в северната страна на Зъба. Лодар стоеше до един прозорец с вперен навън поглед. Мауриц видя как дъвкателните му мускули се задействаха. Пристъпи до него и погледна надолу към вечерния град. От някои покриви се издигаха пламъци. Най-големият огън обаче гореше на пазарния площад.

„Тръбата, която бълва светкавици! — Мисълта прониза като нож мозъка на Мауриц. — Използвали са тръбата срещу Старото кметство…“

Зад горящото Старо кметство Мауриц видя група мъже да пробягват през Заксенплац. Не бяха в землистите дрехи на нападателите. Вероятно хора от отряда на палисадния майстор бяха успели да избягат. Тичаха към северната палисада.

— Ненаситните кучета от Севера са завладели Старото кметство — прошепна кралят. — Валдер не е успял да го удържи…

— Имат тръба, която мята светкавици. — Гласът на Мауриц прозвуча хрипкаво.

Лодар се стресна. Мауриц се грижеше за него и го възпитаваше още от рождението му. Значи от двайсет и три години. Но за пръв път видя панически ужас в така упорития иначе поглед на краля.

— Какво ще кажеш…? — прошепна Лодар.

През целия ден грохотът на оръдията се смесваше с трескавите й бълнувания. Бълнувания, в които Ив скачаше като делфин над океанските вълни. В ушите й бучеше разгорещената кръв — шумът на морето. Лицето й гореше — жарките лъчи на слънцето. На слънцето, което познаваше единствено от прастарите видеозаписи, преди да напусне Комуната.

Ив беше сама в палатката. Тъмнокосата жена я остави още преди един час. Онова, което се разиграваше в града отвъд реката, изглежда, я примами в здрача. Поне донесе на Ив стомна вода. И отново й облече защитния костюм. Състрадание ли беше това? Или студена пресметливост: Ако Ив умреше, от мислите й вече не можеше да се изтръгнат никакви тайни.

Грохотът на оръдията замлъкна. Малко след това завесата на входа на палатката се дръпна. Навън беше толкова тъмно, че куполите на палатките се размиваха в някаква черна стена. Небето над тях грееше неестествено ярко. Някъде на хоризонта нещо гореше.

Противницата на Ив влезе в палатката с факла в ръка. Спря се над нея. Победоносно се усмихна над смъртно болната. Изглежда, се беше случило нещо, което повдигаше настроението й.

— Хайрик ще дойде едва утре — каза жената. — Има още работа в града. — Прекрачи Ив и седна зад нея на пода.

„… има още работа в града… — Трясъкът на оръдията говореше красноречиво. Картината на бруталното клане между бойните машини преди два дни изведнъж болезнено се изправи пред очите на Ив Карлайл. Гняв и срам притискаха болните й гърди. Ив беше убедена, че Хайрик използва лазерния пистолет, за да изпълни онова, което има да върши в града…“

Разтърси я пристъп на кашлица. Бореше се за глътка въздух. Чувстваше вътрешността на гърдите си, сякаш беше натъпкана с влажни, горещи парцали. Ив никога не се научи да мами самата себе си: От час на час все повече отслабваше. Скоро защитната й ментална обвивка щеше да се разтвори в трескави сънища. А близката смърт щеше да изгради великолепни цветни сънища от всичко, за което копнееше: от картините на бункера, от сводовете под земята, от портата в скалата и от пътя до Острова…

Отново призова картините от океана. Бушуващите вълни и танцуващите делфини. Прогони от слуха си ехтежа на оръдията и се предаде на грохота на морето.

Командир Ив Карлайл все още се съпротивляваше…

Оставиха зад гърба си една ужасна нощ. Мат не затвори очи. Никой от мъжете не можа да заспи.

А в утринните часове тропаха ботуши по „Пасажа“. Гласове си подвикваха пароли и заповеди на твърдия език на северните мъже. Чуваше се груб смях и разни гласове: стенанията на умиращите, уплашените писъци на изтезаваните и жалните викове за помощ на насилваните жени.

Мълчаливо седяха в мрака на сводестата изба и съпреживяваха страданието на останалите. Мат дочуваше около себе си тих плач. Беше отвратително да слушаш какво става горе в изтерзания град и да бъдеш напълно безпомощен.

— Завзеха Старото кметство — каза по едно време Хеенрих, майсторът на мечове. — Откъде иначе щяха да пленят толкова много хора?

— С лазерното оръжие ще щурмуват и вашата висока сграда — каза тихо Мат.

Хеенрих запали маслен светилник. Погледна Мат сериозно и тъжно.

— Тогава не искам повече да живея. Ще напуснем избата и ще се бием, докато умрем — говореше с хриплив, провлачен глас. — Кой от вас ще дойде с мен?

— Ние ще дойдем с теб — каза един от младите воини от неговия отряд. Другите шестима кимнаха в знак на съгласие. Четиримата души от ордата се спогледаха несигурно.

— Почакайте. — Мат вдигна дясната си ръка. — Щом като вече сте прежалили живота си, тогава нека използваме един последен шанс. — Дванайсет чифта очи се насочиха към него.

— Имаш някакъв план ли, чужденецо? — попита Хеенрих. Говори.

— Все още нося облеклото на северните мъже — обясни Мат. — Ако през настъпващата нощ стигна навън, може би ще успея да заблудя някои от тях и да ги примамя в капан. Тогава ще имаме още дрехи и когато сме повече, можем да се опитаме да завладеем лъчевото оръжие.

Хеенрих бавно кимна. Двойната му брадичка се разлюля нагоре-надолу. Изправи се с охкане. С масления светилник изчезна в избата. Мат чу шумолене на хартия. С карта в ръка майсторът на мечове седна отново при групата. Мъжете се сместиха по-близо до него.

— Преди четирийсет години бащите ни започнали да копаят система от подземни тунели през града — обясни дебелият. Досега са готови само два. Първият е много дълъг. Води от Бастиона на Мауриц, под палисадата — до пристанището. Лодар и Мауриц ще изведат по този път жителите на града, които заедно с тях са избягали в Зъба, ако забележат, че кралският дом не може да се удържи.

— А вторият тунел? — поинтересува се Мат.

— Води от тази изба на изток до храма на Вудан. — Месестият пръст на Хеенрих следваше една линия напряко през града до сграда наблизо до източната палисада. — Свещениците наричат храма Нигголайгирхе[32]. На около стотина крачки пред него тунелът се разклонява. В южна посока един ден ще стига до Зъба. Още не е готов. Разклонението на север води до храма на Вудан. Тунелът свършва при големия каменен олтар.

Отново дванайсет чифта очи се насочиха към Мат. Този път в очакване.

— Да хапнем и да пийнем — рече той. — След това ще вземем оръжия и храна и потегляме.

Стените трепереха, сградата се олюляваше. Върху дългата маса в залата на Лодар подскачаха и падаха делви и чаши. На някои места дървената обшивка се откъртваше от стените. От изгрев слънце до ранния следобед северните мъже обстрелваха Зъба с гюллета и каменни късове.

Мауриц и Лодар стояха до отвора за прозорец, плътно прилепени до стената. От прозорците под тях бълваше дим. Обсегът на вражеските оръдия стигаше до осемнайсетия етаж. Долу на площада около Зъба се трупаха насипи от паднали и разрушени части от фасадата.

Почти всички възрастни мъже бяха из сградата, за да гасят пожарите. Останалите при краля и при Говорещия с боговете деца и жени мятаха камъни срещу северните мъже винаги, когато онези се засилеха с тарана си срещу аварийната порта.

Тогава изведнъж обстрелът се прекрати.

— Дали са се свършили проклетите им гюллета? — просъска Лодар.

— Не. — Мауриц посочи разрушената част на палисадата. Там се появиха силуетите на същества с ръст, по-голям от човешкия. С дълги муцуни и сивочерна козина. — Това са тараци! Привлякла ги е миризмата на труповете.

Голяма глутница гигантски плъхове се покатери по развалините на палисадата и с големи скокове се насочи към обсадния пръстен на северните мъже. Мауриц и Лодар изброиха трийсет и шест тарака.

Долу на площада се чуха силни викове. Стрелците с лъкове се приготвиха за бой. Оръдията заеха нова позиция. Всред ликуването на обсадените, които полека-лека се трупаха по отворите на прозорците, зверовете нападнаха редиците на северните мъже. Те вече не можеха да използват оръдията си. Започна ожесточена борба.

— Елуута! — извика едно дете. Мауриц погледна над безкрайната джунгла, която се простираше на юг. Двойка елуута летеше насам, плътно до върховете на дърветата. Жителите на Лаабзиш зареваха от възторг. Черпеха надежда и кураж.

Мауриц беше далеч от тази мисъл. Естествено и той изпита злорадство, когато видя как тараците разкъсват един след друг северните мъже. И естествено пожелаваше на този жесток народ да попадне в човките и ноктите на елуутата. Но в неговите очи това беше само едно интермецо, глътка въздух преди гибелта.

Гигантските люспести кукумявки се спуснаха върху северните мъже. Твърдите им крила, изглежда, бяха нечувствителни към стрелите им. Дори самият им вид предизвикваше паника всред страшните воини. Редиците им се разпаднаха. Побягнаха презглава към града и изчезнаха от зрителното поле на Мауриц. Двете елуута грабваха своята човешка жертва, прелитаха над палисадата и от голяма височина я пускаха да падне върху ивицата от ниви. Прелитаха в голям кръг и се връщаха, за да се забият между мъртвите и ранените.

Междувременно тараците влачеха със себе си от града поне десетина северни мъже.

И тогава се случи онова, което Мауриц предвиждаше. Северните мъже напредваха в плътен строй. Полетяха стрели и копия. Откъм редиците се откъсна тънък, ослепителен лъч и прониза едното елуу. Гигантската птица удряше с крила и крещеше. Улучи я и втори лъч. Животното успя да прелети над палисадата. Сгромоляса се в ивицата ниви зад нея. От люспестите му крила лумнаха пламъци.

