Одри Нифнегър

Пътешественикът във времето и неговата жена

Любов след любовта

Ще дойде време,

вдъхновено сам себе си ще срещнеш ти

на прага, в свойто огледало

и двамата ще се усмихнете.

Ще кажете: ела, седни. И яж.

И ще обикнеш ти наново непознатия,

какъвто ти за себе си си бил.

И вино дай. И хляб. Сърцето си върни

на самото него, на непознатия,

дарявал те със любовта си

цял живот. Когото ти заради друг

си пренебрегнал и който те познава най-добре.

Свали от рафта ти любовните писма

и снимките, бележките отчаяни,

от огледалото смъкни ти своя образ.

Седни. Гощавай се с живота си.

Дерек Уолкот

Времето, измервано с часовника, е нашият банкер, нашият данъчен инспектор и полицай.

А времето вътре в нас в нашата жена.

„Човекът и времето“, Дж. Б. Пристли

Посвещавам

на

ЕЛИЗАБЕТ ХИЛМАН ТАМАНДЪЛ

20 май 1915 г. — 18 декември 1986 г.

и на

НОРБЪРТ ЧАРЛС ТАМАНДЪЛ

11 февруари 1915 г. — 23 май 1957 г.

В знак на признателност

Писането е самотно занимание. Отегчително е да наблюдаваш отстрани и насладите обикновено са най-големи за човека, който всъщност пише. Затова бих искала да благодаря с огромна признателност и благоговение на всички, които ми помогнаха да напиша и да издам „Пътешественикът във времето и неговата жена“.

Благодаря ти, Джоузеф Ригъл, че каза „да“ и ме въведе в потайните пътища на книгоиздаването. За мен това беше като откровение. Благодаря на чудесните хора от „Макадам Кейдж“ и най-вече на редакторката си Аника Страйтфелд за търпението, грижите и изострената бдителност. Голямо удоволствие е да работиш с Дороти Карико Смит, Пат Уолш, Дейвид Пойктдекстър, Кейт Ницше, Том Уайт и Джон Грей. Благодаря и на Мелани Мичъл, Ейми Стол и Таша Рейнолдс. Хиляди благодарности и на Хауард Сандърс и Каспайън Денис.

Фондация „Рагдейл“ подкрепи всячески тази книга. Признателна съм на чудесните хора, които работят там, и особено на Силвия Браун, Ан Хюс, Сюзан Тилит и Мелиса Мошър. Благодаря и на Съвета по изкуствата на щат Илинойс, както и на данъкоплатците, отпуснали ми през 2000 година субсидия за белетристика.

Благодаря на библиотекарите и на останалия персонал, сегашен и предишен, в библиотека „Нюбъри“: доктор Пол Гел, Барт Смит и Маргарет Кулис. Без тяхната прещедра помощ Хенри щеше да се озове на работа в „Старбъкс“. Искам да благодаря и на библиотекарите от справочния отдел към градската библиотека на Евънстън за търпението, с което ми съдействаха, докато правех какви ли не шантави справки.

Признателна съм на Мерилин Суорд и Андрея Питърсън, които са наясно с производството на хартия и търпеливо споделиха с мен познанията си.

Благодаря на Роджър Карлсън от книжарница „Букманс Али“ за дългите години на щастливо издирване на книги и на Стив Кей от „Винтидж Вайнъл“, че ми запазва всичко, което бих искала да слушам. Благодаря и на Каръл Пиетро, брокерка на недвижими имоти, каквато трудно ще намерите.

Хиляди благодарности на приятелите, роднините и колегите, които прочетоха книгата, изказаха своите забележки и допринесоха с опита си: Лин Роузън, Дания Ръш, Джонел Нифнегър, Рива Лиърър, Лайза Гър, Робърт Владов, Мелиса Джей Крейг, Стейси Стърн, Рон Фалцоне, Марси Хенри, Джоузи Кърнс, Каролайн Прертън, Бил Фредерик, Бърт Менсо, Патриша Нифнегър, Бет Нифнегър, Джонис Ейджий и хората, участвали в нейния клас по белетристика за напреднали, Айова Сити, 2001 година. Признателна съм на Пола Камбъл за помощта й с френския език.

Специална благодарност на Алън Ларсън, който ми даде добър пример с непоколебимия си оптимизъм.

И накрая, но на първо място, благодаря на Кристофър Шнебъргър: чакат те и сега ти си тук.

Пролог

Клер: Тежко е, ако заминат, а теб те оставят сам. Чакам Хенри, не знам къде е, притеснявам се дали е добре. Тежко е точно ти да останеш.

Намирам си работа. Така времето минава по-бързо.

Лягам си сама, будя се сама. Разхождам се. Работя, докато капна от умора. Гледам как вятърът си играе с боклуците, които цяла зима са били затрупани от снега. Всичко изглежда просто, докато не се замислиш. Защо любовта става по-силна от отсъствието?

Едно време мъжете са излизали в морето, а жените са ги чакали — заставали са в края на кея, до водата и са се взирали в хоризонта, дано зърнат мъничкия кораб. Сега аз чакам Хенри. Той изчезва не по своя воля, съвсем внезапно. Аз го чакам. Всеки миг, когато го чакам, ми се струва цяла година, цяла вечност. Всеки миг е муден и прозрачен като стъкло. Във всеки миг аз виждам безброй мигове, които са се строили в редица и чакат. Защо той отиде там, където аз не мога да го последвам?

Хенри: Какво усещаш?

Какво усещаш ли?

Понякога усещаш, че вниманието ти се е отклонило само за миг. После се сепваш и разбираш, че книгата, която си държал, памучната риза на червени карета с белите копчета, любимите ти черни джинси и светлокафявите чорапи, протрити до скъсване на петата, холът, чайникът, който всеки момент е щял да свирне в кухнята: всичко това е изчезнало. Стоиш гол, както те е майка родила, до глезените в ледената вода в канавка край непознат селски път. Чакаш една минута, за да видиш дали случайно няма да се върнеш при книгата, в жилището си и така нататък. След около пет минути, през които си ругал, треперил си и си се надявал просто да изчезнеш, тръгваш в произволна посока и накрая се озоваваш във ферма с къща, където можеш да направиш две неща: да откраднеш или да обясниш. Ако откраднеш, нищо чудно и да се озовеш в затвора, но тръгнеш ли да обясняваш, това е по-досадно и отнема повече време, а и при всички положения ще се наложи да лъжеш и също понякога те пращат зад решетките, тъй че е все тая.

Има случаи, когато се чувстваш така, сякаш си се изправил прекалено рязко, дори и да лежиш полусънен в леглото. Чуваш как кръвта ти нахлува в главата, усещаш, че ти се вие свят и че падаш. Ръцете и краката ти изтръпват, после вече изобщо ги няма. Отново си се озовал на погрешното място. Това ти отнема само миг, разполагаш с време колкото да опиташ да се закрепиш, колкото да се замяташ (при което понякога можеш да нараниш себе си или да повредиш ценни лични вещи), а после вече се носиш през фоайето с тревистозелен мокет на „Мотел 6“ в Атънс, щата Охайо, и е четири часът и шестнайсет минути призори в понеделник, шести август 1981 година, и ти си удряш главата във вратата, заради което някоя си госпожа Тина Шулман от Филаделфия отваря същата врата и се разпищява, защото в краката й в несвяст се е свлякъл гол мъж. Идваш на себе си в окръжната болница със сътресение на мозъка и полицай, който седи пред стаята и слуша по пукащия транзистор мача на „Филис[1]“. Добре, че отново губиш съзнание и след няколко часа се будиш вече в собственото си легло, а жена ти се е надвесила много разтревожена над теб.

Понякога изпадаш в еуфория. Всичко е страхотно и си има аура, после обаче най-неочаквано започва да ти се гади неудържимо и край. Започваш да повръщаш върху мушкатото на някой заможен жител на предградията или в маратонките на баща си, или, както преди три дни, върху пода в собствената си баня, или на дъсчената алея в Оук Парк, щата Илинойс, някъде през 1903 година, или на тенис корта в един прекрасен есенен ден през петдесетте години на миналия век, или върху голите си ходила на най-различни места и в най-различни времена.

Какво усещаш ли?

Усещаш съвсем същото, както в някои от онези сънища, в които внезапно разбираш, че трябва да се явиш на изпит, за който изобщо не си чел, и че нямаш върху себе си никакви дрехи. И че си си забравил портфейла у вас.

Когато съм там, някъде във времето, аз съм преобърнат наопаки, преобразил съм се в някакво отчаяно подобие на себе си. Превръщам се в крадец, в скитник, в звяр, който бяга и се крие. Стряскам старици и смайвам деца. Аз съм нещо като фокус, измама от висш порядък, толкова невероятна, че всъщност е истина.

Има ли някаква логика, някакво правило за цялото това придвижване напред-назад? Има ли начин да стоя на едно място, да прегърна с всяка своя клетка настоящето? Не знам. Има някакви признаци, както при всяко заболяване има строго определени симптоми и възможности за развитие. Дадена случка може да се отприщи от преумора, от силен шум, от стрес, от това, че съм се изправил рязко или срещу мен е блеснала ярка светлина. Но мога да си чета с чаша кафе в ръка неделния „Таймс“, а Клер да дреме до мен на леглото, когато изневиделица се озовавам в 1976 година и започвам да наблюдавам как собственото ми тринайсетгодишно Аз коси моравата на баба и дядо. Някои от тези случки траят броени мигове, все едно слушаш радиото в автомобила, което все не може да се задържи на една станция. Озовавам се в тълпата, сред публиката, в навалицата. Точно толкова често попадам посред нощ съвсем сам на някое поле, в къща, кола, на плаж, в прогимназия. Страх ме е да не осъмна в затворническа килия, в претъпкан асансьор, насред някоя магистрала. Появявам се чисто гол сякаш от дън земя. Как да го обясня? Нито веднъж не съм успявал да взема нещо със себе си. Никакви дрехи, никакви пари или документи за самоличност. При тези пътешествия почти през цялото време не правя друго, освен да търся дрехи и да се опитвам да се скрия. За късмет не нося очила.

Каква ирония наистина. Всичките ми удоволствия са си най-обикновени: фотьойлно великолепие, кротките трепети на домашния уют. Единственото, което искам, са тези дребни радости. Криминален роман в леглото, миризмата на дългата златисточервена коса на Клер, която още е влажна след банята, пощенска картичка от приятел, който е заминал на почивка, сметана, която плъзва бавно в кафето, меката кожа под гърдите на Клер, симетрията, с която пликовете с покупките стоят върху плота в кухнята и чакат да бъдат изпразнени. Обичам да се разхождам между рафтовете в библиотеката, след като посетителите са се разотишли, и да докосвам леко гръбчетата на книгите. Ето какво е в състояние да ме преизпълни с копнеж, когато по приумица на времето съм далеч от него.

И Клер, винаги Клер. Клер сутрин, сънена, с леко подпухнало лице. Клер, която е бръкнала в котела, където прави хартия, и вади калъпа, за да го разтръска насам-натам, та влакънцата да се разтопят. Клер, която чете, с коса, спуснала се отзад на стола, или преди лягане маже с крем напуканите си червени ръце. Често тихият глас на Клер е в ухото ми.

Мразя да бъда там, където нея я няма, когато нея я няма. Въпреки това отново и отново поемам на път, а тя не може да дойде с мен.

I

Човек извън времето

О, не защото има щастие —

печалба, изтръгната набързо от надвисналата загуба.

А защото да си тук, наистина е много, защото

всичко тук нуждае се от нас, светът мимолетен

зове ни някак странно. Нас, най-мимолетните от всичко тленно.

Какво ще вземем

във селенията други? Не изкуството да виждаме,

което усвояваме тъй бавно, не и онова,

което тук се случва. Нищо.

Единствено страданието. Най-вече тежестта,

това тъй дълго изживяване — любовта… все неща,

които няма как да изразиш.

Из „Девета Дуинска елегия“,

Райнер Мария Рилке

Първата среща, едно

Събота, 26 октомври 1991 година

(Хенри е на 28 години, Клер — на 20)

Клер: В библиотеката е прохладно и мирише на препарат за пране на мокет, макар че единственото, което виждам, е мрамор. Регистрирам се на входа: „Клер Абшир, 11:15 ч., 26. Х. 1991 г., отдел «Специализирани издания».“ Идвам за пръв път в библиотека „Нюбъри“ и сега, след като съм прекосила мрачния страховит вестибюл, се вълнувам. Чувствам се като сутринта на Коледа, възприемам библиотеката като голяма кутия, пълна с красиви книги. Асансьорът е слабо осветен и се движи почти безшумно. Слизам на третия етаж и попълвам молба за читателска карта, после се качвам в отдел „Специализирани издания“. Токчетата на ботушите ми чаткат по дъсчения под. Залата е тиха и претъпкана с хора, вътре е пълно с тежки масивни маси, по които са струпани купчини книги и около които седят читатели. През високите прозорци грее есенната светлина на чикагската утрин. Отивам и си вземам цяло тесте фишове. Пиша курсова по изкуствознание. Темата е „Чосър“ на печатница „Келмскот Прес“[2]. Намирам книгата и попълвам фиш за нея. Но искам да прочета и как в „Келмскот“ са произвеждали хартията. Каталогът е объркващ. Връщам се при библиотекарката и моля да ми помогне. Обяснявам на жената какво се опитвам да открия и тя поглежда през рамото ми към някого, който минава зад мен.

— Предполагам, че господин Детамбъл ще успее да ви помогне — казва тя.

Обръщам се, готова да обясня отново, и се озовавам лице в лице с Хенри.

Направо онемявам. Я, Хенри, спокоен, с дрехи, по-млад от всякога! Работи в библиотека „Нюбъри“ и стои пред мен в настоящето. Тук и сега. Ужасно щастлива съм. Хенри ме гледа търпеливо, несигурен, но любезен.

— Мога ли да ви помогна? — пита той.

— Хенри!

Едвам се сдържам да не му се хвърля на врата. Очевидно не ме е виждал никога досега през живота си.

— Познаваме ли се? Извинявайте, но не…

Той се озърта, притеснява се да не ни забележат читателите и колегите му, опитва се да си спомни и си дава сметка, че някакво бъдещо негово Аз е срещало грейналото от щастие момиче, застанало отпред. Последния път, когато го видях, ми смучеше палците на краката в Ливадата.