И второто елуу беше улучено. Повлече след себе си ивица дим, когато с крясъци избяга на юг. Мауриц видя как на разстояние десетина хвърлея копие се стовари върху листатия покрив на гората.

Тараците побягнаха. Северните мъже ги преследваха до разрушената палисада и изпратиха подир тях смъртоносния лъч. Повече от половината зверове погинаха изпечени в окрайнините на гората.

Ликуванията по прозорците отдавна бяха секнали. Северните мъже отново се престроиха на площада пред Зъба.

— Крайно време е да се оттеглим в Бастиона — каза тихо Мауриц.

Сякаш в потвърждение на думите му тънък огнен лъч изсъска през един от прозорците и попадна върху облицования таван, който веднага избухна в пламъци.

С глава между коленете, Аруула седеше в кулата. Подслушваше града. Както многократно го правеше през изминалите два дни и две нощи. Всеки път я посрещаше хаос, бъркотия от уплашени, гневни и кръвожадни духове. Имаше съвсем малко ясни картини, които не бяха изкривени от паника, отчаяние и омраза. Веднъж й се стори, че се докосна до духа на Маддракс. Но само веднъж и това вече не се повтори.

Изправи се примирена. Беше прекалено изтощена, за да продължи да подслушва съсредоточено. Гладът и жаждата я бяха изсмукали. И ужасът от сцените, които се разиграваха зад частично разрушената палисада. Трябваше да слезе долу в гората. Да хапне и да пийне нещо. Трябваше да го направи, колкото и опасно да беше.

Още веднъж погледна над покривите на града. На някои места между къщите се издигаха димни стълбове. Отблясъците на огъня се отразяваха в омарата на утринния здрач, който се стелеше над покривите. От средните етажи и лявата страна на огромната къща бяха останали само металните греди. От мрачния скелет излизаше дим. Права като стрела светкавица непрекъснато се забиваше в сградата и разпалваше нови огньове. Нямаше съмнение — градът беше загубен.

— О, Маддракс — простена Аруула, — къде си…? — Тя се наметна с кожата. Гладът я накара зиморничаво да потрепера. Завърза на гърба си своя меч и контейнера на Маддракс. Двете неща й се сториха двойно по-тежки от обикновено.

Слезе от кулата. С натежали като олово крака се промъкна през руините в джунглата. Мъчителната жажда я подтикваше да върви към реката. Беше почти тъмно, когато стигна до нея. Остави меча и контейнера в тръстиката, хвърли се по корем в плитката крайбрежна вода и започна да пие като умиращ от жажда човек.

Недалеч от нея нещо прошумоля в тръстиката. Тя тихо се изправи и огледа почти неразличимите един от друг силуети.

Из тръстиката се движеха сенки! Главите им се поклащаха при всяка стъпка. Аруула се приведе и зачака, докато се приближат на по-малко от пет метра. Откроиха се ясно очертанията на големи птици. Острите им глави с дълги човки стърчаха от тръстиката. Видя стройни, извити шии и големи тела върху дълги крака.

Пое си дълбоко въздух. Тогава се отблъсна и отскочи напред. Птиците нададоха възбудени крясъци. Четири от тях успяха да избягат и с плясък на крилата се вдигнаха над реката. Тя успя да сграбчи петата за шията. Животното грачеше жаловито, удряше с крила и с тънките си като кокили крака риташе Аруула в корема. Жената стисна с двете си ръце и изви шията на птицата. Тя изпука между пръстите й. Животното замря.

Оскуба гръдните й пера и я закла с меча си. Малко по-късно вече дъвчеше суровото месо. Беше опасно да пали огън, който се вижда отдалеч. Опитваше се да дъвче бавно, преди да преглътне месото. Не беше вкусна вечерята, но я засити. Нови сили се вляха в крайниците й.

След като се нахрани, отиде до водата, за да пие отново и да се измие от кръвта. Коленичи в плитчината на брега и потопи глава във водата. Когато отново я извади, въздъхна облекчено. Първата й цел беше постигната — пълният стомах. Погледна пред себе си. Отражението на сянката й се изкривяваше от раздвижената вода, но повърхността бавно се заглади.

И Аруула различи тъмните очертания на хора, които изникнаха зад нейното отражение!

Стори й се, че дробовете й се изпълват с лед, когато по рефлекс си пое въздух и се метна напред в реката.

Твърде късно! Железни ръце я сграбчиха за глезените и я измъкнаха от водата. Тя отчаяно зарита с крака, хвърли се по гръб. Две сенки скочиха до нея в реката. Воняща като главня по житата ръка притисна устата й. Към нея се наведе лицето на някакъв мъж. Широко, безизразно лице. Мъжът сложи показалец на устните си.

— Псст — изсъска той.

Хватката около китките и глезените й отслабна. Аруула скочи.

Бяха седмина. Поне двама бяха облечени в черни кожи, другите носеха кожени шлемове на главите си и предпазни нагръдници върху голите си гърди. Бяха въоръжени с мечове, секири и арбалети.

Всичките воняха на кръв, опърлени коси и пушек.

Мат се надигна от квадратния отвор. Издърпа краката си от шахтата и се изправи. Главата му се блъсна в някаква каменна плоча. Под него се приближи светлина. Хеенрих му подаде масления светилник.

Мат освети каменния саркофаг, в който беше попаднал празно помещение под олтара на храма на Вудан. На една от надлъжните страни откри цепнатината на вратичката, която беше му описал майсторът на мечове. Мат остави лампата и се ослуша.

Минутите се нижеха. Едва когато беше напълно сигурен, че извън празното помещение в храма няма никого, хвана металната кука на външния край на каменната плоча и я дръпна. Тя се отвори със скрибуцане. Пантите скърцаха. Мат взе лампата и от каменния сандък се шмугна в мрака на храма. Беше хладно. Хеенрих му подаде една секира през отвора на олтара.

Мат се огледа. Облицовани с дърво и богати дърворезби стени преминаваха в арка в предната част от кораба на някогашната църква. Лампата освети голяма картина. Изобразяваше голяма четирилъчна, жълта звезда. От центъра на звездата го наблюдаваше човешко око. Композицията от форми и багри беше така съвършена, че за момент Матю беше склонен да повярва, че окото е истинско.

Звездата беше обрамчена с многоцветен кръг. Във външния й край грееха безброй звезди.

„Вудан и божественото му войнство“ — помисли си Мат. Обърна се към главния кораб. Покрай олтара мина под огромен свод. Поддържаха го яки колони, които сигурно се издигаха на десет-дванайсет метра. Светлината на лампата беше твърде слаба, за да може напълно да разкрие куполите.

Макар и да вървеше на пръсти, в мрака отекваше всяко стъргане на върховете на ботушите му. Чуваше пределно отчетливи също и шумовете, издавани от бойните му другари, които един след друг се измъкваха от олтара и търсеха прикритие в тъмнината.

Мат се приближи до входа на храма. Колоните се плъзваха покрай него като гигантски тръби. Две от тях представляваха дървени стволове. Дърворезбите имитираха ребрестата шарка на оригиналните колони. Между колоните бяха наредени пейки без облегалки, от обработени само отгоре дървени трупи.

На входния портал Мат угаси лампата и отново се ослуша. Проблемът му беше, че оставиха оригиналния шлем в помещенията на краля във високата сграда. В избата на оръжейната ковачница съшиха шапка от светла кожа. Вместо русите коси от дупчицата в тила на шапката висеше плитка от лико. В мрака човек трябваше да погледне два пъти, за да разбере измамата.

Матю Дракс отвори предпазливо едното крило на дървения портал. Все още с чугунената дръжка в ръка, той се провря в отвора.

Появиха се така неочаквано откъм външното стълбище, че той отначало остана като втрещен. Бяха четирима. Тримата бяха с лъкове на рамо, един беше въоръжен с меч. Спряха се и погледнаха нагоре.

Онова, което се случи тогава, Мат не го беше планирал. В тези секунди беше далеч от намерението да си изгради някаква ясна мисъл, а камо ли да измъдри някакъв план. Като от само себе си ръката му се вдигна и махна на воините да се приближат. Може би в такъв дух е било и разбирането за ред при северните мъже — войниците по правило първо да изслушват и после да задават въпроси, ако изобщо се стигне дотам.

Четиримата северни мъже се изкачиха по външното стълбище. Мат им посочи храма и с жестове им подсказа, че уж е открил някого вътре. Сърцето му биеше като фабрика за метални изделия.

Когато бяха на три крачки от него, през леко отворената врата се шмугна обратно в някогашната църква. Воините го последваха и влязоха в сводестото помещение. Колебливо се отделиха от мястото около входа. Един от тях прошепна нещо по посока на Мат. Той посочи олтара и същевременно постави пръст върху устата си. На единия от мъжете липсваха устните, други двама имаха кожени израстъци вместо носове, в областта на горната челюст на четвъртия зееше дълга цепнатина. Трима от тях носеха кожени маски.

Четиримата навлязоха в средната пътека. Когато се обърна, Матю видя зад тях от прикритието на колоните да се плъзгат сенките на неговите бойни другари.

Някакво дращене накара кафявите да се сепнат. Преди още да се ориентират в новата ситуация, Хеенрих и хората му се нахвърлиха върху тях. Също и Мат измъкна своя нож от колана и се втурна срещу напълно изненаданите северни мъже.

Борбата беше неравна. Виковете на нашествениците заглъхнаха в гърголещо хъркане.

Спътниците бързо съблякоха вонящите дрехи на мъртвите. Отрязаха им също и плитките. Хеенрих заповяда на хората си да завлекат телата в галерията на църквата. След това избра трима мъже, които трябваше да придружат него и Маддракс. Майсторът на мечове взе дрехите на най-едрия от северните мъже. Не можеше да закопчае якето и се принуди да завърже панталона с въженце. Въпреки това настоя да върви с Мат, за да търсят лъчевото оръжие.

Петимата излязоха от старата църква и се отдалечиха от нея. Хеенрих посочи покрива. Мат погледна нагоре и видя в небето зад камбанарията да се извисява сгреният от пламъци заострен покрив на високата сграда. Той кимна.

Давайки си вид, че са патрул на северните мъже, минаха със стегната крачка покрай църквата по посока към южната порта…

Един от седмината мъже беше много нисък и много широк. Другите го наричаха „Валдер“. Аруула бързо разбра, че той е водачът на групата. Тримата мъже в кожените мантии принадлежаха към някаква орда от странстващите народи. Имаше дори и един вожд. Наричаше се „Пиероо“.

Мъжете воняха не само на опърлено и на кръв — изглеждаха, като че ли току-що са избягали от някакъв кървав, горящ ад. По лицата и ръцете им имаше рани, косите им бяха опърлени и въпреки мрака Аруула успя да види прилепналите от влага места по мантиите им.

Нямаше нужда от много думи, за да се споразумее с тях. Пиеро, вождът, й даде да разбере, че групата има намерение да се бори в тила на нахлулите в града северни мъже. Аруула си мислеше за Маддракс, който също се намираше вътре зад стените на града, и кимна. Щеше да направи всичко възможно, за да го намери.

През тръстиката покрай брега на реката се промъкнаха до пристанищния басейн. Грубоватите очертания на корабите се показаха от мъглата и мрака. На срещуположния бряг Аруула видя отблясъци от огньове. Значи северните мъже бяха оставили стражи в лагера. Забелязаха светлини също и по горните палуби на корабите. Покрай перилата на корабите се движеха сенки.

Промъкнаха се до първия кораб. Около четвърт час наблюдаваха горната палуба. Преброиха не повече от двама стражи.

Валдер, който смяташе варварите за опитни ловци, им даде знак да се покатерят на кораба. Пиероо и един от бойците му се изхлузиха от кожените си мантии. Стиснаха ножове между зъбите си и безшумно се плъзнаха във водата.

Притиснати по корем в тревата, Аруула и мъжете чакаха. Минутите се нижеха мъчително. По едно време се чу някакво шляпане и не много след това глух удар, сякаш някакво тежко тяло се стовари върху палубата. Тогава на перилата при носа на кораба се показа сянка и махна с ръка. Валдер изпрати двама от бойците си на кораба. Трябваше да подпалят корпуса му.

Два други кораба овладяха по същия начин. Под палубата, на височината на гребните колела попаднаха на огромни железни образувания, които никой от тях не можеше да определи какво представляват.

— Машини — прошепна Аруула. Беше чувала това понятие от Маддракс. В големи железни сандъци до машините намериха тлеещи въглени. А отсреща, в почерняло от сажди помещение — цели купища въглища и дърва. Разпръснаха ги под палубата и ги запалиха.

По-късно, когато погледнаха назад от прикритието на тръстиката, от прозорците на каютите бълваха пламъци. И трите кораба горяха като клади…

Вървяха надолу по една широка улица. От лявата страна се простираше непрекъсната, обгръщаща цялата дължина на улицата фасада. Многоетажен, правоъгълен блок, чиято форма напомняше на Мат за архитектурата от средата на последния век. Последното столетие от неговата ера. В мрака не можеше да различи особеностите на фасадата.

Отдясно между сградите се откри широк площад. Там гореше голям огън. Неколцина северни мъже се навъртаха около него. Миришеше на печено месо.

Наближаваха Зъба все повече и повече. В прозорците на средните етажи се виждаха пламъци. Чуваше се шум на битка. И силен трясък.

— Лодар и хората му хвърлят камъни през прозорците — прошепна Хеенрих зад Мат.

Стигнаха до източната страна на площада около кралския дом. Пред входа му от южната страна северните мъже се засилваха с тарана си срещу портала. Откъм войската, която се беше оттеглила зад оръдията, ослепителен лъч проряза мрака нагоре към най-високите етажи на Зъба. Мат забеляза как четиримата мъже зад него рязко се спряха.

— Не искахте ли да се борите до смърт? — изсъска той. — Продължавайте! Ще минем по края на площада, докато стигнем до палисадата. Тогава ще се смесим с артилеристите и ще нападнем дангалака с лазерното оръжие.

Майсторът на мечове издаде някакво грухтене, което вероятно беше израз на съгласие.

Покрай мястото пред площада поеха към палисадата. С крайчеца на очите си Мат видя съборения навес на входния портал. Въпреки тъмнината забеляза зеещите дупки във фасадата.

Десетки оръдия бяха разположени по протежение на палисадата, с насочени към високата сграда дула. И непрекъснато откъм групата от около осемдесетина войници изсвистяваше лъч към горните етажи. Вероятно, за да прогонят от прозорците хвъргачите на камъни. Защото след всеки лъч воините с тарана се засилваха и го стоварваха срещу каменната плоча на входа.

Южната палисада се издигаше пред Мат и придружителите му само на двайсет крачки. Във вала беше зейнала широка празнина. На някои места беше разкъртен и от него стърчаха дървени трупи. На други места палисадата беше наполовина изгоряла.

Обърнаха се наляво и минаха отстрани към позицията на оръдията. Мат позна зад оръдията червенокосия предводител. Самият Хайрик обслужваше лазерното оръжие.

Матю бръкна под якето си и освободи предпазителя на армейския си пистолет. В пълнителя имаше само още пет патрона! Мат усети как устата му пресъхна. Дишането му се ускори. Изведнъж му се стори, че хиляди северни мъже са се събрали на площада пред Зъба.

— Не се страхувайте от численото им превъзходство — прошепна той на четиримата си спътници. — Всичко се заключава в това да се използва моментът на уплахата. — Говореше на мъжете, а имаше предвид самия себе си. — Имаме шанс. Ако вземем лъчевото оръжие, предимството ще е на наша страна. Бяха на десет или петнайсет крачки от първото оръдие. Двама артилеристи се обърнаха към тях. Мат задържа дъх, но мъжете само бегло ги погледнаха. Бойните им другари, които отново се засилиха с тарана срещу входа на Зъба, ангажираха цялото им внимание. Ослепителен лъч отново изсъска към фасадата на високото здание.

Дочу се силна глъчка. Мат видя пет-шест северни мъже с маслени лампи. Тичаха по улицата, по която дойдоха той и придружителите му.

Този път се спряха не само бойните другари на Мат. И той застана. Всичките петима си мислеха за едно и също нещо: Убитите в галерията на храма на Вудан са открити! За няколко секунди Мат остана като парализиран.

Възбудените вестоносци тичаха напряко през площада, жестикулираха с ръце и крещяха безредно. Северните мъже при тарана преустановиха засилването си, спряха се и погледнаха началника си. Артилеристите забъбриха уплашено помежду си. Червенокосият нададе гневен рев.

Трябва да се е случило нещо изключително важно. Внезапно почти всички северни мъже се раздвижиха едновременно. Вестоносците побягнаха обратно в посоката, от която бяха дошли. Войниците при тарана пуснаха тежкия ствол на земята и ги последваха. След тях се втурнаха и повечето артилеристи.

Хайрик тикна лъчевото оръжие в ръката на един от неговите командири — мъж с жълта ивица на гърдите на жилетката и също побягна по улицата на север. На позицията при високата сграда останаха само петнайсетина северни мъже.

Мат нямаше представа на какво се дължеше тази внезапна забързаност. Беше невероятно военачалник да преустанови веднага обсадата заради четирима мъртви от своите редици.

Офицерът с лазерния пистолет се обърна към тях и изръмжа нещо неразбираемо. Може би трябваше да изчезват и да последват предводителя. Когато не изпълниха заповедта, Мат видя как погледите на останалите на позицията северни мъже се насочиха към него и спътниците му, как очите им се присвиха и лицата им внезапно се вкамениха, когато разбраха истината.

Мат измъкна от якето си „Беретата“. Със силен боен вик Хеенрих и тримата му бойци се хвърлиха всред северните мъже. Мат натисна спусъка. Офицерът се преметна назад през едно оръдие. Тръбата на лазерния пистолет се удари в ствола на оръдието и падна под оста му. Друг северен човек се наведе към него. Мат стреля втори път и се затича към оръдието, под което лежеше лазерното оръжие.

Задрънчаха мечове — шест или седем северни мъже налетяха на Хеенрих и тримата му воини. Другите сложиха стрели в лъковете си. Двама бойци запълзяха под оръдието и грабнаха лазерния пистолет. Мат закъсня.

Скочи напред, претърколи се под градушката стрели, но когато отново се изправи на крака, срещу него зееше финият отвор в челната тръба на лазерното оръжие и лишеното от устни лице на северняка. Беше странно уродливо и тесните очи сякаш пронизваха Мат.

„Защо най-сетне не натиснеш спусъка, задник такъв…?“

Цевта се отпусна надолу, воинът се килна настрани. В гърба му стърчеше дълбоко забита стрела от арбалет.

Мат скочи и грабна лазерния пистолет. Насочи го към стрелците с лък, които презареждаха оръжията си. Лъчът мина под тях — някои рухнаха безмълвно, другите избягаха, надавайки крясъци.

Мат се обърна. Видя Хеенрих да лежи неподвижен на земята. Петима северни мъже отчаяно се отбраняваха срещу хората му и пет-шест други бойци. Мат позна Валдер и Пиероо… и Аруула, която нанасяше яростни удари с меча си.

Един стрелец с арбалет коленичи зад оръдията и се прицели в бягащите северни мъже…

Хората се блъскаха в тесния ходник към Бастиона на Мауриц. Лодар и Мауриц стояха отляво и отдясно на малката арковидна порта. Деца плачеха, страх припламваше в очите на жените, мъжете изглеждаха отчаяни и изтощени. Мауриц и Лодар им вдъхваха кураж.

Двама бойци с факли в ръце дотичаха откъм Зъба.

— На реката има огън! — извикаха те.

— Остани при народа си — каза Мауриц на Лодар. Той се затича след двамата бойци нагоре по стълбището. През отломки и пушек се добраха до осмия етаж. От един прозорец на западната страна погледнаха към реката отвъд. Там пожари огряваха нощта. Най-малко два кораба на северните мъже бяха в пламъци.

— Може би го е направила групата на Хеенрих — каза един от бойците. — Промъкнали са се през тайния коридор от Избата на Ауербах.