Мъча се да му обясня:

— Аз съм Клер Абшир. Познавах те, когато бях малка…

Чудя се какво да правя: влюбена съм в човек, който стои пред мен и изобщо не ме помни. За него всичко предстои в бъдещето. Напушва ме смях, толкова нелепо е всичко. Плисват ме годините, през които съм го познавала, а той ме гледа озадачен и стреснат. Хенри, който е нахлузил старите рибарски панталони на баща ми и ме изпитва търпеливо на таблицата за умножение, френските глаголи и столиците на отделните щати; Хенри, който на осемнайсетия ми рожден ден е облечен в смокинг и разкопчава с треперещи ръце копчетата върху яката на ризата си. Тук! Сега!

— Хайде да пием кафе, да вечеряме заедно или и аз не знам…

Той, разбира се, е длъжен да каже „да“ — този Хенри, който ме обича в миналото и бъдещето, трябва да ме обича и сега в някакъв наподобяващ прилепов писък отглас от друго време. За мое огромно облекчение, той се съгласява. Все така под изумения поглед на библиотекарката се уговаряме да се срещнем довечера в един тайландски ресторант наблизо, а аз забравям за „Келмскот“ и Чосър и се понасям надолу по мраморното стълбище, през фоайето и под октомврийското слънце на Чикаго, а после хуквам с радостни възгласи през парка, като разгонвам кучетата и катериците.

Хенри: Октомврийският ден е най-обикновен, слънчев и хладен. Намирам се на четвъртия етаж в библиотека „Нюбъри“, работя в тясно помещение без прозорци, където властва влагата. Описвам едно получено наскоро дарение — сбирка от ръчно изработени цветни листове хартия. Красиви са, но е досадно да ги описваш, аз се чувствам отегчен и се самосъжалявам. Всъщност се чувствам стар, както може да се чувства само двайсет и осем годишен мъж, който половината нощ се е наливал с безбожно скъпа водка и се е опитвал — безуспешно, да си възвърне благоволението на Ингрид Кармайкъл. Цяла вечер сме се карали, а сега дори не помня за какво. Главата ми ще се пръсне. Имам нужда от едно кафе. Зарязвам ръчно изработените цветни листове хартия в състояние на овладян хаос и минавам покрай бюрото на дежурната библиотекарка в читалнята. Спира ме гласът на Изабел, която казва:

— Предполагам, че господин Детамбъл ще успее да ви помогне.

Което всъщност си означава: „Ах, ти, Хенри, лисица такава, къде се измъкваш пак!“

И изумително красивото момиче, високо и стройно, с коса с цвят на кехлибар, се обръща и ме поглежда така, сякаш съм й личният Исус. Стомахът ми се преобръща. Момичето очевидно ме познава, а аз него — не. Един господ знае какво съм казал, направил или обещал на това лъчезарно създание, ето защо се виждам принуден да изрека с най-любезния си библиотекарски тон:

— Мога ли да ви помогна?

Момичето възкликва задъхано: „Хенри!“, с многозначителен глас, който ме убеждава, че в някакъв момент наистина сме изживели заедно нещо изумително. А аз не знам нищо за тази млада жена. Дори как се казва. Питам:

— Познаваме ли се?

А Изабел ме гледа на кръв, един вид „Ах, копеленце такова!“

Ала момичето казва:

— Аз съм Клер Абшир. Познавах те, когато бях малка.

После ме кани на вечеря. Шашнат, приемам. Тя не може да ми се нарадва, зяпа ме, макар че съм небръснат, мъчи ме махмурлук и изобщо не съм в най-блестящия си вид. Още днес ще вечеряме заедно в „Бо Тай“ и след като си ме е заплюла за по-късно, Клер се изнася като лек повей на вятъра от читалнята. Докато стоя зашеметен в асансьора, си давам сметка, че сега, в настоящето, ме е намерила шестицата от тотото, която съм ударил в бъдещето, и започвам да се смея. Прекосявам фоайето и докато тичам надолу по стълбите, виждам как Клер прекосява на бегом Уошингтън Скуеър, как подскача и крещи, и ми иде да се разплача — и аз не знам защо.

По-късно същата вечер

Хенри: В шест вечерта се прибирам тичешком у дома и се опитвам да се направя привлекателен. Напоследък „дом“ ми е малка, но безумно скъпа гарсониерка на Северен Дирборн, където сега постоянно се блъскам в неудобни стени, плотове и покъщнина. Стъпка първа: отключвам седемнайсетте ключалки на входната врата, втурвам се в хола, който ми е и спалня, и започвам да смъквам дрехите. Стъпка втора: вземам си душ и се бръсна. Стъпка трета: взирам се безнадеждно в дълбините на дрешника и малко по малко проумявам, че нищо не е чисто в строгия смисъл на думата. Откривам бяла риза, която още е в найлоновия плик от химическото чистене. Решавам да облека черния костюм и ризата с яка с подгънати краища и да си сложа светлосиня вратовръзка. Стъпка четвърта: навличам всичко това и осъзнавам, че приличам на агент от ФБР. Стъпка пета: хвърлям поглед наоколо и виждам, че в апартамента е страшна кочина. Решавам да избягвам да водя довечера Клер тук, дори и такова нещо да е възможно. Стъпка шеста: оглеждам се в голямото огледало в банята и съзирам недодялан мъж с ръст метър и осемдесет и три, с трескав поглед като от портрет на Егон Шиле[3], в чиста риза и костюм като на директор на погребален дом. Питам се как ли съм бил облечен, когато тази жена ме е виждала, тъй като очевидно не идвам от моето бъдеще в нейното минало в мои си дрехи. Тя май спомена, че е била малко момиченце? В главата ми нахлува цял водопад от въпроси, на които няма отговори. Спирам и известно време дишам дълбоко. Карай! Грабвам портфейла и ключовете и тръгвам смело напред: отключвам трийсет и седемте ключалки, слизам в раздрънкания тесен асансьор, от цветарницата във фоайето купувам на Клер рози, изминавам двете пресечки до ресторанта за рекордно време, но пак съм закъснял с пет минути. Клер вече седи в едно сепаре и когато ме вижда, явно изпитва облекчение. Маха ми с ръка, все едно е на манифестация.

— Здравей! — поздравявам аз.

Клер е облечена във виненочервена кадифена рокля и носи перли. Прилича на жена от портретите на Ботичели, както би я прерисувал Джон Греъм[4]: грамадни сиви очи, дълъг нос, мъничка нежна уста като на гейша. Тя е с дълга червена коса, която покрива раменете й и стига до средата на гърба. Толкова е бледа, че в светлината на свещите наподобява восъчна фигура. Връчвам й розите.

— За теб са.

— Благодаря — отвръща Клер, нелепо щастлива. Поглежда ме и забелязва, че съм объркан от реакцията й. — Никога досега не си ми поднасял цветя.

Плъзгам се в сепарето, така че да съм срещу нея. Очарован съм. Тази жена ме познава добре, това не е някаква случайна позната от бъдещите ми похождения. Появява се сервитьорката с листа с менюто в ръка.

— Кажи ми — подканвам настойчиво аз.

— Какво?

— Всичко. Разбираш ли например защо не те познавам? Ужасно съжалявам…

— О, недей. Знам… защо е така. — Клер понижава глас. — Защото за теб нищо още не се е случило, докато аз… аз те познавам отдавна.

— Колко отдавна?

— Някъде от четиринайсет години. Видях те за пръв път, когато бях шестгодишна.

— Господи! Често ли си ме виждала? Или само няколко пъти?

— Последния път, когато те видях, ми каза да донеса това, щом се срещнем отново на вечеря. — Клер ми показва светлосиньо детско дневниче. — Вземи го — връчва ми го тя, — можеш да го задържиш.

Отварям го на мястото, отбелязано с парче вестник. Върху страницата в горния десен ъгъл на която надзъртат две малки кокершпаньолчета, има списък с дати. Започва с 23 септември 1977 година и завършва след шестнайсет сини ошпаньолени странични с 24 май 1989 година. Броя. Има общо 152 срещи, вписани много старателно с химикалка и с почерка на шестгодишно дете — едри широки букви, точно според метода на Палмър[5].

— Ти ли си съставила този списък? Всички дати ли са точни?

— Всъщност ми ги продиктува ти. Преди няколко години ми каза, че си запомнил датите от списъка. Затова не знам как точно съществува, прилича ми на нещо като лентата на Мьобиус. Но датите са точни. По тях разбирах кога да отида на Ливадата, за да те срещна.

Сервитьорката се появява отново и ние поръчваме: том ха кай[6] за мен и ган мусаман[7] за Клер. Друг келнер носи чай и ни налива и на двамата.

— Какво е това Ливадата?

Направо подскачам от вълнение. Никога досега не съм срещал човек от бъдещето си, камо ли жена като от портрет на Ботичели, която ме е виждала цели 152 пъти.

— Ливадата е местност в имението на родителите ми в Мичиган. В единия край има гора, а в другия е къщата. Някъде по средата има полянка с диаметър около три метра и с голям камък и ако си на нея, никой в къщата не те вижда, защото тя се намира в нещо като падинка. Ходех там, защото обичах да си играя сама и си мислех, че никой не знае къде съм. Веднъж в първи клас се прибрах от училище, отидох на поляната и ти беше там.

— Вероятно съм бил чисто гол и съм повръщал.

— Всъщност дори не се смути. Помня, че знаеше как се казвам, помня и че изчезна доста зрелищно. Сега, като се замисля, си беше ясно, че и друг път си идвал там. Според мен за пръв път си се появил през 1981 година. Тогава бях десетгодишна. Все повтаряше: „О, мили боже“, и ме зяпаше като невидял. Притесняваше се доста и че си гол, а по онова време аз вече бях свикнала, че този стар гол чичко ще се появи чудотворно от бъдещето и ще ми поиска дрехи. — Клер се усмихва. — И храна.

— Какво му е смешното?

— През годините ти предлагах доста странни неща за ядене. Сандвичи с фъстъчено масло и аншоа. Гъши пастет с червено цвекло върху сухарчета. Исках да проверя има ли нещо, което не обичаш, и да те смая с готварските си магийки.

— А аз на колко години бях?

— Най-възрастен съм те виждала май на четирийсет — четирийсет й нещо. За най-млад не съм сигурна. Може би на трийсет. Сега на колко години си?

— На двайсет и осем.

— Сега ми се виждаш много млад. През последните няколко години беше все около четирийсетте, стори ми се, че животът ти е тежък… Трудно ми е да преценя. Когато си малък, всички възрастни ти се струват големи и стари.

— И какво правехме? На Ливадата, де. Разполагали сме с много време.

Клер се усмихва.

— Правехме какво ли не. Различни неща в зависимост от възрастта ми и времето навън. Ти ми помагаше много с домашните. Играехме на разни игри. Но най-често си говорехме. Когато бях наистина малка, си мислех, че си ангел, и все те подпитвах за Бога. Когато станах тийнейджърка, се опитвах да те накарам да преспиш с мен, а ти все се дърпаше, от което аз, разбира се, се заинатявах още повече. Май смяташе, че ще ми нанесеш някакви душевни травми. В някои отношения се държеше точно като родител.

— О! Това вероятно е добра новина, но точно сега никак не ми се иска да ме възприемаш като родител. — Погледите ни се срещнаха. И двамата се усмихнахме, станахме съзаклятници. — Ами през зимата? В Мичиган зимите са доста люти.

— Вкарвах те тайно в сутерена, в къщата има огромен сутерен с много помещения, едното е нещо като склад и до него е котелът за парното. Наричаме го Читалнята, защото трупаме там всички безполезни стари книги и списания. Веднъж ти беше долу в Читалнята, когато излезе снежна буря — никой не отиде на училище и на работа, а на мен ми се струваше, че ще полудея, докато ти намеря нещо за ядене, защото в къщата нямаше много храна. Ета тъкмо се канеше да отиде на пазар, когато се изви бурята. И така, цели три дни ти беше затворен долу и не правеше друго, освен да четеш стари броеве на „Ридърс Дайджест“, караше само на сардини и фиде.

— Доста солено ядене. Очаквам го с нетърпение. — Носят ни поръчката. — Научи ли се да готвиш?

— Не, не бих твърдяла, че знам да готвя. Нел и Ета неправо побесняваха, ако правех в кухнята друго, освен да си вземам кока-кола, а откакто дойдох в Чикаго, нямам на кого да готвя и не съм мотивирана да се науча. Много заета съм със следването и главно тук се храня. — Клер опитва кърито. — Наистина е много вкусно.

— Нел и Ета ли?

— Нел е нашата готвачка — усмихва се Клер. — Това е като среща между gordon blue[8] и Детройт, тя е същото като Арета Франклин, ако Арета Франклин беше Джулия Чайлд[9]. А Ета е икономка и почти всичко останало. Всъщност ни е по-скоро майка, в смисъл, че майка ми си е… ами Ета е винаги край нас, германка е и е много строга, но и знае как да те утеши, докато майка ми все се рее в облаците, нали разбираш?

Кимам, устата ми е пълна със супа.

— А, да, и Питър — добавя Клер. — Питър е нашият градинар.

— Виж ти! Вашите имат прислуга. Както гледам, не си от моята черга. Срещал ли съм някого от роднините ти?

— Срещал си баба Миграм точно преди да умре. Само на нея съм казвала за теб. По онова време тя почти не виждаше. Знаеше, че някой ден ще се оженим, и пожела да се срещнете.

Спирам да ям и поглеждам Клер. Тя също ме поглежда ведро като ангел, изобщо не се притеснява.

— Наистина ли ще се оженим?

— Предполагам, че да — потвърждава Клер. — От години ми повтаряш, че там, откъдето идваш, си женен за мен.

Това вече е прекалено. Наистина прекалено. Затварям очи и си налагам да не мисля за нищо — последното, което искам, е да изгубя връзка с настоящето, с тук и сега.

— Хенри! Хенри, добре ли си?

Усещам как Клер се плъзга на седалката до мен. Отварям очи, а тя стиска силно ръцете ми. Поглеждам дланите й и виждам, че това са длани на отруден човек, груби и напукани.

— Извинявай, Хенри, просто не мога да свикна. Точно обратното е. В смисъл, че откакто се помня, именно ти винаги си знаел всичко, и май забравих, че днес вечерта не бива да бързам. — Тя се усмихва. — Всъщност едва ли не последното, което ми каза, преди да си тръгнеш, беше: „Имай милост, Клер.“ Каза го с гласа, с който цитираш някого, и сега, като се замисля, си давам сметка, че май си цитирал мен.

Още държи ръцете ми. Гледа ме прехласнато, влюбено. Аз съм много притеснен.

— Клер!

— Да?

— Можем ли да се върнем назад? Можем ли да се преструваме, че това е най-нормална първа среща между двама нормални души.

— Добре.

Клер става и се връща от своята страна на масата. Седи с изправен гръб и се опитва да не се усмихва.

— Хм, и така. Ох, Клер, я ми разкажи за себе си. Хобита? Домашни любимци? Необичайни сексуални наклонности?

— Разбери сам.

— Хубаво. В такъв случай… къде учиш? И какво?

— В Художественото училище. Специалност „Скулптура“, току-що започнах да уча как се изработва хартия.

— Страхотно. Как изглеждат творбите ти?

За пръв път Клер изглежда смутена.

— Ами големи са… с птици.

Тя забива поглед в масата, после отпива от чая.

— Птици ли?

— Всъщност са посветени на, хм… на копнежа.

Клер пак не ме поглежда, затова сменям темата.

— Разкажи ми още за семейството си.

— Добре. — Тя се отпуска, усмихва се. — Ами… семейството ми живее в Мичиган, край малък град на брега на езерото, казва се Саут Хейвън. Къщата ни всъщност е извън града. Първоначално е принадлежала на родителите на майка ми, на дядо и на баба Миграм. Той е починал още преди да се родя, а баба живя до смъртта си заедно с нас. Бях на седемнайсет години. Дядо ми е бил адвокат, татко също е адвокат и се е запознал с мама, когато е започнал работа при дядо.

— Значи се е оженил за дъщерята на шефа.

— Да. Всъщност понякога се питам дали не се е оженил за къщата на шефа. Мама е единствено дете, а къщата си е направо изумителна, има я в много книги за „Изкуствата и занаятите[10]“.

— Има ли си име? Кой я е строил?

— Казва се „Полска чучулига“ и е строена през 1896 година от Питър Уинс.

— О! Виждал съм я на снимки. Строена е за човек от рода Хендерсън, нали?

— Да. Сватбен подарък е на Мери Хендерсън и Дитър Бакум. Две години след като се нанасят в нея, те се развеждат и я продават.

— Тузарска къща.

— Да, нашите са тузари. И страшно държат на това.

— Братя, сестри?

— Марк е на двайсет и две години, завършва право в Харвардския университет. Алиша е на седемнайсет и е последен клас в гимназията. Виолончелистка е.

Долавям обич към сестрата и сдържаност спрямо брата.

— Май не обичаш много брат си.

— Марк е точно копие на татко. И двамата държат да побеждават, изискват, докато не се подчиниш.

— Знаеш ли, винаги съм завиждал на хора с много роднини, дори и да не се разбират с тях.

— Единствено дете ли си?

— Да. А аз си мислех, че знаеш всичко за мен.

— Всъщност знам всичко и нищо. Знам как изглеждаш без дрехи, но до днес следобед не бях чувала фамилното ти име. Знаех, че живееш в Чикаго, но не си ми разказвал нищо за семейството си, освен че майка ти е загинала в автомобилна катастрофа, когато си бил шестгодишен. Знам, че си добре образован в областта на изкуството и че говориш свободно френски и немски, но нямах и представа, че си библиотекар. Направи така, че да ми бъде невъзможно да те намеря в настоящето, каза, че щяло да стане от само себе си, когато му дойде времето, и ето ни сега тук.

— Ето ни сега тук — съгласявам се аз. — Е, моите родители не са тузари, музиканти са. Баща ми се казва Ричард Детамбъл, а майка ми — Анет Лин Робинсън.

— О… певицата!

— Да. А татко е цигулар. Свири в Чикагския симфоничен оркестър. Но за разлика от мама така и не проби. Жалко, защото е великолепен цигулар. След смъртта на мама просто рухна.

Носят ни сметката. И двамата сме хапнали съвсем малко, но поне на мен сега не ми е до ядене. Клер се пресяга към дамската си чанта, а аз клатя глава. Плащам, излизаме от ресторанта и заставаме в прекрасната есенна вечер на Кларк Стрийт. Клер е с красиво синьо плетено манто с кожена яка, аз съм забравил да си взема връхна дреха и треперя като листо.

— Къде живееш? — пита Клер.

Охо!

— На две пресечки от тук, но жилището ми е малко и е страшно разхвърляно. А ти?

— В Роскоу Вилидж, на Хойни. Но имам съквартирантка.

— Ако дойдеш при мен, ще се наложи да зажумиш и да броиш до хиляда. Може би имаш глуха и ужасно нелюбопитна съквартирантка?

— Де такъв късмет! Не водя никого там, Шарис ще ти скочи и ще ти забива бамбукови пръчки под ноктите, докато не си кажеш и майчиното мляко.

— Откога си мечтая да ме изтезава жена на име Шарис, но както виждам, ти не споделяш вкусовете ми. Идвай тогава в бърлогата ми.

Тръгваме на север по Кларк. Отбивам се в един магазин, за да купя бутилка вино. Когато излизам отново на улицата, Клер е озадачена.

— Мислех, че не бива да пиеш.

— Така ли?

— Доктор Кендрик ти е забранил най-строго.

— Кой е той?

Вървим бавно, защото Клер е с неудобни обувки.

— Твоят лекар, голям специалист по хроноувреждания.

— Обясни ми.

— И аз не знам много. Доктор Дейвид Кендрик е молекулярен генетик, който е открил… който ще открие защо има хора с хроноувреждания. Предава се генетично — лекарят го установява през 2006 година. — Тя въздъхва. — Сигурно все още е много рано. На времето ми каза, че след десет години ще има много повече хора с хроноувреждания.

— Не съм чувал някой да страда от такова… увреждане.

— Според мен, дори и да издириш сега доктор Кендрик, той едва ли ще бъде в състояние да ти помогне. А ако е в състояние, ние с теб нямаше да се срещнем никога.

— Дай да не мислим за това.

Вече сме в моя вход. Клер влиза първа в мъничкия асансьор. Затварям вратата и натискам единайсет. Клер мирише на старо сукно, на сапун, пот и кожа. Вдъхвам дълбоко от миризмата й. Асансьорът изтраква и се заковава на моя етаж, а ние се измъкваме от него и тръгваме по дългия коридор. Вадя шепата ключове, които пъхам във всичките сто и седем ключалки, и открехвам леко вратата.

— Докато сме вечеряли, е станало още по-разхвърляно. Налага се да ти завържа очите.

Клер се смее, а аз оставям виното и си свалям вратовръзката. Слагам й я на очите и я завързвам здраво отзад. Отварям вратата и я въвеждам в жилището, след което я настанявам във фотьойла.

— Добре, започвай да броиш.

Клер брои. Аз се втурвам да събирам от пода бельото и чорапите, грабвам лъжиците и чашите за кафе от различните хоризонтални повърхности и ги струпвам в мивката в кухнята. Клер казва:

— Деветстотин шейсет и седем.

Махам й вратовръзката от очите. Преобразил съм разтегателното легло в дневния му вариант — канапе, и сядам на него.

— Вино? Музика? Свещи?

— Да, ако обичаш.

Ставам и запалвам свещите. После изключвам голямата лампа, в стаята заиграват светлини и всичко изглежда по-добре. Натопявам розите, издирвам тирбушона, вадя корковата тапа и наливам на двамата по чаша вино. Замислям се за кратко и пускам издадения от „ЕМИ“ компактдиск с майка ми, която пее lieder[11] на Шуберт, после намалявам звука.

Гарсониерката ми всъщност се състои от канапе, фотьойл и около четири хиляди книги.

— Прекрасно е! — отбелязва Клер.

Става и се премества на канапето. Аз сядам до нея. За миг се отпускаме, просто си седим и се гледаме. Светлината на свещите трепка по косата на Клер. Тя се пресяга и ме докосва по бузата.

— Радвам се да те видя. Вече се чувствах самотна.

Притеглям я към себе си. Целуваме се. Целувката е много… съвместима, целувка, породена от дълга връзка, и аз се питам какво ли сме правили на онази поляна на Клер, после обаче прогонвам тази мисъл. Устните ни се разделят, на това място аз обикновено започвам да умувам как да си проправя път през различните крепости на дрехите, сега обаче се навеждам назад и се опъвам на канапето, придърпвам със себе си и Клер, като я хващам под мишниците — от кадифената рокля тя ми се струва хлъзгава и като кадифена змиорка се шмугва между мен и облегалката. Обърната е с лице към мен, а аз съм положил глава върху страничната облегалка. Усещам как снажното й тяло се притиска през тънкия плат до моето. Иска ми се неудържимо да скоча, да започна да лижа и да прониквам, но съм изтощен и замаян.

— Клетият Хенри.

— Защо „клетият Хенри“? Неописуемо щастлив съм.

И това си е самата истина.

— О, стоварвам върху теб всички тези изненади като огромни камъни.

Клер премята крак и сяда точно върху члена ми. Вниманието ми мигновено се насочва натам.

— Не мърдай — казвам й.

— Няма. Тази вечер ми се струва страшно забавна. Нали се сещаш, Познанието е Сила и така нататък. А и винаги ми е било страшно любопитно къде живееш, как се обличаш и какво работиш.

— Voilà[12]!

Плъзгам длани под роклята й и нагоре по бедрата. Тя е с чорапи и жартиери. Моят тип момиче.

— Клер!

— Oui[13].

— Наистина ще бъде жалко, ако претупаме всичко. Няма по-сладко нещо от тръпката на очакването.

Клер е смутена.

— Извинявай. Но лично аз чакам от години. И това не е като парче торта… изяждаш го и край.

— Вземи си парчето торта и си го изяж.

— Точно такъв е девизът ми.

Тя се подсмихва дяволито и разклаща напред-назад бедра. Възбуден съм толкова много, че с набъбналия си член преспокойно мога да крепя някой от кошовете на виенското колело в лунапарк „Грейт Америка“, стига в него да няма родител.

— Май често получаваш каквото искаш.

— Винаги. Ужасна съм. Но ти изобщо не обръщаше внимание на врънкането ми. Страдах ужасно под твоя режим на френските глаголи и „Не се сърди, човече“.

— Вероятно трябва да намеря утеха в това, че бъдещото ми Аз ще разполага с някакви средства за покоряване. С всички момчета ли го правиш?

Клер се засяга, но не знам доколко е искрена.

— И през ум не ми е минавало да го правя с момчета. Откъде ти хрумнаха тия дивотии! — Тя разкопчава ризата ми. — Господи, колко си… млад.

Стиска зърната на гърдите ми — с все сила. По дяволите добродетелността. Вече съм разгадал механиката на роклята й.

На другата сутрин

Клер: Събуждам се и не знам къде съм. Непознат таван. Приглушеният шум на уличното движение. Лавици с книги. Син фотьойл, където е метната кадифената ми рокля и над нея е нагъната вратовръзка. После си спомням. Извръщам глава, до мен е Хенри. Толкова просто е, все едно съм го правила цял живот. Той спи непробудно, свит в неправдоподобна поза, сякаш е изхвърлен от морето на някой плаж, закрил е с ръка очите си, за да не му блести слънцето, дългата му черна коса се е разпиляла по възглавницата. Толкова просто. Ето ни и нас. Тук и сега, най-после сега.

Ставам внимателно от леглото на Хенри. То служи и за канапе. Пружините изскърцват. Между леглото и лавиците с книги няма много място, затова се промушвам на една страна до коридора. Банята е съвсем мъничка. Чувствам се като Алиса в Страната на чудесата, която е порасла и е станала огромна, затова трябва да протяга ръка през прозореца, за да се обърне. Малкият декоративен радиатор бълва горещина. Изпишквам се и си измивам лицето и ръцете. И тогава забелязвам, че на бялата порцеланова поставка има две четки за зъби.

Отварям шкафчето с огледалото. Самобръсначки, крем за бръснене, вода за уста „Листерин“, тиленол[14], лосион за след бръснене, синя пемза, клечка за зъби, дезодорант на най-горното рафтче. Крем за ръце, тампони, кутийка от диафрагма против забременяване, дезодорант, червило, опаковка мултивитамини, тубичка спермицид на долното рафтче. Червилото е много тъмночервено.

Стоя и държа червилото. Призлява ми. Питам се как ли изглежда другата жена, как се казва. Питам се откога ходят. Вероятно от доста време. Връщам червилото на мястото му, затварям шкафчето. Виждам се в огледалото — бледа, с коса, щръкнала във всички посоки. „Е, която и да си, сега вече съм тук. Ти може и да си миналото на Хенри, аз обаче съм неговото бъдеще.“ Подсмихвам се. Отражението ми отсреща прави гримаса. Вземам бялата хавлия за баня на Хенри, която виси отзад на вратата. Под нея е закачен светлосин копринен халат. Кой знае защо, ми е по-приятно с неговата хавлия.

Връщам се в хола, Хенри още спи. Вдигам от перваза на прозореца ръчния си часовник и виждам, че е едва шест и половина. Притеснена съм, не ми се ляга отново. Отивам в кухничката да потърся кафе. По всички плотове и по печката има камари чинии, купчинки списания и друго четиво. В мивката дори се мъдри един чорап. Разбирам, че снощи Хенри просто е струпал безогледно всичко в кухнята. Винаги съм го мислела за много подреден. Сега се изяснява, че е от хората, които държат на външния си вид, но иначе са си мърлячи. Намирам в хладилника кафе, намирам и кафеварката и я включвам. Докато чакам кафето, разглеждам лавиците с книгите на Хенри.

Ето го онзи Хенри, когото познавам. „Елегии, песни и сонети“ на Дън. „Доктор Фаустус“ на Кристофър Марлоу. „Голият обяд“. Ан Брандстрийт, Имануил Кант. Барт, Фуко, Дерида. „Песни на невинността и на опита“ на Блейк. „Мечо Пух“. „Анотираната Алиса“. Хайдегер. Рилке. „Тристрам Шанди“. „Смъртоносно пътуване до Уисконсин“. Аристотел. Епископ Баркли. Андрю Марвел. „Хипотермия, премръзване и други причинени от студа наранявания“.