— Възможно е. — Мауриц поклати глава. — Може би са успели да избягат и други наши хора от Старото кметство.

— По-голямата част от богоборците напуснаха града през западната палисада — обясни боецът. — Ще се опитат да спасят корабите си. На позиция са останали само няколко охранителни групи. Да извършим ли нападение?

— Елате бързо! — извика някакъв глас откъм южното крило на етажа. Мауриц и двамата бойци бързо отидоха на другата страна на сградата. Стените на помещението бяха взривени. През железните колони можеше да се наблюдава нощта. Навсякъде по пода се търкаляха отломки.

Мауриц се приближи до края на помещението. Пред краката му зееше пропаст. Откъм палисадата, където бяха наредени оръдията на северните мъже, чу метален звън на мечове и секири. Някой се сражаваше с нападателите! Със затаен дъх се ослушаха в нощта. Очите на Мауриц се опитваха да пробият мрака. Стори му се, че позна широката фигура на майстора на палисадите. И северни мъже, които се сражаваха срещу северни мъже.

Борбата не продължи дълго. През мястото пред площада около десетина фигури се втурнаха към Зъба. Мъкнеха със себе си едро, тежко тяло. Прозвуча поредица от изсвирвания — сигналът, с който приближените на краля извикваха подемника.

— Пуснете ги да влязат! — чу се гласът на Валдер. Мауриц се поколеба. Ясно видя, че четири от фигурите носеха кафявите дрехи на северните мъже. Сега един от тях си смъкна качулката от главата. Мауриц видя светла, къса коса. Мъжът вдигна високо някакъв предмет — малка сфера с тръба.

— У нас е лазерният пистолет — извика той. Беше чужденецът, който се наричаше Маддракс.

Мауриц се обърна към бойците до него.

— Вдигнете аварийната врата! Пуснете ги вътре!

Малко след това заслиза бързо по стълбището към фоайето на Зъба. От шестия етаж надолу не се натъкваше на никакви развалини. Само на някои места дървената облицовка на тавана беше увиснала. Инак, тук долу оръдейният обстрел не беше нанесъл никакви щети.

Долу във фоайето воините тъкмо спускаха отново аварийната порта. На светлината на маслените светилници Мауриц видя група изпокъсани, мръсни и изтощени бойци. Пиероо почти не можеше да се познае. Над черепа и покритото му със сажди лице имаше само пласт овъглени коси. Неговите ловци не изглеждаха по-добре. Трима от бойците от Лаабзиш всъщност носеха дрехи на враговете. За своя изненада, в групата бойци Мауриц откри и една жена. Беше загърната в кожа, на гърба си носеше някаква странна зелена кутия. Грохнала, тя се подпираше върху дълъг меч. Валдер излезе напред.

— Старото кметство падна! — изхърка той. — Три кораба на противника подпалени!

Мауриц кимна бавно и погледна безжизнената фигура на пода между бойците.

— Заведи ни в твоя бастион — настоя чужденецът на име Маддракс. — Искам още тази нощ да отида до реката.

Мауриц вече не кимаше. Не чуваше почти нищо. Тежко му стана на сърцето, то сякаш гореше. По лицето му се стичаха сълзи. Отиде до групата и коленичи на пода до неподвижния Хеенрих. В невиждащите очи на мъртвия се отразяваше сиянието на факлата…

Морето сякаш вреше. И въпреки това Ив Карлайл зъзнеше. Тя изплува от вълните. На хоризонта се издигна стръмният бряг на остров Уайт. Изведнъж се озова отново в командната централа на бойна машина. Зад пилотската седалка на капитан Спенсър Дюлит. Белите му пръсти се плъзгаха по клавиатурата на централната командна система. Панорамният дисплей на наблюдателния купол й показваше профила на английския бряг.

Светкавично бързо УБМ се носеше над морето. Приближаваше се брегът, дюните — и тогава се откри безкрайната панорама на горите в Южна Англия.

Ив видя покрай тях да профучават кулите и зидовете на Портсмут, а после — руините на Саутхемптън. Под бойната машина се изнизваха реки, кратери, просторни равнини — и тогава се появи хълмът на Стоунхендж.

Бойната машина спря между мощните мегалити. Ив слезе. През каменните порти мина от другата страна на хълма, наведе се до един самотно стърчащ в тревата мегалит и бръкна с ръка в цепнатината между основата на камъка и тревния чим. Под възглавничките на пръстите си усети дългия клавиш и го натисна.

После се върна обратно към наредените на купена на хълма подобно на порта мегалити. Зад олтарния камък, в арката на подковообразния комплекс от меден камък тревният чим се спусна надолу. Земята започна да вибрира под ботушите на Ив, тихо жужене изпълни въздуха. С копнеж погледна дългата и широка по петдесет крачки тревна площ, която бавно се издигна и под чимовете се откри матовозелена метална плоча.

Ив изтича до входа на бункера. Коленичи в тревата и отвори кутията от изкуствен материал на левия долен ъгъл на металния квадрат. Появи се малка клавиатура. Ив зададе кода си. Ясно видя символите пред себе си, усети под пръстите си гладките и хладни клавиши. Но тогава погледна ръцете си и я прониза парещ ужас. Стресна се и…

… се разтърси от пристъп на кашлица. Седеше изправена в средата на палатката и се опитваше да изхвърли жилавата слуз от възпалените си бронхи. Защитният й костюм беше мокър от пот. Чернокосата жена в сивите кожени дрехи седеше на възглавница непосредствено зад нея. Образът й се размъти пред очите на Ив. Най-после пристъпът на кашлица секна. Образът на жената се избистри.

Нейната противничка държеше на коленете си малка плоча за писане. Калемът се плъзгаше със стържене по нея. Вдигна очи — триумфална усмивка беше изписана на лицето й. После вдигна плочката и я постави на коленете си, за да може Ив да види драскулките.

Ив отвори сълзящите си очи. Изведнъж цялото й тяло се разтрепера. На плочата видя скици на кули, руини, реки и мегалитите на Стоунхендж. И символите на нейния код, точни по брой и поредност, в която трябваше да се зададат, за да се отвори вратата…

Жената беше подслушала съня й! За кратко време треската беше прекъснала контрола върху духа й! Ив се беше провалила…

Валдер, Мауриц и Пиероо напуснаха Зъба с четирийсет мъже. Искаха да обезвредят останалите в града стражи на северните мъже и да унищожат оръдията им.

Заедно с Аруула и краля Мат мина по подземния ходник от Бастиона на Мауриц до реката. Придружаваха ги дванайсет въоръжени с арбалети и мечове мъже.

През руините южно от пристанищния басейн се измъкнаха от тайния тунел. Салът стоеше в тръстиката недалеч оттам. През гората на западния бряг се промъкнаха до лагера на северните мъже. В утринния здрач видяха черните куполообразни палатки в края на гората. Долу при брега на реката стояха около петнайсет войници на богоборците и гледаха втренчено оттатък към все по-буйно горящите кораби.

Плътна ивица мъгла се стелеше над огнената стихия. Макар че се чуваха виковете на гасещите пожара, никой не се виждаше.

— Не вярвам да са оставили многобройни стражи — прошепна Лодар.

Мат кимна. Беше на същото мнение.

Измъкнаха се от прикритието на гората и се спуснаха през влажната трева между палатките. Стрелците с арбалети и бойците с мечове се разделиха между тъмните куполи. Имаха намерение да задържат стражите, в случай че се върнат. Мат, Аруула и кралят се промъкнаха до централната палатка. Пред нея стояха двама стражи.

Мат насочи лазерния пистолет към тях. С притисната до гърдите си сфера погледна върху дисплея. Очертанията на две човешки тела се появиха в малкия правоъгълник — стражите.

Мат изтръпна. Като войник беше принуден да се научи да убива. Но това не означаваше, че го прави с удоволствие. Още повече, че тези мъже нищо не подозираха. Да ги разстреля подло, беше против убежденията му. Докосна съвсем леко клавиша на спусъка — пред двете фигури се показа кръстачката на прицела. Нагласи лазерния пистолет, така че центърът на кръстачката да попадне върху левия страж.

— Какво има? — прошепна до него Аруула. Очевидно беше забелязала, че се колебае.

Мат тъкмо да каже нещо, когато някакво остро свистене го прекъсна. Двамата стражи пред палатката се хванаха едновременно за гърлата и се строполиха на земята. Главата на Мат се обърна към стрелците с арбалет. Двама от тях тъкмо зареждаха оръжията си.

— Хайде, давай нататък! — изсъска Лодар.

Мат си спести коментара. Скочиха и се втурнаха към входа на централната палатка. Когато нахълтаха в купола, отново се натъкнаха на съпротива. Чернокосата жена в сивите кожи се изправи срещу тях. Стоеше разкрачена и с меч, вдигнат с две ръце над главата й. Бронзовото й лице се изкриви в гневна гримаса. Зад нея, простряна на пода на палатката, лежеше бяла като платно жена.

Чернокосата не се поколеба нито за секунда и замахна.

Мат се хвърли настрана, острието на меча го пропусна на косъм. Метал издрънча в метал. Лодар се изправи с обнажен меч срещу жената. Мощните му удари я изтласкаха към края на палатката. Улучи я в рамото. Тя изкрещя, бликна кръв. Жената изпусна оръжието си и се свлече на пода до подпорния прът на палатката. Лодар опря острието на меча в гърлото й.

Но преди да я прободе, Аруула нададе вик на изненада. Приклекна до ранената жена воин и я заговори на език, който Мат никога не беше чувал от устата й.

По изкривеното от болка лице на ранената премина сянка на объркване. Отговаряше с грачещ глас.

Матю това вече не го интересуваше. Засега по-важна беше бялата като тебешир жена. Коленичи до нея и опипа сънната й артерия. Пулсът й беше ускорен и бледата кожа беше влажна и гореща. Трепереше силно.

Мат пъхна ръка под горната част на тялото й и я изправи. Тя отвори очи. Погледна го, сякаш имаше съновидение.

— Кой… кой сте… — Разтърси я пристъп на кашлица. — Кой сте вие…?