Леглото изскърцва и аз подскачам. Хенри е седнал и ме гледа с очи, присвити срещу утринната светлина. Той е толкова млад, толкова предишен… Още не ме познава. Изведнъж ме дострашава, че е забравил коя съм.

— Май ти е студено — казва Хенри. — Ела да си легнеш пак, Клер.

— Направих кафе — предлагам му аз.

— Ммм, надушвам го. Но първо ела да ми кажеш „добро утро“.

Лягам, както съм с неговата хавлия. Хенри плъзга ръка под нея и за миг се спира — виждам, че е направил връзката и се опитва да види банята през моите очи.

— Това притеснява ли те? — пита ме.

Колебая се.

— Да. Притеснява ме. Разбира се.

Хенри сяда в леглото, аз също сядам. Извръща глава към мен, поглежда ме.

— Беше почти приключило.

— Почти ли?

— Смятах да скъсам с нея. Просто неподходящ момент. Или подходящ, и аз не знам. — Взира се в лицето ми и търси — какво ли? Прошка? Хенри няма никаква вина. Откъде е могъл да знае? — От доста време се измъчваме взаимно… — Той говори все по-бързо и по-бързо и накрая млъква. — Интересува ли те?

— Не.

— Благодаря ти. — Хенри прокарва длани по лицето си. — Извинявай. Не знаех, че ще дойдеш, иначе щях да поразчистя малко повече. Не само апартамента, но и живота си. — Под ухото му има размазано червило и аз се пресягам, за да го изтрия. Той ме хваща за ръката и я стиска. — Много по-различен ли съм? Отколкото си очаквала? — пита ме притеснен.

— Да… по-… — „себичен си“, мисля аз наум, но на него му казвам: — По-млад.

Хенри се замисля.

— Това хубаво ли е, или лошо?

— Просто си различен. — Прокарвам и двете си длани по раменете и гърба му, разтривам мускулите, изучавам вдлъбнатинките. — Виждал ли си се вече след четирийсетте?

— Да. Изглеждам така, сякаш съм мачкан и осакатен.

— Да. Но си по-малко… в смисъл повече. В смисъл познаваш ме, затова…

— Затова сега ми заявяваш, че съм недодялан.

Клатя глава, макар че имам предвид точно това.

— Просто съм изживяла толкова много неща, докато ти… Не съм свикнала да бъда с теб, когато ти изобщо не помниш какво се е случвало.

Хенри е мрачен.

— Съжалявам. Но човекът, когото познаваш, още не съществува. Стой до мен и рано или късно той непременно ще се появи. Но не мога да направя нищо повече.

— Така си е — съгласявам се. — А междувременно…

Той се обръща и ме поглежда в очите.

— Междувременно?

— Искам…

— Искаш?

Изчервявам се. Хенри се усмихва и ме бута лекичко да легна отново на възглавницата.

— Знаеш.

— Не знам много, но за едно-две неща все се досещам.

По-късно, долепени един до друг, се унасяме в сладка дрямка, покрити с бледото октомврийско слънце на късната утрин, и Хенри казва нещо на тила ми, което аз не разбирам.

— Какво?

— Казах си: тук с теб е толкова спокойно. Прекрасно е да си лежа така и да знам, че за бъдещето е помислено.

— Хенри!

— Хмм?

— Как се е получило така, че не си си разказал за мен?

— О. Аз не правя такива неща.

— Какви?

— Не си разказвам предварително, освен ако не става въпрос за нещо огромно, което застрашава живота ми. Опитвам се да бъда като всички останали. Не обичам и да се навъртам около самия себе си, затова внимавам да не се натъкна на себе си, освен ако не е неизбежно.

Замислям се.

— Аз пък щях да си разкажа всичко.

— Не, нямаше да го направиш. Само ще си навлечеш куп неприятности.

— Все се опитвах да те накарам да ми разказваш едно или друго.

Завъртам се и лягам по гръб, а Хенри се подпира на длан и ме гледа отгоре. Лицата ни са на около педя. Толкова е странно да си говорим, както сме си говорили почти винаги, но от физическата близост ми е трудно да се съсредоточа.

— И аз разказвах ли ти? — пита ме той.

— Понякога. Когато ти се разказваше или нямаше друг избор.

— Например?

— Ето, виждаш ли? Наистина искаш да знаеш. Но аз няма да ти кажа.

Хенри се смее.

— Така ми се пада. Ей, огладнях. Хайде да закусим.

Навън е мразовито. По Дирборн се стрелкат автомобили и колоездачи, по тротоарите вървят двойки и ние сме сред тях в сутрешното слънце — хванали сме се за ръце, най-сетне сме заедно и може да ни види всеки. Пробожда ме леко съжаление, сякаш съм изгубила някаква тайна, после обаче ме плисва възторг: всичко предстои тепърва.

Всяко нещо си има първи път

Неделя, 16 юни 1968 година

Хенри: Първият път беше като вълшебство. Откъде съм могъл да зная какво означава това? Беше на петия ми рожден ден и ние отидохме в природонаучния музей „Фийлд“. Съмнявам се някога преди това да съм ходил в музея „Фийлд“. Цяла седмица майка ми и баща ми ми разказваха за чудесата, които ще видим там, за препарираните слонове в голямата зала, за скелетите на динозаври, за диорамите с пещерни жители. Мама току-що се беше върнала от Сидни и ми беше донесла огромна, невероятно синя пеперуда — Papilio ulysses, в рамка със стъкло, напълнена с памук. Държах я близо до лицето си, толкова близо, че не виждах нищо друго, освен онова синьо. То ме преизпълваше с някакво чувство, с чувство, което по-късно се опитах да преоткрия в пиенето, а накрая го намерих отново с Клер, чувство за единение, за забвение, за безгрижие в най-добрия смисъл на думата. Мама и татко ми описаха безкрайните витринки с пеперуди, колибри, бръмбари. Бях толкова развълнуван, че се събудих още по тъмно. Обух си гуменките, взех своята Papilio ulysses и слязох в задния двор, а оттам, както бях по пижамка, отидох по стълбите на реката. Седнах на кея и загледах как се развиделява. Покрай мен минаха семейство патици, на кея на отсрещния бряг се появи миеща мечка, която ме погледна любопитно, а после си изми закуската и я излапа. По някое време може и да съм заспал. Чух, че мама ме вика, и хукнах нагоре по хлъзгавите от росата стъпала, като внимавах да не си изпусна пеперудата. Мама беше ядосана, че съм отишъл сам на кея, но не ми се скара, все пак имах рожден ден.

Вечерта и двамата не бяха на работа, затова се обличаха дълго, преди да излезем. Бях готов много преди тях. Седнах на тяхното легло, уж за да почета една партитура. Някъде по това време родителите ми музиканти бяха осъзнали, че единствената им рожба няма музикална дарба. Не че не се стараех: просто не чувах, каквото чуваха те в музиката. Обичах да я слушам, но не можех да изпея вярно и една-единствена мелодийка. Още на четири години можех да чета вестниците, а виж, за мен партитурите не бяха нищо друго, освен красиви черни драскулки. Ала мама и татко още се надяваха, че имам някакви скрити музикални заложби, затова, щом взех партитурата, мама седна до мен и се опита да ми помогне. Не след дълго тя вече пееше, а аз припявах ужасно фалшиво и щраках с пръсти, накрая прихнахме и мама започна да ме гъделичка. Татко излезе от банята с хавлиена кърпа около кръста, също се включи и няколко славни минути те пяха заедно, тате ме вдигна на ръце и както ме притискаха до себе си, те се впуснаха да танцуват из спалнята. Иззвъня телефонът и сцената се разпадна. Мама отиде да вдигне, а татко ме остави на леглото и започна да се облича.

Накрая се приготвиха. Мама беше в червена рокля без ръкави и със сандали на краката, беше си сложила на ръцете и краката лак за нокти в същия тон. Татко беше страхотен в тъмносините панталони и бялата риза с къс ръкав, с които осигуряваше подобаващ фон за неотразимостта на мама. Всички се качихме в колата. Както обикновено, разполагах с цялата задна седалка, затова легнах и загледах как зад прозореца се стрелкат високите сгради по Лейк Шор Драйв.

— Седни, Хенри — подкани мама. — Пристигнахме.

Седнах и погледнах музея. Дотук детството ми беше преминало в разнасяне из европейските столици, така че „Фийлд“ се вместваше в представите ми за музей, но в увенчаната с купол каменна фасада нямаше нищо изключително. Беше неделя, затова беше трудно да паркираме, но накрая намерихме къде да спрем и тръгнахме покрай езерото, покрай лодките, статуите и другите превъзбудени деца. Пъхнахме се между дебелите колони и влязохме в музея.

И тогава сякаш бях омагьосан.

Тук цялата природа беше уловена, надписана, подредена според логика, която изглеждаше извън времето, сякаш е била наложена от Бога, може би от един Бог, който си е изгубил първоначалния сценарий за Сътворението и е повикал на помощ уредниците от музея „Фийлд“. За петгодишното ми Аз, което бе в състояние да се прехласва по една-единствена пеперуда, да вляза в музея „Фийлд“, беше като да проникна в райската градина и да видя всичко, каквото става там.

Онзи ден разгледахме толкова много неща: пеперудите, естествено, безчет витринки с пеперуди от Бразилия, от Мадагаскар и дори един брат на моята синя пеперуда от другия край на света. Музеят беше тъмен, студен и стар и това засилваше тръпката, усещането, че тук, между стените му, времето е спряло и няма смърт. Видяхме кристали и пуми, ондатри и мумии, вкаменелости и още вкаменелости. Изядохме си сандвичите като за излет отвън на моравата пред музея и пак се гмурнахме вътре за още птици, алигатори и неандерталци. Към края бях толкова уморен, че едвам се държах на крака, но не исках и да чуя да си тръгваме. Уредниците дойдоха при нас и любезно ни подкараха към изхода, а аз се опитах да не се разплача, но въпреки това ревнах от изтощение и копнеж. Татко ме вдигна на ръце и така се върнахме при автомобила. Заспал съм на задната седалка, а когато се събудих, вече си бяхме у дома и беше време за вечеря.

Слязохме долу у господин и госпожа Ким. Те ни бяха хазаи. Господин Ким беше вечно намусен набит мъж, който май ме обичаше, но не го изразяваше по никакъв начин, а госпожа Ким (или, както й виках, Кими) ми беше първа приятелка, моята шантава бавачка корейка, с която играехме на карти. Когато бях буден, почти през цялото време стоях с Кими. Мама никога не е била по готвенето, докато Кими можеше да ти приготви какво ли не, от суфле до би бим боп[15], така че да си оближеш пръстите. Днес за рождения ми ден беше направила пица и шоколадова торта.

Хапнахме. Всички запяха „Честит рожден ден“ и аз духнах свещичките. Не помня какво си пожелах. Разрешиха ми да остана до по-късно, отколкото обикновено, защото още бях превъзбуден от всичко, което бяхме видели и бях спал доста следобед. Както бях по пижама, поседях с мама, татко, господин и госпожа Ким на задната веранда, пих лимонада и гледах синевата на вечерното небе, слушах цикадите и звуците от телевизорите по другите апартаменти. Накрая татко каза:

— Време е да си лягаш, Хенри.

Измих си зъбите, казах си молитвата и си легнах. Бях капнал от умора, но не можех да заспя. Татко ми почете малко, а после, след като видяха, че пак не заспивам, те с мама изключиха осветлението, оставиха вратата на стаята открехната и отидоха в хола. Уговорката беше да ми свирят докогато пожелая, но при условие че лежа в леглото и слушам. И така, мама седна на пианото, татко извади цигулката и двамата пяха и свириха много дълго. Приспивни песни, lieder, ноктюрни — сънена музика, която да поуспокои диването в стаята. Накрая мама влезе да види дали съм заспал. Сигурно съм изглеждал дребен и притеснен в креватчето — нощно зверче по пижама.

— О, миличък. Още ли си буден?

Аз кимнах.

— Ние с баща ти си лягаме. Добре ли си?

Казах „да“ и тя ме прегърна.

— Днес в музея беше много интересно, нали?

— Може ли утре да отидем пак?

— Утре не, но ще отидем много скоро, обещавам.

— Добре.

— Лека нощ. — Тя остави вратата отворена и щракна осветлението в антрето. — Да спиш в кош и да сънуваш грош!

Чувах тихи звуци: как тече чешмата, как някой пуска водата в тоалетната. После всичко беше обгърнато от тишина. Виждах, че в съседната къща свети, някъде мина кола с надуто радио. Полежах така малко, като се мъчех да се унеса, после станах и всичко се преобрази.

Събота, 2 януари 1988 година, 4:03 часът след полунощ — неделя, 6 юни 1968 година, 10:46 часът вечерта

(Хенри е на 24 и на 5 години)

Хенри: Сега е 4:03 часът след полунощ през януари, навън е страшен студ, аз съм се прибрал току-що. Ходих да потанцувам и не съм пил много, но съм капнал от умора. Докато търся ключовете в ярко осветения вход, падам зашеметен на колене и започва да ми се гади, после се озовавам в непрогледен мрак и повръщам върху плочките на пода. Надигам глава и виждам светещ в червено надпис „ИЗХОД“, после очите ми свикват с тъмнината и съглеждам тигри, пещерни жители — мъже с дълги копия и жени със стратегически оскъдни кожи, кучета, които приличат на вълци. Сърцето ми бие като обезумяло и за един размътен от алкохола миг си мисля: „Мамка му, върнал съм се чак в каменната епоха“, после включвам, че надписът „ИЗХОД“ се вписва по-скоро в двайсети век. Разтреперан, се изправям и както съм бос, тръгвам по ледените плочки към вратата, целият съм настръхнал. Цари пълна тишина. От климатика въздухът е влажен и хладен. Стигам при входа и надзъртам в съседното помещение. Пълно е с остъклени витрини, а бялото сияние на уличните лампи, което влиза през високите прозорци, ми показва хиляди бръмбари. Слава богу, намирам се в музея „Фийлд“. Стоя, без да се помръдвам, дишам дълбоко и се опитвам да се посъвзема. В размътения ми мозък изниква нещо и аз се мъча да разбера какво. Би трябвало да правя нещо. А, да. Петият ми рожден ден… някой беше там и всеки момент аз ще се превърна в този някой… Трябва да облека нещо. Да. Наистина.

От бръмбароманията изтичвам в дългия коридор, който разсича на две втория етаж, и хуквам по западното стълбище към първия етаж — пак добре, че още не е настъпила епохата на охранителните камери. Огромните слонове са надвиснали застрашително в лунната светлина и аз им махам с ръка на път за магазинчето за сувенири вдясно от главния вход. Обикалям изложената стока и откривам няколко многообещаващи нещица: декоративен нож за отваряне на писма, метална лента — да си отбелязваш докъде си стигнал в книгата, която четеш, със знака на „Фийлд“ и две тениски с динозаври отпред. Ключалките по витрините са си детска залъгалка — отварям ги с фиба, която откривам до касовия апарат, и се самообслужвам. Дотук добре. Пак се качвам по стълбите на третия етаж. Тук се намира своеобразният „мозъчен тръст“ на „Фийлд“ — тук са кабинетите на научните сътрудници. Разглеждам имената по вратите, но никое не ми говори нищо, накрая избирам наслуки една врата и пъхам металната лента за книги в ключалката, докато бравата не поддава, после влизам вътре.

В кабинета работи някой си В. М. Уилямсън, който се оказва много разхвърлян тип. Помещението е задръстено с вестници, чаши от кафе и препълнени пепелници, върху писалището има отчасти възстановен скелет на змия. Бързо оглеждам това свърталище с надеждата да открия някакви дрехи, но не намирам нищо. В следващия кабинет работи жена — Дж. Ф. Бетли. В третия, където опитвам, вече имам късмет. Д. У. Фич старателно е окачил в дрешника цял костюм, който, общо взето, ми е по мярка, само ръкавите и крачолите са ми възкъси и сакото в раменете ми е широко. Обличам под сакото една от тениските с динозаврите. Бос съм, но поне съм скрил голотиите си. Освен това Д. У., бог да го поживи, се е запасил в бюрото с неотворено пакетче бисквити „Орео“. Конфискувам ги и си тръгвам, като затварям предпазливо вратата след себе си.

„Къде бях, когато се видях?“ Затварям очи и умората ме поваля телесно, милва ме със сънени пръсти. Още малко и ще се строполя, но после се окопитвам и си спомням: силуетът на мъж, който върви към мен, осветен в гръб от входа на музея. Трябва да се върна в голямата зала.

Когато влизам, всичко вътре тъне в тишина. Тръгвам към средата на помещението, като се мъча да възстановя гледката с входа, после сядам недалеч от гардероба, така че да изляза отляво на сцената. Чувам как в главата ми нахлува кръв, как климатикът жужи, как по Лейк Шор Драйв профучават автомобили. Изяждам десет бисквити „Орео“ — бавно, като разделям двете половинки на всяка и изстъргвам с предни зъби пълнежа, после смуча шоколадовите половинки, за да ми стигнат за по-дълго. Нямам представа колко е часът и колко трябва да чакам. Сега вече съм почти изтрезнял и съм сравнително бодър. Минава време, не се случва нищо. Накрая чувам тихо трополене, задъхано дишане. Тишина. Чакам. Изправям се тихо и тръгвам с нечути стъпки през залата, като минавам бавно през светлината, която пада косо върху мраморния под. Заставам в средата на вратата и викам, но не високо:

— Хенри!

Нищо. Браво на момчето, мълчи си, нащрек е. Опитвам още веднъж.

— Няма страшно, Хенри. Аз съм твоят екскурзовод, тук съм, за да те разведа. На специална обиколка. Не се плаши, Хенри.

Чувам съвсем слаб звук — като въздишка.

— Донесъл съм ти тениска, Хенри. За да не измръзнеш, докато разглеждаме експонатите. — Сега вече го различавам, застанал е на ръба на мрака. — Ето. Дръж!

Мятам тениската и тя изчезва, после момчето излиза в светлината. Тениската му стига до коленете. Аз на пет години: черна остра коса, лунна бледност с кафяви, почти славянски очи, стоя нащрек, личи, че съм доста буен. На пет години съм щастлив, сгушил съм се в нормалността и в прегръдката на родителите си. От този миг нататък всичко се промени.

Тръгвам бавно напред, навеждам се към него, проронвам:

— Здрасти. Радвам се, че те виждам, Хенри. Благодаря ти, че дойде тази вечер.

— Къде съм? Ти кой си?

Гласът му е тих и писклив и отеква леко о студения камък.

— Намираш се в музея „Фийлд“. Пратен съм тук, за да ти покажа някои неща, които денем не можеш да видиш. Аз също се казвам Хенри, странно, нали?

Той кима.

— Искаш ли бисквити? Обичам да ям бисквити, когато разглеждам музеи. Така всичко става по-мултисетивно. — Поднасям му пакетчето. Момчето се колебае, не знае дали е възпитано да си вземе, гладно е, но не е сигурно колко да извади, без да прави лошо впечатление. — Вземи колкото искаш. Аз вече изядох десет, трябва да ме догониш. — Момчето си взема три. — Има ли нещо, което искаш да видиш най-напред? — Той клати глава. — Знаеш ли какво? Хайде да се качим на третия етаж, там държат всички неща, които не са изложени. Искаш ли?

— Да.

Вървим през мрака нагоре по стълбите. Хенри не се движи бързо, затова и аз се качвам бавно заедно с него.

— Къде е мама?

— У дома, спи. Това е специална обиколка, само за теб, защото днес имаш рожден ден. Освен това възрастните не правят такива неща.

— А ти не си ли възрастен?

— Аз съм много странен възрастен. Работата ми е да изживявам приключения. Затова, веднага щом чух, че искаш да се върнеш в музея „Фийлд“, се възползвах от възможността да те разведа.

— Но как съм се озовал тук?

В горния край на стълбището той спира и ме поглежда, напълно объркан.

— Тайна. Ако ти кажа, трябва да се закълнеш, че няма да я издаваш на никого.

— Защо?

— Защото няма да ти повярват. Ако искаш, можеш да кажеш на мама и на Кими, те не се броят, но на никой друг. Чу ли?

— Добре.

Заставам на колене пред него — моето невинно Аз, поглеждам го в очите.

— Заклеваш ли се?

— Ъхъ…

— Добре тогава. Виж какво, ти пътешестваш във времето. Беше в стаята си и най-неочаквано — хоп! — се озова тук, малко по-рано вечерта е, затова разполагаме с предостатъчно време, за да разгледаш всичко, преди да се прибереш. — Той мълчи и се взира озадачено. — Разбра ли?

— Но… защо?

— И аз още не знам защо. Щом разбера, ще ти кажа. Но хайде да вървим. Бисквита?

Той си взема една, тръгваме бавно по коридора. Решавам да експериментирам.

— Дай да опитаме тук.

Пъхам металната лента за книги между рамката и вратата на кабинета с табелка „306“ и я отварям. Щраквам осветлението и по пода изникват камъни с размерите на тикви, цели и разполовени, грапави отвън и насечени от метални жилки отвътре.

— Ооо, виж, Хенри. Метеорити.

— Какво е метеорити?

— Камъни, които падат от Космоса. — Той ме гледа така, сякаш самият аз съм паднал от там. — Да опитаме ли друга врата?

Той кима. Затварям стаята с метеоритите и опитвам вратата отсреща. Помещението е пълно с птици. Птици, които уж летят, птици, кацнали навеки върху клони, птичи глави, птичи кожи. Отварям едно от хилядите чекмеджета, в него има десетина стъкленици, всяка с мъничка жълто-черна птичка и с името, залепено в долния край. Очите на Хенри са колкото чинийки.

— Искаш ли да пипнеш някоя?

— Ъхъ.

Махам памучето от гърлото на стъкленицата и изтръсквам върху дланта си една кадънка. Тя продължава да си стои, както е била в стъкленицата. Хенри я милва с обич по главицата.

— Спи ли?

— Общо взето, да.

Той ме поглежда хладно, не вярва на двусмислиците ми. Пъхам внимателно кадънката обратно в стъкленицата, пак я запушвам с памучето, връщам стъкленицата в чекмеджето, затварям го. Ужасно уморен съм. Дори думата „сън“ е съблазън, изкушение. Излизам пръв в коридора и внезапно се сещам какво съм харесал най-много онази нощ като малък.

— Ей, Хенри! Хайде да отидем в библиотеката!

Той свива рамене. Тръгвам, този път бързо, а той подтичва след мен, за да не изостава. Библиотеката е на третия етаж, в източния край на сградата. След като стигаме, заставам пред вратата и минута-две оглеждам ключалките. Хенри ме гледа, все едно ми казва; „Е, дотук бяхме!“ Търся из джобовете си и напипвам ножа за писма. Изтръгвам дървената ръкохватка и хоп! — отдолу се показва прекрасен дълъг и тънък железен зъб. Пъхам го до половината в ключалката и въртя ту в едната, ту в другата посока. Чувам как пружинките на ключалката щракат и забивам и втората половина: готово! Сезам, отвори се!

Най-сетне моят спътник е доста възхитен.

— Как го правиш?

— Не е чак толкова сложно. Ще ти покажа някой друг път. Entrez[16]!

Държа вратата отворена и момчето влиза. Щраквам осветлението и читалнята оживява: тежки дървени маси и столове, светлокафяв мокет, страховити огромни каталози. Библиотеката към музея „Фийлд“ няма за цел да смайва петгодишни малчугани. Тя е с ограничен достъп, тук могат да влизат само учени и изследователи. Покрай всички стени има шкафове, но в тях държат главно подвързани с кожа научни периодични издания от викторианската епоха. Книгата, която търся, е в огромен остъклен дъбов шкаф в средата на помещението. Отварям с фибата ключалката и дръпвам стъклената врата. Във „Фийлд“ наистина трябва да помислят малко по-сериозно за сигурността. Не се чувствам ужасно, задето съм го извършил: в края на краищата съм си библиотекар до мозъка на костите, през цялото време в „Нюбъри“ не се занимавам с друго, освен да показвам и да обяснявам. Отивам при бюрото до каталога и намирам парче филц и няколко поставки, които слагам на най-близката маса. След това затварям внимателно книгата и все така внимателно я вадя от шкафа и я слагам върху филца. Издърпвам един от столовете.

— Ела, качи се тук, за да виждаш по-добре.

Той се покатерва на стола, а аз разлиствам книгата.

Това са „Птиците в Америка“ на Одюбон, луксозно издание, прелестен фолиант голям формат, който на височина е почти колкото невръстното ми Аз. Този е най-запазеният екземпляр и аз съм посветил много дъждовни следобеди на това да му се възхищавам. Разгръщам го на първата илюстрация, Хенри се усмихва и ме поглежда.

— „Обикновен гмурец“ — чете той. — Прилича на патица.

— Да, прилича. Обзалагам се, че мога да позная коя ти е любимата птица.

Той клати глава и се усмихва.

— На какво се обзалагаш?

Хенри се поглежда, както е облечен в тениската с тиранозавъра, и пак свива рамене. Чувството ми е познато.

— Предлагам ти, ако позная, да изядеш една бисквита, а ако не позная, пак да изядеш една бисквита.

Хенри се замисля и решава, че не губи нищо. Отварям книгата на „Фламинго“. Той се смее.

— Познах ли?

— Да!

Лесно е да знаеш всичко, когато си го правил и преди.

— Добре, печелиш бисквита. Аз също печеля една, задето познах. Но ще ги изядем, след като разгледаме книгата, не е хубаво да поръсим с трохи сините птици, нали?

— Да!

Той оставя пакетчето върху страничната облегалка на стола и ние започваме пак отначало, като разлистваме бавно страниците с птиците, много по-живи от истинските птици в стъклениците нататък по коридора.

— Това е голяма синя чапла. Наистина е голяма, по-голяма от фламингото. Виждал ли си някога колибри?

— Днес видях няколко!

— Тук в музея ли?

— Ъхъ.

— Чакай, някой ден ще видиш и живи — приличат на малки вертолетчета, пърхат с крилца толкова бързо, че те се размиват на петно…

Отгръщам една по една страниците, все едно оправям легло: огромният лист хартия се вдига бавно и пак се спуска надолу. Хенри стои много внимателно, всеки път чака новото чудо, издава тихи звуци на удоволствие за всеки жерав, американска водна кокошка, голяма койра, пъстър кълвач. Когато стигаме до последната илюстрация — снежна овесарка, той се навежда и докосва страницата, като милва нежно изпъкналата картинка. Гледам него, гледам книгата, запомням: тази книга, този миг, първата книга, която съм обикнал, запомням как ми се е приискало да пропълзя в нея и да заспя.

— Умори ли се?

— Ъхъ.

— Да тръгваме ли?

— Добре.

Затварям „Птиците в Америка“, връщам я в стъкления й дом, отварям я на „Фламинго“, бутвам вратичката и я заключвам. Хенри скача от стола и си изяжда бисквитата. Аз връщам филца и стола на място. Хенри изключва осветлението и ние си тръгваме от библиотеката.

Разхождаме се, като си бъбрим весело за разни неща, които хвърчат и пълзят, и си ядем бисквитите. Хенри ми разказва за мама и татко, и Госпожа Ким, която му показва как се прави лазаня, и за Бренда, за която бях забравил, най-добрата ми приятелка, докато бях малък, допреди три месеца, когато тя отиде заедно с техните да живее в Тампа, щата Флорида. Заставаме пред Бушман, прочутата горила, чието препарирано великолепие ни наблюдава от малката мраморна поставка във фоайето на първия етаж, и точно тогава Хенри извиква, залита напред, пресяга се трескаво да се хване за мен, а аз го сграбчвам, но него вече го няма. Тениската е топъл празен плат в ръцете ми. Въздишам и се качвам горе, за да огледам сам мумиите. Невръстното ми Аз вече си е у дома и си ляга в креватчето. А аз запомням, запомням. На сутринта се събудих и всичко беше прекрасен сън. Мама се засмя и каза, че да пътешестваш във времето било забавно и тя също искала да опита.

Това беше първият път.