— Командир Матю Дракс, BBC на Съединените щати — отговори на английски.

Безкръвните й устни се разтеглиха в невярваща усмивка. Загледа го втренчено. Тогава ръката й се плъзна по кафявото му яке.

— Вие… не носите защитен костюм… Скоро ще умрете… Гласът на жената беше слаб. Изглежда, се бореше да не изпадне в безсъзнание. Дишаше трудно и с хрипове. Беше тежко болна. Мат се досети, че за оцеляването си тези чужденци разчитат на костюмите си. Жената в ръцете му беше по-близо до смъртта, отколкото до живота.

— Чуйте ме — каза той настойчиво. — Аз не съм човек от това време! На осми февруари 2012 година летях с ято реактивни самолети над Европа, когато кометата „Кристъфър — Флойд“ навлезе в атмосферата. Някакъв ефект, който не мога да си обясня, запрати нашите машини в бъдещето. Разбрахте ли?

Жената нададе хрипливо грачене, сякаш искаше да каже нещо, но после само кимна.

— Нещо се е случило след сблъсъка със Земята — продължи Мат. — Всеобщата дегенерация и мутациите не може да са причинени единствено от катастрофата. Търся интелигентни същества, които могат да ми обяснят какво е станало. Трябва да зная коя сте и откъде идвате. И коя година сме сега.

Бледата жена кашля в продължение на няколко секунди. Ръцете й се сгърчиха в дрехата на Мат.

— Аз… аз съм… командир Ив Карлайл… Добре дошли… добре дошли в 2516 година…

Мат зтвори очи. Макар че отдавна се досещаше за истината, числото го порази като удар с чук. 2516 година… Петстотин и четири години в бъдещето! Стори му се, че подът на палатката се олюля под него. Като през звукоизолираща стена чуваше кашлицата на жената. Някъде много отдалеч до него достигна гласт на Аруула. „Добре дошъл в 2516 година…“ — звучеше в ушите му като звън на църковна камбана.

Усети как бялата жена се откъсна от него. Покрай неговата ръка се промъкна някаква чужда. Той отвори натежали клепачи.

Жената седеше изправена пред него. Притискаше към гърдите си сферата на лазерния пистолет, който му бе отнела.

— Бягайте… — изграчи тя. Горната част на тялото й се олюля. — Махнете се от жената телепат!

Аруула и кралят се отдръпнаха уплашено. Чернокосата отвори очи и присви колене в панически ужас.

Мат понечи машинално да улови лазерното оръжие, но от цевта му вече изсъска един лъч. Улучена, чернокосата се изправи. Косата й пламна в буйни пламъци. Лазерният лъч излезе през тила й и през стената на палатката изчезна в нощното небе.

Жената телепат умря в същата секунда.

Аруула грабна едно одеяло и го хвърли отгоре й, за да загаси огъня.

— Тя принадлежеше към моя народ! — извика. — Към народа на Тринайсетте острова! — Когато дръпна одеялото, лицето и косата на жената бяха напълно овъглени.

Командир Ив Карлайл се килна настрана и се смъкна към Мат, който гледаше обезсърчен трупа.

— Тя… — прекъсна я пристъп на кашлица, — открадна… от духа ми… тайната… на Комуната Лондон… — Загубата на съзнание стана причина изречението й да остане недовършено.

Отвън нахлу шум на битка. Светлинният лъч не остана незабелязан. Вдигнатите на крак северни мъже се бяха счепкали с хората на Лодар.

Аруула и Лодар измъкнаха оръжията си и бързо излязоха навън. Мат метна тялото на умиращата върху дясното си рамо, взе отново лазерния пистолет и също се втурна навън. Видя Аруула и краля да тичат към бойците.

Северните мъже ги превъзхождаха по численост. Но срещу лазерния пистолет нямаха никакъв шанс. Мат обезвреди петима. Другите умряха от мечовете на бойните му другари. Без загуби избягаха до отсрещния край на гората и после по тръстиката се спуснаха покрай западния бряг. Тялото на изпадналата в безсъзнание жена върху раменете на Мат беше леко като на дете.

Лодар ги заведе до дървен мост. По него преминаха реката. В окрайнината на гората се промъкнаха обратно до пристанищния басейн, този път откъм източния бряг. Едва там направиха кратка почивка и наблюдаваха какъв ще е следващият ход на северните мъже.

Валдер командваше разрушаването на оръдията. С тежки секири той и хората му трошаха дървените спици и осите на оръдията. Вече бяха разбили около осемнайсет оръдия на площада пред Зъба.

Изведнъж в утринния здрач изтрещя изстрел. Валдер и хората му се стреснаха. Едно гюлле изсвири над палисадата в посока към гората. Пред едно от оръдията в края на редицата стоеше Говорещият с боговете и вдигна високо ръце. От оръдието до него се вдигаше барутен дим.

— Знам как функционират! — извика той. — Открих!

С развяваща се мантия Мауриц дотича при Валдер и при групата, която разрушаваше оръдията.

— Ще изкараме останалите на позиция срещу северните мъже и корабите им! — извика още отдалече. Валдер мълчаливо кимна. Мауриц им обясни как се изстрелва гюллето. Изглеждаше съвсем лесна работа.

С дебели въжета изтеглиха оръдията на западната палисада. През пробивите на защитния вал ги изтъркаляха до пристанищния басейн. На ръчни колички превозиха останалите гюллета. Подтикваше ги чувството на гняв и желанието им за отмъщение…

Небето бавно просветляваше. Мъглата се разпръсна. Мат свали внимателно Ив Карлайл върху папрата на брега. С шепа загребваше вода от реката и й даваше да пие. На няколко крачки от брега седяха в тръстиката Аруула и кралят с останалите бойци. Очакваха двамата съгледвачи, изпратени от Лодар.

— Благодаря, командире — прошепна бялата като платно жена. Дойде на себе си едва преди няколко минути. — Но… е безсмислено… Ще ми направите услуга, ако ме застреляте. Крадешком поглеждаше към дръжката на пистолета му, която стърчеше от униформеното му яке.

— Дума да не става. Ще успеем да ви излекуваме. — Мат отново загреба вода.

— Не — прошепна тя. — Няма да издържа дълго. Един-единствен час без защитния костюм вече е равносилен на смъртна присъда. Нашите предци… макар и да са оцелели в бункерите след сблъсъка с кометата… са платили висока цена за това… Тя се закашля. — От поколения наред… страдаме от имунна недостатъчност… — Гласът й отслабна.

— Значи сте наследниците на хората, които преди катастрофата са били евакуирани в бункери?

— Да… — Затвори очи, сякаш преценяваше доколко може да се довери на Мат. — Има… има много такива бункери… навсякъде по света. Моята Комуна… е в Солсбъри. Обединихме се… с Комуна Лондон… — Говореше толкова тихо, че Мат почти не я разбираше. Наведе ухото си над устата й. Сърцето му биеше възбудено, докато я слушаше.

Узна, че преди години комуните от Солсбъри и Лондон изпращали редица експедиции на Континента, за да изградят преден изследователски пост. Членовете на тези експедиции открили в района на Лайпциг изоставен бункер и го преустроили.

— За какво се отнасяше този изследователски проект? — поинтересува се Мат.

— За тайната на „Кристъфър-Флойд“ — прошепна тя. — И за нас е загадка… как е могло… да се стигне до промените… Последва нов пристъп на кашлица.

Мат отново загреба вода и й даде да пие. Минаха минути, преди Ив Карлайл да може да продължи. С крайчеца на очите си Мат забеляза любопитните погледи на краля и на хората му.

Лицето на Ив се изкриви в горчива усмивка.

— Както казахте „Кристъфър-Флойд“ може да е била мощен причинител… но дори и такава катастрофа не може… да изтрие… знанията от три хилядолетия…

Потта се стичаше по слепоочията и по бузите й. Мат й бършеше лицето.

Ив обърна глава към Лодар, Аруула и бойците.

— Как е възможно в Европа… да процъфтяват средновековни градски култури…? — Кашлицата я задави. След глътка вода отново беше в състояние да продължи. — В Източна Европа има народи, които… които трябва да са открили отново ковашкото изкуство…

Мислите в мозъка на Мат препускаха. Ако наследниците на „хората от бункерите“ — все пак венец на творението след още пет века еволюция! — не са разгадали тайната, тогава как би успял да намери отговорите той?

— Онзи бункер край Лайпциг, къде точно се намира?

Отговор не последва.

Мат се наведе над Ив. Очите й бяха затворени. Вече не реагираше. Докосна я нежно.

— Ив?

Отново беше изпаднала в кома.

Наложи се да чакат съгледвачите още почти половин час. Те се върнаха по реката с малка гребна лодка.

— Северните мъже са заети с гасенето на пожарите на корабите си — докладваха те. — На единия имаше страхотен проблем — той потъва.

„Взривили са се боеприпасите им“ — помисли си Мат. Съгледвачите съобщиха още, че северните мъже са изтеглили всичките си стражи от останалите три кораба, за да помагат при гасенето. Следователно корабите изобщо не се охраняваха! Това улесняваше много плана на Мат.

— Ще завземем един от корабите и ще отплаваме по реката. Бялата жена разказа за бункер, в който живеят доста от нейните хора. Там ще получим други мощни оръжия! — Мат старателно премълча, че много повече го интересуваше информацията, с която можеше да се сдобие там.

— Къде се намира този… бункер! — осведоми се Лодар и с това уцели точно слабото място в намерението на Мат, който все още не знаеше дали трябва да плават нагоре или надолу по реката.

— Бялата жена ще ни каже, щом дойде на себе си — отвърна той.

— Надявам се, че знаеш какво вършиш! — каза Лодар. Но изгледът да се сдобият с нови оръжия за борба със заплахата от северните мъже беше прекалено примамлива, за да се противопостави на плана. — Тръгваме!

С голяма мъка се побраха в малката лодка. Под прикритието на храсталаците по източния бряг загребаха навътре към пристанищния басейн. Покрай стените на укрепения бряг, най-често под превишалите гъсталаци, стигнаха до първия параход. По обшивката на гребните колела се покатериха на борда и после с въже изтеглиха изпадналата в безсъзнание Ив на горната палуба.