Първата среща, две

Петък, 23 септември 1977 година

(Хенри е на 36 години, Клер — на 6)

Хенри: Аз съм на Ливадата и чакам. Чакам малко встрани от полянката и съм гол, защото дрехите, които Клер държи за мен в кашон под един камък, ги няма, кашона също го няма, затова съм благодарен, че денят е топъл — вероятно в началото на септември на някоя неустановена година. Спотаил съм се във високата трева. Замислям се. Щом го няма кашона с дрехите, значи съм пристигнал във време, когато ние с Клер още не сме се срещнали. Клер може би дори не се е родила. Случвало се е и преди и аз страшно съм се дразнел: Клер ми липсва и аз доста време се крия гол на Ливадата, защото не смея да се покажа там, където живее семейството й. Мечтая си за ябълковите дървета в западния край на Ливадата. По това време на годината би трябвало да има ябълки, които, макар и ситни, кисели й нахапани от сърните, стават за ядене. Чувам, че входната врата се затръшва, и надзъртам от тревата. Презглава към мен хуква дете и когато изниква на пътеката зад нагънатата на вълни трева, сърцето ми трепва, защото на полянката изхвърча Клер.

Съвсем малка е. Залисала се е, сама е. Още е в ученическата униформа: ловджийско зелено сако с бяла блузка отдолу, с три четвърти чорапи и обувки с прав ток. Носи пазарски плик на „Маршал Фийлд“[17] и плажна кърпа. Постила кърпата на земята и изсипва съдържанието на плика: най-различни писмени принадлежности. Стари химикалки, моливчета от библиотеката, пастели, миризливи маркери, писалка. Носи и тесте от хартията с името на кантората на баща й в горния край. Подрежда писмените принадлежности и тръска делово тестето хартия, сетне се заема да пробва една по една химикалките и моливите, като изписва старателно черти и заврънкулки и си тананика. Известно време я слушам внимателно и разбирам, че това е песента от „Шоуто на Дик ван Дайк“[18].

Двоумя се. Клер е щастлива, залисала се е. Сигурно е около шестгодишна: щом е септември, тя явно току-що е тръгнала на училище. Очевидно не ме очаква, аз съм непознат, а съм сигурен, че първото, което научаваш, когато тръгнеш на училище, е да си нямаш вземане-даване с непознати, които ти изскачат чисто голи на любимото тайно местенце, знаят името ти и те молят да не казваш на майка си й баща си. Питам се дали именно днес е денят, когато би трябвало да се запознаем, или е друг ден. Навярно трябва да стоя много тихо: Клер или ще си тръгне и аз ще отида да си набера от онези ябълки и да задигна нещо от прането, или ще се върна към обичайната, строго установена програма.

Отърсвам се от мислите си и виждам, че Клер гледа право в мен. Твърде късно забелязвам, че си тананикам заедно с нея.

— Кой е там? — изсъсква Клер.

Наистина е настръхнала като зверче. Мисля бързо.

— Привет, жителко на Земята! — поздравявам мило аз.

— Марк! Тъпанар такъв!

Клер се оглежда с какво да ме замери и избира обувките си, които са с тежки токове с остър ръб. Смъква ги и наистина ги хвърля. Мисля, че не ме вижда добре, тя обаче има късмет и ме уцелва с едната точно по устата. От устната ми бликва кръв.

— Много те моля, не прави така.

Нямам с какво да спра кръвта, затова долепям длан до устата си и гласът ми прозвучава приглушено. Челюстта ме боли.

— Кой е?

Сега вече Клер е уплашена, аз също.

— Хенри. Аз, Клер, съм Хенри. Няма да ти направя нищо лошо, но и ти недей да ме замерваш повече.

— Върни си ми обувките. Не те познавам. Защо се криеш? — кокори се срещу мен тя.

Мятам обувките обратно на полянката. Клер ги вдига, става и ги държи така, сякаш са пистолети.

— Крия се, защото си изгубих дрехите и ме е срам. Идвам отдалеч, гладен съм, не познавам никого, а сега ми тече и кръв.

— Откъде идваш? Как така ми знаеш името?

Цялата истина и нищо друго, освен истината.

— Идвам от бъдещето. Пътешествам във времето. В бъдещето ние с теб сме приятели.

— Само по филмите хората пътешестват във времето.

— Защото искаме вие да си мислите така.

— Защо?

— Ако всички тръгнат да пътешестват във времето, ще стане голяма блъсканица. Като миналата Коледа, когато ти отиде да погостуваш на баба Абшир и се наложи да минеш през летище „О’Хара“, а там беше страхотна навалица, нали? Ние, пътешествениците във времето, не искаме да си усложняваме живота, затова не се издаваме.

Клер мисли, мисли и добавя:

— Излез оттам!

— Ще ми услужиш ли с плажната си кърпа?

Тя я вдига и всички химикалки, моливчета и листове хартия се разхвърчават. Мята ми я с протегната ръка, а аз я хващам и както съм застанал прав, се обръщам с гръб и я завързвам около кръста си. Кърпата е яркорозова и оранжева, на крещящи геометрични фигури. Точно нещото, с което си мечтаеш да се появиш загърнат на първата среща с бъдещата си съпруга. Отивам на поляната и сядам с най-голямо достойнство на камъка. Клер стои възможно най-далеч от мен, но не си тръгва от поляната. Още стиска в ръка обувките.

— Тече ти кръв.

— Ами да. Замери ме с обувката.

— О!

Тишина. Опитвам се да изглеждам безобиден и мил. Именно това, че съм мил, пленява Клер, защото малцина в детския й живот се държат мило.

— Ти ми се подиграваш.

— Никога не бих ти се подигравал. Защо реши, че ти се подигравам?

Каквато и да е Клер, при всички положения е много вироглава.

— Никой не пътешества във времето. Лъжеш.

— Дядо Коледа пътешества.

— Какво?

— Ами да. Как според теб разнася само за една нощ толкова много подаръци? Просто връща часовника с няколко часа назад, докато пусне през комините всички подаръци.

— Дядо Коледа е магия. Ти не си Дядо Коледа.

— В смисъл, че не съм магия ли? Ох, Луиз, теб човек не може да те убеди.

— Не съм никаква Луиз.

— Знам. Ти си Клер. Клер-Ан Абшир, родена на 24 май 1971 година. Дъщеря си на Филип и Лусил Абшир, живееш заедно с тях, с баба си, с брат си Марк и със сестра си Алиша ей в онази голяма къща там.

— Какво като знаеш всичко това, то не доказва, че си дошъл от бъдещето.

— Ако поостанеш още малко, ще видиш как изчезвам.

Усещам, че мога да разчитам на това, защото веднъж Клер ми спомена, че ако има нещо, което да я е възхитило при първата ни среща, то това е именно как съм изчезнал.

Тишина. Клер пристъпва от крак на крак и замахва с ръка, за да отпъди един комар.

— Познаваш ли Дядо Коледа?

— Лично ли? Хм, не. — Вече не ми тече кръв, но сигурно изглеждам ужасно. — Ей, Клер, случайно да ти се намира лейкопласт? Или нещо за ядене? От тези пътешествия във времето огладнявам много.

Тя се замисля. Бръква в джоба на сакото си и вади шоколадова вафла „Хърши“, от която е отхапала веднъж. Мята ми я.

— Благодаря. Обичам ги.

Ям чисто, но много бързо. Кръвната ми захар е паднала. Пускам обвивката в пазарския плик. Клер е възхитена.

— Ядеш като куче.

— Не ям като никакво куче! — Чувствам се кръвно обиден. — Палците ми са обърнати в противоположна посока.

— Как са ти обърнати?

— Направи така. — Изобразявам с палец и показалец „нула“. Клер също прави „нула“. — Обърнатите палци означават, че можеш да правиш така. Означават още, че можеш да отваряш буркани, да си завързваш връзките на обувките и да вършиш други неща, каквито животните не умеят.

Клер не е много щастлива.

— Сестра Кармелита твърди, че животните нямали душа.

— Как така да нямат, имат, разбира се. Това пък откъде й е хрумнало?

— Каза, че го е казал папата.

— Папата е изкуфял сухар. Животните имат много по-добра душа от нас. Те не лъжат никога и няма да те предадат.

— Изяждат се помежду си.

— Ами защото са принудени, не могат да влязат в сладкарницата и да си поръчат голям ванилов сладолед с шоколадови пръчици отгоре.

Клер обича най-много от всичко на света ванилов сладолед с шоколадови пръчици (като малка, като голяма обича най-много суши, особено суши от „Катсу“ на Питърсън Авеню).

— Могат да ядат трева.

— И ние можем, ама не го правим. Ядем хамбургери.

Клер сяда в края на поляната.

— Ета казва, че не бива да разговарям с непознати.

— Добър съвет ти е дала.

Мълчание.

— Кога ще изчезнеш?

— Когато бъда готов. Скучно ли ти е с мен? — Клер върти очи. — Какво правиш?

— Уча се да пиша красиво.

— Може ли да видя?

Клер става предпазливо и събира няколко от листовете, като не сваля от мен съкрушителен поглед. Навеждам се бавно и протягам ръка, сякаш момиченцето е ротвайлер, а то ми пъха бързо листовете и се дръпва назад. Взирам се съсредоточено в хартията, сякаш Клер току-що ми е дала оригинални скици на Брус Роджърс[19] за „Кентавър“ или Келтската книга[20]. Тя е написала отново и отново, с все по-големи, почти печатни букви „Клер-Ан Абшир“. Всички чертички и ченгелчета са с тънко и дебело, във всички кръгчета има усмихнати личица. Много красиво е.

— Каква прелест!

Клер се радва, както винаги, когато я похвалят за работата й.

— Мога да ти напиша и на теб.

— Ще ми бъде приятно. Но когато пътешествам във времето, не ми е разрешено да нося нищо със себе си, затова, ако може, ми го запази, за да му се любувам, когато съм тук.

— Защо не можеш да вземаш нищо?

— Ами сама помисли. Ако пътешествениците във времето започнат да разнасят напред-назад разни неща, не след дълго в света ще настъпи пълна бъркотия. Да предположим, че занеса пари в миналото. Бих могъл да видя печелившите числа от тотото или кой е бил на някой футболен мач и да спечеля купища пари. Не е честно, нали? Или ако наистина съм някой пропаднал тип, бих могъл да открадна нещо, да го занеса в бъдещето и никой няма да ме хване.

— Можеш да си и пират! — радва се Клер дотолкова, та изобщо забравя, че съм опасен непознат. — Можеш да заровиш парите, да си направиш карта на съкровищата и в бъдещето да отидеш да си ги прибереш.

Всъщност горе-долу така ние с Клер намираме средства, за да живеем на широка нога. Вече порасналата Клер смята, че това донякъде е безнравствено, но все пак то ни дава известно предимство на фондовата борса.

— Страхотна идея! Но всъщност ми трябват не пари, а дрехи.

Клер ме гледа подозрително.

— Баща ти има ли дрехи, които не му трябват? Ще бъда доволен и на чифт панталони. Не че плажната кърпа не ми харесва, не ме разбирай погрешно, но там, откъдето идвам, съм свикнал да ходя с панталон.

Филип Абшир е малко по-нисък от мен и тежи с близо петнайсет килограма повече. Панталоните му ми стоят смешно, но пък са удобни.

— Знам ли…

— Не се притеснявай, не е нужно да го носиш точно сега. Но ще ти бъда много признателен, ако следващия път вземеш един чифт.

— Следващия път ли?

Намирам празен лист хартия и молив. Пиша с главни букви: „ЧЕТВЪРТЪК, 29 СЕПТЕМВРИ 1977 ГОДИНА, СЛЕД ВЕЧЕРЯ“. Връчвам на Клер листа, а тя го взема предпазливо. Зрението ми се замъглява. Чувам, че Ета я вика.

— Това е тайна, Клер, чу ли?

— Ама защо?

— Не мога да ти кажа. Сега трябва да тръгвам. Радвам се, че се запознахме. И не позволявай да те мамят.

Протягам длан и Клер я поема храбро. Ръкуваме се, после аз изчезвам.

Сряда, 9 февруари 2000 година

(Клер е на 28 години, Хенри — на 36)

Клер: Рано е, някъде към шест сутринта, и аз съм се унесла в накъсания тревожен сън на ранната утрин, когато Хенри ме буди с гръм и трясък и аз разбирам, че той е бил някъде другаде. Изниква направо върху мен и аз изпищявам, и ние си изкарваме взаимно ангелите, а Хенри прихва и се претъркулва, аз също се претъркулвам и го гледам, и виждам, че от устата му блика кръв. Скачам да донеса кърпа и когато се връщам, за да попия кръвта, Хенри още се усмихва.

— Какво се е случило?

— Замери ме с една обувка.

Не помня някога да съм го замервала с каквото и да било.

— Няма такова нещо.

— Да, да, няма. Току-що се запознахме и още в мига, когато ме зърна, ти каза: „Ето го човека, за когото ще се омъжа“, а после ме фрасна. Винаги съм твърдял, че си много точна в преценката си за хората.

Четвъртък, 29 септември 1977 година

(Клер е на 6 години, Хенри — на 35)

Клер: Днес сутринта календарът върху писалището на татко сочи същото, както онова, което човекът ми е написал върху листа. Нел вари на Алиша рохко яйце, а Ета крещи на Марк, защото не си е написал домашното и е играл на фризби със Стив. Аз попитах: „Ета, може ли да взема от сандъците малко дрехи?“, имах предвид сандъците на тавана, където се дегизираме, но Ета рече: „За какво са ти?“, а аз й отвърнах: „Искам да се дегизираме с Меган“, а Ета се ядоса и се развика: „Време е да вървиш на училище, щом се прибереш, тогава мисли за игра“. Затова отидох на училище, имахме смятане, разглеждахме едни червейчета, после имахме английски, рисуване и следобед френски, пеене и вероучение. Цял ден се притеснявах откъде да взема панталон за онзи мъж, защото на него явно му трябваше много. Затова, щом се прибрах от училище, пак отидох да питам Ета, но тя беше отишла в града, Нел обаче ми разреши да оближа и двете бъркалки на миксера, с които беше бъркала тестото за тортата и до които Ета не ми позволява и да припаря, да не би да се заразя от салмонела. А мама пишеше нещо и тъкмо се канех да изляза, без да питам, когато тя ми рече: „Какво има, миличко?“, затова й обясних и тя ми отвърна да съм видела в пликовете, които сме били приготвили за местното благотворително дружество, и да съм вземела каквото ми харесва. Така и сторих: отидох в мокрото помещение, погледнах в пликовете, които бяхме приготвили за местното благотворително дружество, и изрових отвътре три чифта таткови панталони, но единият беше прогорен с цигара. Затова взех другите два, открих и бяла риза, с каквито татко ходи на работа, както и вратовръзка на рибки и червен пуловер. А също жълтия халат за баня на татко от времето, когато бях малка, още миришеше на него. Сложих дрехите в един плик и прибрах плика в шкафа в мокрото помещение. Тъкмо излязох оттам и Марк ме видя и рече:

„Какво правиш, тъпанарко?“, а аз му отговорих: „Нищо, тъпанар с тъпанар“, и той започна да ме скубе, затова го настъпих с все сила. Марк се разрева и отиде да се оплаче от мен. Качих се горе в стаята си и започнах да си играя на телевизия с Господин Мечок и Джейн. Джейн беше кинозвезда, Господин Мечок я попита хубаво ли е да си кинозвезда, а тя му обясни, че всъщност предпочитала да бъде ветеринарна, ама била толкова красива, че била длъжна да бъде кинозвезда, при което Господин Мечок рече, че Джейн сигурно може да стане ветеринарка, след като остарее. Ета почука и попита: „Защо настъпваш Марк“, а аз й казах: „Защото той ме скубе безпричинно“, при което Ета се завайка: „Вие двамата ще ми скъсате нервите“, и си тръгна, така че ми се размина. Вечеряхме само с Ета, защото татко и мама отидоха на парти. Имаше пържено пиле с грах и шоколадова торта и Марк получи най-голямото парче, ама аз си замълчах, защото бях облизала бъркалките на миксера. И така, след вечеря попитах Ета дали мога да изляза, а тя пък попита дали имам домашно — обясних й, че имам по писане, а също да събера листа за часа по рисуване, затова тя ме пусна: „Добре, върви, но да се върнеш, преди да се е мръкнало.“ Взех си синия пуловер на зебричките, грабнах и плика, излязох и отидох на поляната. Но човека го нямаше, затова поседях малко на камъка, а после реших, че няма да е зле да събера листа. Върнах се в градината и намерих няколко листа от дръвцето на мама, за което после тя ми обясни, че се казвало гинко, взех и листа от клена и дъба. Върнах се на полянката, а мъжа пак го нямаше й аз си рекох: „Е, само си е измислял, че пак ще дойде, значи панталоните не са му трябвали чак толкова много.“ Рекох си още, че Рут може би е права, понеже й разказах за мъжа и тя заяви, че само си съчинявам, защото в истинския живот хората не изчезвали. Правели го само по телевизията. Или че е било сън, както когато Бъстър умря, а на мен ми се присъни, че си е добре и още е в кафеза, но когато се събудих, нямаше Бъстър и мама каза: „Сънищата са нещо различно от истинския живот, но също са важни.“ Започна да става студено и ми мина през ума дали просто да не оставя плика и ако мъжът дойде, да си вземе панталоните. Тъкмо тръгнах да се връщам по пътеката, когато се чу шум и някой възкликна: „Ох. Боли.“ И се уплаших.

Хенри: Когато се появявам, направо се блъскам в камъка и си издирам коленете. Намирам се на поляната и слънцето залязва над дърветата зрелищно, като върху картина на Дж. М. У. Търнър[21], в огненооранжево и червено. На полянката няма никого, оставен е обаче пазарски плик, пълен с дрехи, и аз бързо правя извода, че нещата са донесени от Клер и от първата ни среща е минал сигурно един ден. Клер не се вижда никъде и аз я викам тихо по име. Отговор няма. Ровя из плика с дрехите. Вътре има чифт памучни панталони и прекрасни кафяви вълнени панталони, ужасна вратовръзка, цялата на пъстърви, пуловер с емблемата на Харвардския университет, скъпа бяла риза с вдигната яка и петна от пот под мишниците и страхотен копринен халат за баня с монограма на Филип и голяма дупка на джоба. Всички тези дрехи без вратовръзката са като стари приятели и аз съм щастлив, че ги виждам. Намъквам памучния панталон и пуловера и благославям Клер за очевидно наследствения добър вкус и практичност. Чувствам се страхотно, само обувки си нямам, но иначе съм добре оборудван за сегашното си местонахождение в пространството и времето.

— Благодаря ти, Клер, справила си се блестящо — проронвам тихо.

Изненадан съм, когато тя се появява в края на поляната. Мръква се бързо и в здрача Клер изглежда съвсем мъничка и уплашена.

— Здравей.

— Здрасти, Клер. Благодаря за дрехите. Страхотни са, нощес ще ми бъде хубаво и топло с тях.

— Скоро трябва да се прибирам.

— Разбира се, вече се смрачава. Утре на училище ли си?

— Ъхъ.

— Коя дата сме?

— Четвъртък, 29 септември 1977 година.

— Помогна ми много. Благодаря.

— А ти как така не знаеш?

— Ами току-що идвам тук. Допреди няколко минути беше понеделник, 27 март 2000 година. Беше дъждовна сутрин и аз си препичах филийки.

— Но нали ти ми го написа!

Тя вади листа хартия с името на адвокатската кантора на Филип в горния край и ми го подава. Отивам при нея и го вземам — заинтригуван, виждам датата, написана с главни букви с четливия ми почерк. Известно време мълча и умувам как най-добре да обясня на едно малко дете, каквото в този миг е Клер, приумиците, на които се натъкваш, докато пътешестваш във времето.

— Ами как да ти обясня? Знаеш ли как да използваш касетофон?

— Мммхм.

— Добре тогава. Пускаш касетата и я слушаш от начало до край, нали?

— Да…

— Такъв е и животът ти. Сутрин ставаш от сън, закусваш, миеш си зъбите и отиваш на училище, нали? Не ставаш, за да се озовеш най-неочаквано в училище, където закусваш в Хелън и Рут, а после точно толкова внезапно си у вас и се обличаш, нали?

Клер се залива от смях.

— Да.

— А при мен е различно. Тъй като пътешествам във времето, често прескачам от едно време в друго. Все едно си пуснала касетата и известно време си я слушала, но после си си казала: Я да чуя аз отново онова парче, и пак си го пускаш, после отново решаваш да превъртиш напред, но стигаш прекалено далеч и се опитваш да се върнеш малко, ала пак си много далеч напред. Разбра ли?

— Горе-долу.

— Е, това не е най-точното сравнение на света. Понякога всъщност се губя във времето и не зная кога точно съм се озовал.

— Какво е сравнение?

— Сравнение е, когато се опитваш да обясниш нещо, като казваш, че то прилича на друго нещо. Сега например с този пуловер аз се чувствам удобно като бълха в гащи, ти си красива като картина, а Ета ще се разфучи като хала, ако след малко не се прибереш.

— Тук ли ще спиш? Можеш да дойдеш у нас, имаме си стая за гости.

— Господи, много си мила. За беда не ми е разрешено да се срещам със семейството ти преди 1991 година.

Клер стои като гръмната. Според мен е озадачена отчасти защото не може да си представи дати след седемдесетте години. Спомням си, че на нейните години имах същия проблем с шейсетте.

— Защо?

— Влиза си в правилата. Хората, които пътешестват във времето, не бива да разговарят с обикновените хора, докато гостуват в тяхното време, защото ще настъпи голяма бъркотия.

Всъщност изобщо не съм убеден в това: нещата си се случват, както се случват, само веднъж, един-единствен път. Не съм привърженик на паралелните вселени.

— Но ти нали говориш с мен?

— Ти си друго. Ти си смела, умна и знаеш да пазиш тайни.

Клер е смутена.

— Казах на Рут, но тя не ми повярва.

— О! Е, не се притеснявай. Много малко са хората, които вярват и на мен. Особено лекарите. Лекарите не вярват в нищо, докато не им го докажеш.

— Аз ти вярвам.

Клер стои на около метър и половина от мен. Бледото й личице улавя последната оранжева светлина на запад. Косата й е пригладена назад и е прихваната на конска опашка, тя е облечена в сини джинси и тъмен пуловер на зебрички, които препускат отпред. Стиснала е юмруци и изглежда убедена и решителна. Мисля си натъжен, че дъщеря ни е могла да изглежда така.

— Благодаря ти, Клер.

— Трябва да се прибирам.

— Добре ще направиш.

— Ще се върнеш ли?

Преглеждам по памет Списъка.

— Ще се върна на 16 октомври. Пада се петък. Ела тук веднага след училище. Донеси синьото дневниче, което Меган ти подари за рождения ден, и синя химикалка.

Повтарям датата и гледам Клер, за да се уверя, че е запомнила.

— Au revoir[22], Клер.

— Au revoir…

— Хенри.

— Au revoir, Хенри.

Вече говори с по-слаб акцент от мен. Обръща се и хуква по пътеката, в обятията на осветения й гостоприемен дом, а аз се извръщам към мрака и тръгвам през ливадата. По-късно същата вечер хвърлям вратовръзката в контейнера за боклук зад закусвалня „Дайна“.

Уроци по оцеляване

Четвъртък, 7 юни 1973 година

(Хенри е на 27 и на 9 години)

Хенри: Един слънчев юнски ден на 1973 година стоя срещу Чикагския художествен институт заедно с деветгодишното си Аз. Хенри е пристигнал през времето от следващата сряда, а аз — от 1990 година. Разполагаме с цял следобед и с вечерта, за да палуваме на воля, затова сме дошли в един от най-големите художествени музеи в света за кратък урок по джебчийство.

— Не може ли само да погледаме картините? — моли Хенри.

Притеснен е. Не го е правил никога досега.

— Не, не може. Трябва да се научиш. Как ще оцелееш, ако не знаеш да крадеш?

— Ще прося.

— Просяците бият на очи, като нищо ще те отведат в полицейския участък. Слушай сега: след като влезем, ще стоиш встрани от мен и ще се правиш, че изобщо не се познаваме. Но не се отдалечавай много, за да виждаш какво правя. Ако ти подам нещо, не го хвърляй, прибери го възможно най-бързо в джоба си. Разбра ли?

— Предполагам. Може ли да видим свети Георги?

— Разбира се.

Прекосяваме Мичиган Авеню и минаваме между студентите и домакините, които са насядали по стъпалата пред музея и се припичат на слънцето. Пътем Хенри потупва един от бронзовите лъвове.

Чувствам се доста зле. От една страна, придобивам крайно необходимите ми умения да оцелявам. Сред другите уроци от тази поредица са кражба в магазин, как да избягаш по най-бързия начин, как да разбиеш ключалка, как да се покатериш на дърво, как да управляваш автомобил, как да проникваш с взлом в къщи, как да се укриваш в контейнери за боклук и как да използваш като оръжие такива странни неща като венециански щори и капаци от кофи за отпадъци. От друга страна, покварявам клетото си, невинно невръстно Аз. Въздишам тежко. Все някой трябва да го направи.

Днес е ден със свободен достъп и в музея гъмжи от хора. Нареждаме се на опашката, влизаме и се качваме бавно по величественото централно стълбище. Влизаме в галерията за европейско изкуство и тръгваме отзад напред, от Нидерландия през седемнайсети век към Испания от петнайсети век. Както винаги свети Георги стои, готов да прониже с тънкото си копие змея, а розово-зелената девица чака целомъдрено на среден план. Двамата с моето Аз наистина харесваме най-чистосърдечно змея с жълтия търбух и всеки път изпитваме облекчение, че мигът на неговата гибел все още не е настъпил.

Ние с Хенри стоим около пет минути пред картината на Бернардо Марторел[23], после той се обръща към мен. В този миг галерията е само наша.

— Не е толкова сложно — обяснявам му аз. — Внимавай. Набележи си някой, който е разсеян. Трябва да си сигурен къде точно е портфейлът му. Повечето мъже го държат или в задния джоб на панталона, или във вътрешния джоб на сакото. При жените ще търсиш такава, която носи дамската си чанта на гърба. Ако си на улицата, можеш просто да грабнеш цялата чанта и да побегнеш, но трябва да си сигурен, че ще успееш да духнеш, ако някой реши да те гони. Много по-спокойно е, ако успееш да вземеш портфейла, без да те забележат.

— Гледах един филм, там се учеха с дрехи, по които бяха накачени камбанки: ако размърдаш дрехите, докато вадиш портфейла, камбанките почват да звънят.

— Да, помня го този филм. Можеш да тренираш у вас. А сега върви след мен.

Повеждам Хенри от петнайсети към деветнайсети век и най-неочаквано се озоваваме насред френския импресионизъм. Художественият институт е прочут със сбирката си импресионисти. На мен ми е все тая, но както винаги точно тези зали са претъпкани с хора, които извиват вратове, за да зърнат „Ла Гранд Жат“[24] или някоя копа сено на Моне. Хенри не вижда от главите на възрастните и не успява да разгледа платната, но при всички положения е страшно притеснен и не му е до картини. Плъзгам поглед из галерията. Една жена се е надвесила над невръстното си, току-що проходило дете, което се дърпа и пищи. Сигурно му се спи. Кимам на Хенри по посока на жената. Дамската й чанта е с най-обикновена закопчалка и е преметната през рамото й, така че пада на гърба. Жената е напълно погълната от детето, което се опитва да усмири. Застанала е пред „В Мулен Руж“ на Тулуз-Лотрек. Правя се, че съм се загледал в картината, и се блъскам в жената, която залита, а аз я хващам за ръката.

— Извинете, ужасно съжалявам, не гледах, нали сте добре? Има страшно много хора…

Ръката ми е вътре в дамската й чанта, жената се изчервява, с черни очи е, с дълга коса и големи гърди, още се опитва да отслабне след раждането на детето. Продължавам да се извинявам и я поглеждам в очите точно когато напипвам портмонето й, което изчезва в ръкава на якето ми, после измервам непознатата от глава до пети и се усмихвам, дръпвам се, обръщам се, отдалечавам се, хвърлям един поглед през рамо. Жената е взела момченцето на ръце и също ме гледа някак отчаяно. Усмихвам се и вървя ли, вървя. Хенри ме следва по петите, докато слизам към детския отдел на музея. Според уговорката се срещаме пред мъжката тоалетна.

— Странно — отбеляза Хенри. — Защо жената те погледна така?

— Защото е самотна — използвам аз евфемизъм. — Може би мъжът й отсъства често.