Никой не ги забеляза. Северните мъже все още бяха заети с гасенето на пожарите в другите три кораба.

Аруула и трима бойци останаха на горната палуба, за да вдигнат тревога, ако все пак северните мъже ги забележат. Мат слезе с Лодар и останалите му бойци под палубата. В една каюта положиха Ив.

Намериха машинното отделение. Мат объркано разглеждаше хаоса от тръби, котли, цилиндри, колянови валове и лебедки. Познаваше парните машини само от музеите. Веднъж се беше качвал на параход с гребни колела в Ню Орлиънс на река Мисисипи. Музеен параход с гребни колела…

„Запази спокойствие, пълно спокойствие. Как ставаше това според физиката?“

Разрови мозъчните си гънки за информация относно принципа на действие на парната машина. Един от съучениците му някога притежаваше такава — нищо повече от играчка, с която можеше да се завърти един маховик. Правилно. А това ставаше с помощта на котел, в който се загряваше вода и парата се използваше за задвижване на бутало.

— Потърсете помещение, в което са складирани дърва или въглища — даде указание на мъжете. После се опита да огледа джунглата от машини около себе си. Намери мястото на пещите, парния котел, работния цилиндър, главния паропровод и разпределителните вентили. Беше му нужен почти четвърт час, за да разбере предназначението на лостовете и колелата, но тогава се увери, че може да се справи. Сложиха дърва в горивната камера, запалиха ги и хвърлиха върху тях въглища. Трябваше да мине известно време, докато водата в котлите заври.

Мат се изкачи на външната палуба, за да се осведоми за положението. Пропълзя до Аруула при перилата.

— Угасиха пожара на първия кораб — докладва тя.

Мат погледна угрижено нагоре към комините. От първия вече се издигаше към небето тънка ивица дим. Не след дълго щеше да започне да бълва черни облаци пушек. Тогава северните мъже неминуемо щяха да ги открият.

Нещо застърга по дъските зад него. Мат се стресна. Някаква бяла фигура пълзеше по палубата. Беше Ив Карлайл!

— За Бога, командире! — Мат бързо запълзя към нея. — Защо не останете под палубата?

— Чуйте ме, Дракс — прошепна тя. — Ако наистина успеете да приведете кораба в изправност… плавайте надолу по течението на реката. Малко на североизток оттук река Вайсе Елстер минава… покрай малко езеро… Там се намира бункерът на нашата външна станция… — Тя оброни глава върху дъските, за да събере сили. Сигурно вече нямаше кой знае какви резерви. Матю, който беше опрял ръка върху гърба й, почувства, че защитният й костюм е мокър от пот.

— Знаят ли северните мъже за бункера? — попита той и отново погледна върха на първия комин. Облаците от пушек ставаха по-тъмни.

— Надявам се да не знаят… При Копенхаген… са унищожили бункера на датската Комуна… Оттогава ни преследват… Горят от желание да се доберат до нашите оръжия…

На около двеста метра от пристанищния басейн Мауриц и неговите бойци стигнаха до окрайнината на гъстия храсталак между палисадата и района на пристанището.

Там поставиха оръдията на позиция.

Само от корпусите на два кораба все още бълваха пламъци. Над третия се стелеше сив облак дим. Северните мъже се мъчеха да овладеят пожарите и изглеждаше, че ще успеят. Е, тук щяха здравата да им се объркат сметките…

Мауриц изчака, докато зад всяко от двайсет и шестте оръдия застанат по двама бойци, тогава вдигна двете си ръце. След секунди над района на пристанището се раздаде мощен тътен. Между храстите се издигна барутен дим и двайсет и шест гюлета изсвистяха във въздуха…

Водата в котлите заклокочи. Полека-лека налягането на парата се повиши. Само още няколко минути и Мат можеше да пусне машините в действие. Обясни на Лодар в общи линии начина на действие на парната машина. Кралят слушаше с грейнали очи. Накрая потърсиха рулния мостик. Не беше заключен. Мат му обясни какво трябва да върши, щом гребните колела се задвижат.

В бърза последователност проехтяха многобройни детонации. Мат погледна през прозореца на рулния мостик. Над гъсталака до пристанищния район се носеха облаци барутен дим. Гюллета паднаха в реката, недалеч от горящите кораби.

Мауриц и Валдер бяха обърнали оръдията срещу създателите им! И най-напред взеха на прицел неповредените кораби! Мат сподави някакво проклятие. И самите те попадаха в обсега на обстрела!

Обърна се към Лодар:

— Аз ще се погрижа за парата! Насочвай кораба към средата на реката, щом се задвижи! — С това Мат напусна рулния мостик и покрай надстройките на палубата изтича към онази част от кораба, която беше откъм реката. Успя да види как северните мъже, подплашени от изстрелите, тичаха презглава и събираха оръжията си.

Гюлле улучи един от корабите. Раздадоха се викове.

Мат побягна бързо към машинното отделение. Там беше непоносимо горещо. В котлите клокочеше кипящата вода. Парната свирка нададе вой. Той хвърли поглед към манометъра. Налягането сигурно беше достатъчно. Пусна машините в действие. Парата навлезе със съскане в главния паропровод. Мотовилките и коляновите валове се задвижиха със скърцане. Отстрани на кораба започна да трещи и пука: гребните колела се завъртяха. С мощен рев Мат даде воля на радостта си.

Ликуваха и хората на Лодар. Имаха вид, сякаш са станали свидетели на чудо.

Мат се върна обратно на горната палуба. Параходът се отдалечаваше от брега и се движеше към средата на реката. Стрели от лъкове и арбалети се забиваха в дървенията на палубата. Стрелците на северните мъже разбраха каква е ситуацията и откриха огън.

Мат се хвърли пред перилата и насочи лазерния пистолет. Между стругованите конструктивни стълбове на перилата изпрати един лъч, който забърса по дължина най-близкия вражески кораб. Току-що изгасеното дърво веднага пламна отново. Северните мъже изчезнаха зад гъстите облаци дим.

Откъм единия от неповредените кораби излетя гюлле, но пльосна в реката на почти петдесет метра зад тях. Вече се намираха извън обсега на корабните оръдия. Планът на Мат сработи! Щеше да минат още двайсет-трийсет минути, докато водата в парните котли на двата кораба се загрее и северните мъже могат да пуснат машините в движение, за да ги преследват.

Крал Лодар управляваше кораба надолу по реката. Мат погледна към района на пристанището. Атакуваща вълна се опитваше да обезвреди оръдията, респективно артилеристите в края на пристанищния район. Върху тях се изсипваше градушка от стрели. Мат не можеше да види дали улучваха целите си.

В предната част на единия от корабите позна червенокосия. Крещеше силно и жестикулираше с ръце. Мат знаеше, че Хайрик ще ги преследва с всичката си войска. За да си върне отново кораба и лазерния пистолет.

— Дайте ми лазерното оръжие!

Мат се стресна. Зад него, опряна на перилата и трепереща от слабост, стоеше командир Ив Карлайл. Мат не можеше да не се възхити на енергията, с която държеше под контрол своето изгаряно от треската тяло.

— Какво?

— Лазерното оръжие…

Той й го подаде.

Ив Карлайл отвори клавиатурата на оръжието. С пъргави пръсти набра комбинация от числа.

— Слушайте внимателно, Дракс — изграчи тя. — Всеки, който носи лазерно оръжие, има личен идентификационен код, с който може да активира оръжието. Никой… никой освен него не може да го използва… — Прекъсна, за да се изкашля и да си поеме въздух. — И всеки лазерен пистолет може да се програмира за саморазрушение… В тази сфера — Ив постави потната си ръка върху нея — е монтиран неутронен реактор…

Изведнъж цевите се прибраха една в друга. Сега оръжието изглеждаше като метален боздуган.

— Саморазрушението може да се програмира за време от шейсет секунди до четирийсет минути — прошепна Ив. Потта се стичаше на вадички по пламналото й лице. — Трябва да примамим северните мъже близо до бункера…

— Разбирам — изръмжа Мат. — Ние ще сме защитени в бункера, когато това нещо експлодира горе. — С недоверие оглеждаше сгънатия лазерен пистолет. — А какво по-точно става при саморазрушението?

Лицето на командир Карлайл се разтегли в измъчена усмивка.

— Нещо, което не можете да си представите, Дракс…

Барутен дим се стелеше като мъгла над района на пристанището. Атакуващите редици на северните мъже се оттеглиха.

— Отказват се! — Покритото със сажди лице на Мауриц се разтегна в тържествуваща усмивка. Потупа по рамото набития майстор на палисадите. — Отказват се, Валдер! В името на Вудан! Оттеглят се!

Бойците зад оръдията, арбалетистите и мечоносците се прегръщаха. Мауриц и Валдер погледнаха надолу към пристанищния басейн. Северните мъже се качваха на бегом по подвижните мостчета на двата останали им кораба. Мауриц прецени, че около двеста от тях са оцелели в боевете през изминалите утринни часове. Все още представляваха една боеспособна армия.

Видяха как подвижните мостчета се прибраха на корабите. Високите комини на корабите забълваха облаци дим и скоро след това гигантските гребни колела се задвижиха. Корабите се отделиха от брега и заблъскаха по течението на реката.

— Преследват краля и Маддракс — досети се майсторът на палисадите.

— Бог да ги пази — прошепна Говорещият с боговете.

Плаваха половин час по реката. Машините тракаха под налягането на парата. Гредите се тресяха. Лодар отвори вратата към рулния мостик.

— Езерото! — извика той и посочи към южния бряг. Мат погледна през перилата. Гора и обрасли руини отминаваха покрай тях. Двеста метра надолу по реката се откри горска редица. Сред нея се простираше гладката като огледало водна повърхност на малко езеро. Лодар насочи кораба към брега.

Мат обясни на краля и на хората му, че чудодейното оръжие на бялата жена ще предизвика гигантска светкавица. Светкавица, която за миг ще изтрие северните мъже от лицето на земята. Погледнаха го скептично. Но това беше единствената възможност веднъж завинаги да се отърват от войнствените богоборци, които представляваха постоянна заплаха не само за мнимите „богове“, но и за всеки друг народ.

Мат се спусна в машинното отделение и отвори вентила за парата. Ритъмът на буталата се забави. Малко след това пуснаха котва.

— Кога северните мъже ще бъдат тук? — прошепна Ив Карлайл. Изглеждаше малко по-силна, отколкото преди половин час. Предстоящият удар срещу мъчителите, изглежда, мобилизираше последните резерви от силите й.

— Необходими са им най-малко двайсет минути, за да вдигнат достатъчно налягане на парата и да подкарат машините каза Мат. — Може би сега тъкмо потеглят.

— Тогава ще настроим саморазрушението на оръжието на четирийсет минути. — Сякаш беше от олово, Ив вдигна дясната си ръка и набра кода на клавиатурата. Мат се наведе над нея и погледна дисплея. Появи се цифра — 40:00. Ив натисна клавиша „ентър“. Обратното броене започна. На дисплея се появи 39:59, 39:58, 39:57, 39:56…

— Но за в случай на нужда сигурно има възможност да се спре обратното броене? — осведоми се Мат, който усети неприятно чувство в стомаха си.

— Преди да стигне точно до петте минути — отвърна Ив. След това реакторът навлиза в критична фаза и не може да бъде изключен. — Натисна малък бутон. Дисплеят за обратното броене изскочи и се отдели от оръжието. Под него Мат видя друго поле с цифри. — Тук може да се прекъсне. Комбинацията е 2-0-1-2. Годината на катастрофата… — Тя тикна дисплея в ръката на Мат. — Ето. С него можете да следите за времето.

Мат запомни числата и със смесени чувства погледна малкото апаратче.

— Какъв обсег има експлозията? — попита той.

— Зависи от състоянието на реактора — обясни командир Карлайл. — Между един и три километра в диаметър. Това оръжие е твърде остаряло. Най-много два километра, мисля.

Мат неволно преглътна. Два километра! За това разстояние през гъстата гора им беше необходим поне половин час. Можеше само да се надява, че бункерът не е твърде далеч.

Обясни на Аруула, на Лодар и на бойците, че вече няма връщане назад.

— И остават още — хвърли поглед към дисплея — трийсет и седем минути до експлозията на оръжието.

Мъжете се спогледаха смутено.

— Тогава би трябвало да се отървем от него по възможно най-бързия начин — каза Лодар.

Скриха мутиралото в бомба оръжие в един сандък под борда, спуснаха във водата лодка и загребаха към брега. Взеха със себе си оръжия, малко провизии, вода и няколко маслени лампи. Тогава се запромъкваха през гъсталака около езерото. Лодар носеше Ив на раменете си. Мат непрекъснато поглеждаше дисплея — 28:12, 28:11, 28:10…

— Натам. — Немощният глас на бялата жена. Протегнатата й ръка посочи гората. Веднага зад окрайнината имаше равна, издължена руина, покрита с дървета и храсталаци. Може би някогашен склад или заводско хале, прецени Мат.

На обърнатата към гората страна се натъкнаха на порта, достатъчно голяма да пропусне камион или малък самолет. Беше отворена. Влязоха в халето. Мат хвърли поглед върху дисплея — 24:42. За пътя от кораба дотук им бяха необходими дванайсет минути.

На пода на халето зееше отвор, елиптичен, дълъг около шестнайсет и широк седем крачки. Ив се притисна към врата на Лодар и силно изстена.

— Какво е това? — попита Мат.

— Входът на бункера на нашата изследователска станция — изграчи Ив. По лицето й се изписа ужас. — Но би трябвало да е затворен…!

— Аз ще вляза — решил набързо, Мат се спусна на колене. Погледът му се плъзна по елиптичната шахта. Не беше много дълбока — може би четири метра. Тясна метална стълба беше опряна от пода до горния й край.

— Ще дойда с теб — каза Аруула.

Той само кимна.

Лодар свали Ив на пода на халето, а Матю и Аруула заслизаха по стълбата. Мат запали маслената лампа и я подаде на Аруула.

Когато стигнаха до пода на шахтата, погледна дисплея 23:02, 23:01, 23:00… Не им оставаше кой знае колко време.

Осветиха металните стени. Два големи овални отвора зееха върху надлъжната страна на елипсата.

— Тук всичко е отворено! — Гласът на Мат отекна от гладките стени.

Отгоре ги наблюдаваха Лодар и хората му. Чу как Ив изстена.

— О, Боже! Тук трябва да се е случило нещо ужасно…

Мат освети отворите и видя тясната страна на стоманените стени. Вероятно външна шлюзова врата. Краищата й бяха извити и вече не можеха да се приберат напълно. Рамо до рамо влязоха през отворения шлюз. Аруула помириса.

— Усещаш ли миризмата?

Мат също помириса — вонеше на тление.

— Ще влезем малко по-навътре! — извика нагоре.

Бавно минаха през шлюза. От него започваше подобен на тръба коридор с диаметър около четири метра. Светлината на лампата проби мрака. Изведнъж недалеч от тях се чу някакво стържене. Мат вдигна пистолета си.

Тогава нещо изсъска и една сянка се стрелна към тях — на светлината се показа тарак! Нападна ги с настръхнала козина. Мат натисна спусъка. Ехото от изстрела прокънтя стократно откъм тръбовидната шахта. Звярът се завъртя около надлъжната си ос, блъсна се в стената на шахтата и потрепвайки, остана да лежи на пода.

„Още четири патрона в пълнителя…“

На точно шест крачки пред тях лежеше още един мъртвец. Трупът на мъжа беше фрапиращо едър и нежен, черепът напълно гол. Беше полуизгнил. Но не беше го убил нито таракът, нито някакво друго животно. От гърдите му стърчеше копие!

Малко по-нататък видяха следващия труп. Беше с разцепен череп. Вероятно с бойна секира.

От това стана ясен отговорът на въпроса дали северните мъже знаят мястото на бункера. Знаеха го и бяха вилнели сред обитателите му. А таракът вероятно е бил примамен от миризмата.

Но дали е единственият тук? Тези животни живееха обикновено на стада. Може би останалата част от глутницата е някъде дълбоко във вътрешността на бункера. И привлечена от изстрела, навярно вече е на път към изхода?

Студени тръпки преминаха по крайниците на Мат, когато му стана ясно, че в този бункер няма да намерят никакво укритие от унищожителните сили на лазерното оръжие. Не биха могли да затворят дори повредения шлюз.

— Достатъчно — прошепна той. — Тук вече не живее никой.

Обратното броене върху дисплея прекрачи границата на двайсетте минути. Бързо се върнаха обратно при шахтата и се изкачиха по стълбата. Ив ги гледаше с ококорени очи.

— Само мъртви — каза тихо Мат. Говореше на английски. Северните мъже, изглежда, са били тук преди няколко дни…

Ив Карлайл закри в шепи пламналото си лице. Пристъп на плач разтърси тялото й. Мат съобщи на краля и на хората му какво са видели. Лодар притисна плачещата жена към себе си и я помилва.

Мат погледна дисплея — 17:21, 17:20, 17:19… Наведе се към Ив и я разтърси.

— Бункерът вече не може да се използва! — каза той настойчиво. — Трябва да потърсим някакво друго укритие! Какво точно се случва при саморазрушението?

Ив повдигна окъпаното си в сълзи лице и го погледна.

— Няма укритие! Реакторът разрушава всички молекулярни структури в периметър…

Сякаш ледена ръка стисна сърцето на Мат.

— Какво искате да кажете с това…? — прошепна той.

— … органични тъкани, неорганична материя — всичко се разпада на атомите си. Само защитен от лъчението бункер осигурява достатъчна сигурност…

Мат скочи. Втренчи поглед в неумолимо цъкащия дисплей. Обратното броене беше стигнало на седемнайсет минути и двайсет и осем секунди.

Мислите му препускаха. Дванайсет минути им бяха необходими за пътя насам. — При пет минути вече не можеше да се изключи обратното броене. — За времето, което оставаше, не можеха да излязат извън двукилометровата зона. — Значи трябваше да се върнат назад? — Но дали северните мъже вече не са стигнали до закотвения кораб? Все едно — оставаше им само една възможност: да се изключи бомбата преди…

Мат прогони тази мисъл.

— Към реката! — изкрещя той. — Бързо!

Живо се изнесоха от халето и си запробиваха път през гората. Лодар носеше чужденката. Мат му обясни ситуацията. Младият крал пребледня.

За щастие, пътят беше вече поразчистен от трънаците и вървяха по-бързо от преди. Когато стигнаха до брега на реката, обратното броене тъкмо слизаше под границата на осемте минути. Мат се обля в пот — трябваше да гребат до парахода, да се качат на борда, да стигнат под палубата…

— Идват! — върна го гласът на Лодар към действителността.

Погледна нагоре към реката. На около осемстотин метра южно забелязаха стълбовете дим от двата парахода.

Групата се качи в лодката и загреба към кораба. Мат преодоля със скок последните два метра, вкопчи се за перилата, повдигна се и се покатери на борда. Още шест минути!

Лодар, Аруула и другите също се изкачиха един подир друг и изтеглиха Ив на кораба. Лодар наблюдаваше за преследвачите. Струваше му се, че се приближават светкавично бързо!

— Пригответе кораба за плаване! — заповяда на хората си.

Повече с препъване, отколкото с тичане Мат се спусна под палубата. На дисплея времето се топеше — 5:11, 5:10, 5:09… Мат стигна до скривалището, отвори раклата.

С голи ръце хората на Лодар мятаха дърва и въглища в пещта. Водата в парния котел все още не беше напълно охладена, въпреки това щяха да минат минути докато отново заври.

Мат посегна към оръжието. Твърде нервно — при вдигането му то се изплзна от пръстите му и изтрополи обратно в сандъка. Мат го грабна, завъртя го. 5:04, 5:03…

Бързо набра кода 2-0-1-2.

Тогава палецът му се спусна към малкия бутон.

„Прекъсване! Прекъсване!“ — Хвърли поглед към дисплея.

4:58, 4:57, 4:56… Обратното броене продължаваше!

— Проклета мръсотия! — Мат изрази с ръмжене отчаянието си. — Мамка му! Мамка му! Мамка му! — Изрита раклата и почти не усети неочакваната болка в пръстите на краката си.

Беше закъснял! Беше се провалил! Всичко беше свършило!

Не — след по-малко от пет минути щеше всичко да свърши! Все още му оставаха няколко минути! С надеждата на отчаянието Мат грабна лазерното оръжие и се втурна обратно към палубата.

До перилата бяха коленичили Аруула и Лодар. Бяха се навели над неподвижното тяло на Ив. Аруула погледна нагоре.

— Мъртва е — каза тя тихо.

Матю Дракс погледна по реката нагоре. Двата парахода вече се виждаха ясно. Бяха отдалечени най-много на четиристотин метра.

— Не успях! — изрече Мат думите. — След четири минути и половина бомбата ще се възпламени!

Лодар и Аруула пребледняха и се взряха втренчено в оръжието, което беше в ръцете му. Мат грабна лазерния пистолет за цевта и понечи да го изхвърли през борда. Лодар задържа ръката му.

— Течението ще го повлече със себе си. Имам план.

Мат погледна сивите очи на краля. От тях се излъчваха решимост и достойнство.

— Без твоята помощ в Лаабзиш никой нямаше да остане жив, Маддракс. — Лодар взе оръжието от Мат. — Вудан да те благослови. — С това се обърна, отиде на кърмата и се покатери през перилата.

Мат разбра. Не искаше да повярва. Заедно с Аруула се хвърлиха към перилата. Под тях Лодар тъкмо отвърза лодката, постави лазерния пистолет между краката си и пое курс към параходите на северните мъже.

Мат не можеше да откъсне очи от русия мъж в гребната лодка. Беше чел и слушал за хора, които са жертвали живота си за другите. Досега не беше срещал нито един…

Ала нямаше време да се отдава на размишления. Ако искаха жертвата на Лодар да не се окаже напразна, трябваше да действат.

— Аз ще изтичам в машинното отделение — обърна се той към Аруула. — Иди в рулния мостик и дръж здраво руля.

По пътя надолу погледна още веднъж върху дисплея. Обратното броене беше на три минути и четирийсет секунди. Нямаше представа колко възела щеше да успее да развие параходът и дали вече има достатъчно пара. Можеше само да се надява и да се моли.

Мъжете неуморно хвърляха въглища в пещта. Разпалваха огъня, докато парата започна да съска от всички предпазни вентили. Мат не им каза какво беше намислил да направи кралят им в този момент. Без да пророни нито дума, обърна лоста и пусна парата. Мотовилките задрънчаха, гребните колела изстенаха.

— Окей, това е достатъчно! — каза Мат надвиквайки шума. — Сега всички на палубата!

Когато излязоха навън, гребната лодка на Лодар беше на разстояние, от което вече не се виждаше. Но очевидно преследвачите бяха спрели. Преднината на бегълците отново се увеличи на почти шестстотин метра. Вероятно онези тъкмо вдигаха на борда си вражеския крал и мнимото чудодейно оръжие. Богата плячка, биха си помислили. Че канеха смъртта, северните мъже и не подозираха.

Наведени през перилата на кърмата, спътниците гледаха втренчено нагоре към реката. Мат провери малкия дисплей в ръката си. 0:42, 0:41, 0:40…

Гребните колела пореха водата, корабът все повече усилваше хода си. Но дали щеше да е достатъчно? Трябваше да оставят зад себе си повече от хиляда метра.

— Отидете всички при носа! — заповяда Матю. Всеки проклет метър можеше да се окаже решаващ, когато реакторът избухне. Хората изпълниха заповедта му, но същевременно първите се огледаха за краля си.

— Къде е Лодар? — попита един от тях.

— По-късно! — настоя Мат. Менящите се цифри върху дисплея го караха да усеща студени тръпки по гърба си. 0:23, 0:22, 0:20… А нужното разстояние още не беше изминато!

Пътьом взе Аруула от мостика. Беше все едно дали през последните метри корабът ще има кормчия или няма да има. Заедно побягнаха към перилата на носа и потърсиха между тях някакво съмнително прикритие.

0:03… 0:02… 0:01…

И тогава корабите на преследвачите изчезнаха. Изведнъж. И не само корабите. Гората, тръстиките, речният бряг — контурите на ландшафта на около километър и половина от тях се размиха внезапно и изчезнаха. С призрачна тишина се изду ослепително бял купол.

Стояха като замръзнали и гледаха втренчено страховития спектакъл. Куполът растеше и растеше, приближаваше се, изяде кораба — и се сви. Остана изметена равнина, по-гола и от пустиня.

Но това Мат, Аруула и хората на краля не го видяха. Корабът се преобърна! Но не настрани, а напред. Защото кърмата му вече не съществуваше. Куполът от светлина го беше отрязал като с нож на височината на рулния мостик.

С викове паднаха във водата. И не се знаеше дали това бяха викове на ужас или неудържимо облекчение, че са още живи…

Бяха изминали три дни. Мат и Аруула отново бяха в Лаабзиш. Те, както и дванайсетте бойци успяха да излязат живи от реката.

Мауриц пое работите по управлението. Възстановяването на селището щеше да отнеме месеци, може би дори години. Но въпреки големите загуби градът оцеля след разбойническото нападение на северните мъже.

Мауриц, Валдер и Пиероо придружиха Мат и Аруула надолу до реката. Ордата на Пиероо реши да остане в града.

Натовариха на сала провизии, кожи и контейнера на Мат.

— Лаабзиш ви дължи голяма благодарност — каза на сбогуване Мауриц. — Жалко, че си отивате.

— Търся трима мои другари — рече Мат. — Трябва да ги намеря възможно най-бързо. — Идваше редът и на следващата му цел — Лондон. Искаше да се добере до онази Комуна, от която беше дошла командир Ив Карлайл. Там щеше да срещне хора, които знаеха отговорите на много от неговите въпроси.

Мъжете ги прегърнаха един след друг. Мат беше развълнуван. Освен Аруула в този кошмарен свят бе срещнал малко хора, с които би искал да се сприятели.

— Къде иска твои другари търси? — поинтересува се Пиероо.

— В Берлин — рече Мат.

Тримата различни на ръст мъже го погледнаха безпомощно.

— Берлин ли? — попита Мауриц. — Никога не сме чували за град с такова име. Къде се намира…?

1

Около 21 000 м. — Бел. прев.

2

Орел, англ. — Бел. прев.

3

Прието (амер.) — Термин от радиосъобщенията. — Бел. прев.

4

Както времето отминава… (англ.). — Бел. прев.

5

Видоизменено от: Ave, Caesar, morituri te salutant (лат.) — Здравей, цезарю, отиващите на смърт те поздравяват. — Бел. прев.

6

Cold Turkey (англ.) — настръхване на кожета, втрисане. — Бел. прев.

7

Берсеркер — митично скандинавско същество или воин, изпаднал в особено състояние на духа — яростен противник в битките. — Бел. прев.

8

Той е безличен човек от никъде, стои си на своята ничия земя и прави никакви планове за никого… (англ.) — Бел. прев.

9

Ако в Щатите имаше океан, тогаз всеки щеше да сърфира като в Калифорния… — Бел. прев.

10

Откривателят на прочутата Халеева комета. — Бел.авт.

11

Налягане 1 бар + 2 бара за дълбочина 20 м = налягане 3 бара = 1/3 въздушен обем. — Бел.авт.

12

Фортуна — римска богиня на съдбата и щастието. — Бел.прев.

13

Цюрих. — Бел.прев.

14

В контекста на литературния немски език швейцарският му вариант (тук: хипотетичното му състояние след 500 години) звучи горе-долу като трънският диалект на фона на литературния български език. За по-голяма нагледност в развитието на фабулата на съответните места сме използвали изрази от някои наши източни говори. Надяваме се, че читателите ще ги разберат. — Бел.прев.

15

Швейцарци. — Бел.прев.

16

Леко видоизменено от Дойчланд — Германия. — Бел.прев.

17

Виж МАДДРАКС 1, „Богът от ледовете“. — Бел.авт.

18

Русия. — Бел.прев.

19

Китай. — Бел.прев.

20

Арабия. — Бел.прев.

21

Виж МАДДРАКС I, „Кървавата крепост“. — Бел.авт.

22

Звукоподражателно от буквите V (фау) и D (де): фадер — баща, татко (диал., швейц.) — Бел.прев.

23

Тук: свършекът на света. — Бел.прев.

24

Виж МАДДРАКС I, „Кървавата крепост“ — Бел.авт.

25

Франция. — Бел.прев.

26

Дълговете си платих, и то без остатък.

Присъдата си излежах, дори без вина.

— Бел. прев.

27

… лоши грешки правих, и то не една, всичко изтърпях — бури от пясък, ритници в лицето, но пак оцелях… — Бел. прев.

28

Ние сме победителите приятели,

и няма да спрем, ще се борим докрай…

— Бел прев.

29

Ние сме победителите,

няма време за губене, защото ние сме победителите…

— Бел. прев.

30

Ние сме победителите, ние сме победителите… няма време за губене, защото ние сме шампионите… на света… — Бел. прев.

31

Картофи и пшеница. — Бел. прев.

32

???

Content

Цибел Йо, et al Сборник "Маддракс. Тъмното бъдеще на земята" (1-10)

1. Йо Цибел Богът от ледовете

ЕПИЛОГ

2. Йо Цибел Градът на прокълнатите

3. Тимоти Щал Виж Рим и умри

4. Бернд Френц Отхвърлените

5. Роналд Хан Кървавата крепост

6. Майкъл Периш Сред белия ад

7. Бернд Френц Последната жертва

8. Роналд Хан Спящият крал

Епилог

9. Майкъл Периш Змията в рая

10. Йо Цибел Богове и варвари

1