Сместваме се двамата в една от кабините и отварям портмонето. Жената се казва Дениз Радке. Живее във Вила Парк, щата Илинойс. Работи в музея и е завършила университета „Рузвелт“. Носи двайсет и два долара в брой и дребни. Показвам мълком всичко това на Хенри, връщам нещата в портмонето, както са си били, и му го подавам. Излизаме от кабината и от мъжката тоалетна и отиваме при входа на музея.

— Дай го на охраната. Кажи, че си го намерил на пода.

— Защо?

— Не ни трябва, само ти показвах.

Хенри отива при жената от охраната — възрастна негърка, която се усмихва и почти го прегръща. Той се връща бавно и пак тръгваме на три метра един от друг, като аз водя по дългия тъмен коридор, който някой ден ще приюти приложните изкуства и който води към все още несъществуващото крило „Райс“, но сега е пълен с плакати. Търся подходящ обект и точно пред мен изниква съвършеното въплъщение на мечтата на джебчията. Нисък, набит, със силен загар, мъжът изглежда така, сякаш е подминал по погрешка стадиона „Ригли“ с бейзболната си шапка, полиестерните панталони и светлосинята риза с къс ръкав и с копчета върху яката. Той чете на приятелката си с вид на мишка нещо като лекция за Винсент ван Гог.

— И така, реже си, моля ти се, ухото и го подарява на своето момиче… ти искаш ли такъв подарък, а? Ухо! Хм. Пратили са го в лудницата…

За този тип тук нямам никакви угризения. Той си се разхожда и потънал в блажено неведение, крещи с портфейл, пъхнат в левия заден джоб. Има шкембе, но отзад е почти плосък и портфейлът му направо си плаче да го взема. Тръгвам след мъжа, Хенри ме вижда много добре, когато пъхам ловко палец и показалец в набелязания джоб и го освобождавам от портфейла. Изоставам, мъжът и приятелката му продължават нататък, аз подавам портфейла на Хенри, който го пъха в панталона си, и тръгвам напред.

Показвам на Хенри и някои други хватки: как се взема портфейл от горния вътрешен джоб на сако, как да скриеш ръката си, докато бъркаш в дамска чанта, шест различни начина да отклониш вниманието на някого, докато го обираш, как се вади портфейл от раница и как да накараш непознат да ти покаже къде си държи парите. Накрая казвам:

— Добре, хайде опитай сега и ти.

В миг Хенри се вцепенява.

— Не мога.

— Можеш, можеш, и още как. Огледай се. Набележи си някого.

Стоим в залата с японски гравюри. Пълно е с бабки.

— Не тук.

— Добре, къде?

Той се позамисля.

— В ресторанта?

Отиваме бавно в ресторанта. Помня много ясно всичко това. Бях напълно вцепенен от ужас. Поглеждам към своето Аз и ето на — то е пребледняло от страх. Усмихвам се, защото знам какво ще последва. Нареждаме се на опашката за ресторанта градина. Хенри се озърта и мисли.

Пред нас на опашката чака много висок мъж на средна възраст, облечен в добре скроен лек кафяв костюм — невъзможно е да видиш къде е портфейлът му. Хенри се доближава до него, държи в протегнатата си ръка един от портфейлите, които вече съм задигнал днес.

— Господине! Ваш ли е? — пита той тихо. — Беше на пода.

— А? О, хм, не, не е мой. — Мъжът проверява в задния десен джоб на панталона си, напипва портфейла си — там си е, на сигурно — надвесва се над Хенри, за да го чува по-добре, взема портфейла от ръката му и го отваря. — Хм, занеси го на охраната, вътре има доста пари.

Мъжът е с очила с дебели стъкла, през които се взира в Хенри, докато му говори, а Хенри се пресяга, бръква в джоба му и му задига портфейла. Понеже е облечен в тениска с къс ръкав, отивам зад него и той ми подава портфейла. Високият мъж в кафявия костюм сочи към стълбите и обяснява на Хенри как да предаде портфейла. Хенри се отправя бавно, накъдето той му е посочил, а аз тръгвам след него, изпреварвам го и го повеждам право през музея към входа и навън, покрай охраната, по Мичиган Авеню на юг, докато накрая стигаме, съзаклятнически ухилени, при кафенето на художниците, където с незаконно придобитата печалба се черпим с млечни шейкове и пържени картофи. После пъхаме всички портфейли без парите в една пощенска кутия и аз наемам стая в „Палмър Хаус“.

— Е? — питам, както съм седнал отстрани на ваната и гледам Хенри, който си мие зъбите.

— Кво е? — фъфли той, защото устата му е пълна с паста за зъби.

— Какво ще кажеш?

Хенри изплюва пастата.

— За кое?

— За джебчийството.

Той ме гледа в огледалото.

— Е, какво да кажа! — Обръща се и се взира в мен. — Успях!

Грейва в усмивка.

— Беше страхотен!

— Да! — Усмивката му помръква. — Хенри, не ми харесва да пътешестваш във времето сам. По-хубаво е с теб. Не може ли винаги да идваш с мен?

Стои с гръб към мен и се гледаме в огледалото. Клетото ми невръстно Аз: на тази възраст гърбът ми е тесен и лопатките ми стърчат отзад като току-що наболи криле. Хенри се обръща и чака да му отговоря, а аз знам какво трябва да му кажа — какво трябва да кажа на себе си. Пресягам се и го обръщам леко, после го дръпвам да застане до мен, така че да сме един до друг, с глави на едно равнище, с лице към огледалото.

— Погледни!

Изучаваме отраженията си като на двойници в богато украсеното позлатено банско великолепие на „Палмър Хаус“. Косата и на двамата е тъмнокестенява, очите ни са еднакво тъмни, леко дръпнати и обрамчени с черните кръгове на умората, имаме съвсем еднакви уши. Аз съм по-висок, по-мускулест и се бръсна. Той е по-слаб и недодялан, само колене и лакти. Пресягам се и вдигам косата от лицето си — показвам на Хенри белега, останал от катастрофата. Той повтаря подсъзнателно движенията ми и докосва същия белег върху челото си.

— Точно като моя — отбелязва изумено моето Аз. — От какво ти е?

— От същото, както при теб. Същият белег е. Ние сме едно и също.

Прозрачен миг. Отначало не разбрах, после схванах — ей така, от само себе си. Виждам как точно става. Искам да бъда двамата едновременно, отново да усетя как губя ъглите на своето Аз, да видя как за пръв път бъдеще и настояще се сливат. Но съм свикнал прекалено много, така ми е прекалено удобно, затова оставам отвън със спомена за чудото да съм на девет години и внезапно да видя, да проумея, че моят приятел, моят наставник и брат — това съм аз. Аз и никой друг. Колко самотно!

— Ти си аз.

— Когато си по-голям.

— Ами… другите?

— Другите, които пътешестват във времето ли?

Той кима.

— Според мен други няма. Поне аз не съм срещал.

В ъгълчето на лявото му око избива сълза. Като малък си представях цяла общност от пътешественици във времето, на които моят наставник Хенри е представител, изпратен от тях, за да ме обучи и да ме подготви да се влея в това голямо братство. И досега се чувствам като корабокрушенец, като последния представител на някога многоброен вид. Чувствах се така, все едно Робинзон Крузо е видял върху пясъка издайническата стъпка, а после е разбрал, че я е оставил самият той. Моето Аз — малко като листенце, слабо като вода, се разплаква. Прегръщам го дълго, дълго прегръщам себе си.

После си поръчваме от румсървиса течен шоколад и гледаме Джони Карсън[25]. Хенри заспива на лампа. След края на предаването го поглеждам, а него вече го няма, изчезнал е, за да се върне в някогашната ми стая в апартамента на татко и да застане с размътена от съня глава до някогашното ми легло, а после да се свлече признателно върху него. Изключвам телевизора и нощната лампа. През отворения прозорец долита шумът от уличното движение на 1973 година. Искам да се прибера у дома. Лежа сам и отчаян на твърдото хотелско легло. И досега не разбирам.

Неделя, 10 декември 1978 година

(Хенри е на 15 и на 15 години)

Хенри: Намирам се в стаята си заедно със своето Аз. Той е дошъл тук от следващия март. Правим каквото често правим, ако сме оставени сами, ако навън е студено, ако и двамата сме изживели пубертета, но още не сме се добрали до истински момичета. Според мен повечето хора биха го правили, ако разполагаха с възможности като моите. В смисъл, че не съм обратен и така нататък.

Късна неделна утрин е. Чувам камбаните на „Сейнт Джо“. Снощи татко се прибра късно, сигурно след концерта се е отбил в „Ексчекър“, беше толкова пиян, че падна на стълбите и се наложи да го пренасям до нас и да го слагам да легне. Сега кашля и го чувам, че прави нещо в кухнята.

Другото ми Аз изглежда отчаяно и току се извръща към вратата.

— Какво? — питам го.

— А, нищо — отвръща. Ставам и проверявам ключалката. — Недей — казва ми той.

Очевидно хвърля огромни усилия, за да го изрече.

— Ела — викам го аз.

Чувам тежките стъпки на татко точно пред вратата.

— Хенри! — вика ме той, дръжката на вратата бавно се раздвижва и аз внезапно виждам, че без да искам, съм отключил, Хенри скача към нея, но твърде късно: татко надзърта и ни заварват flagrante delicto[26]. — О! — възкликва той. Зяпнал е с широко отворени очи и изглежда погнусен. — Господи, Хенри!

Затваря вратата и го чувам, че се връща в стаята си. Поглеждам себе си укорно, докато намъквам чифт джинси и тениска. Отивам по коридора в стаята на татко. Вратата е затворена. Чукам. Никакъв отговор. Чакам.

— Татко! — Мълчание. Отварям вратата и заставам на прага. — Татко!

Той седи на леглото с гръб към мен. Продължава да седи, а аз стоя там още малко, но нямам сили да вляза. Накрая затварям вратата и се връщам в стаята си.

— Само ти си виновен, ти — заявявам строго на собственото си Аз. То е облечено в джинси и седи на стола, захлупило лице върху дланите си. — Знаеше, знаеше, че ще стане така, а не каза и дума. Къде ти е чувството за самосъхранение? Какво, да го вземат мътните, те прихваща? Каква е ползата да знаеш бъдещето, щом не можеш да ни предпазиш поне от тази унизителна сценка.

— Млъквай, чу ли — изграчва Хенри.

— Няма да млъквам пък — повишавам тон и аз. — Единственото, което трябваше да направиш, беше да кажеш, че…

— Виж какво — поглежда ме той примирено. — Беше като… беше като онзи ден на ледената пързалка.

— О! Мамка му!

Преди около две години видях в Индиън Хед Парк как една хокейна шайба удря по главата малко момиченце. Беше ужасно. По-късно разбрах, че е починало в болницата. После започнах да се връщам отново и отново във времето към онзи ден, исках да предупредя майката на момиченцето, а не можех. Все едно седях в киносалон и гледах филм. Все едно бях привидение. Крещях: „Не, отведете я вкъщи, не я пускайте близо до леда, ще я наранят, тя ще умре“, и разбирах, че думите са само в главата ми и всичко ще си продължи както преди.

Хенри казва:

— Искаш да променя бъдещето, но за мен това е минало и поне доколкото схващам, не мога да сторя нищо. Опитах се и то се случи именно защото се опитах. Ако не бях казал нищо, ти нямаше да станеш…

— Защо тогава каза нещо?

— Защото го казах. И ти ще го направиш, само чакай да видиш. — Той свива рамене. — Точно както с мама. Катастрофата. Immer weider. Винаги едно и също. Отново и отново.

— Свободната воля ли?

Той се изправя, отива до прозореца, застава и гледа към задния двор на семейство Тейтингър.

— Тъкмо го обсъждах с едно свое Аз от 1992 година. То каза нещо любопитно: каза, че според него човек притежава свободна воля само когато е във времето, в настоящето. В миналото можем да направим само каквото сме направили и можем да бъдем там само ако сме били там.

— Но моето настояще е там, където съм — където и да е това. Не бих ли могъл да реша…

— Не. Очевидно не можеш.

— А какво каза онова твое Аз за бъдещето?

— Ами помисли сам. Отиваш в бъдещето, правиш нещо, връщаш се в настоящето. И тогава нещото, което си направил в бъдещето, е част от миналото ти. Това вероятно също е неизбежно.

Усещам странна смесица от свобода и отчаяние. Плувнал съм в пот, той отваря прозореца и в стаята нахлува студен въздух.

— Излиза, че не нося отговорност за нищо, което не съм направил в настоящето.

Той се усмихва.

— Слава богу.

— И всичко вече се е случило.

— Така изглежда. — Хенри прокарва ръка през лицето си и аз виждам, че няма да е зле да се обръсне. — Но онова мое Аз каза, че трябва да се държиш така, сякаш разполагаш със свободна воля, сякаш си отговорен за постъпките си.

— Защо? Какво значение има?

— Ако не се чувстваш отговорен, явно нещата вървят на зле. Става потискащо.

— Той от собствен опит ли го знаеше?

— Да.

— И какво се случва после?

— Татко не ти обръща внимание три седмици. И това… — Той маха с ръка към леглото. — Трябва да прекратим тези срещи.

Въздъхвам.

— Добре, няма проблем. Нещо друго?

— Вивиан Теска.

Вивиан е онова момиче, по което в час по геометрия се зазяпвам. Никога не съм я заговарял.

— Утре след часовете иди и й определи среща.

— Дори не я познавам.

— Вярвай ми.

Той ми се хили така, че направо се чудя защо изобщо му се доверявам, но ми се иска да вярвам.

— Добре.

— Е, аз да вървя. Пари, ако обичаш. — Вадя двайсет долара. — Още.

Подавам му още една двайсетачка.

— Нямам повече.

— Добре. — Той облича някакви дрехи, измъква ги от купчината, която нямам нищо против да не виждам повече. — Ами яке?

Връчвам му един перуански скиорски пуловер, който винаги съм мразел. Той се мръщи и го облича. Отиваме при задния вход на апартамента. Камбаните на църквата бият, пладне е.

— Чао — казва моето Аз.

— Успех — пожелавам му, странно трогнат, когато виждам как собственото ми Аз поема към неизвестното, към една студена неделна утрин в Чикаго, където не му е мястото.

Стъпките му кънтят по дъсченото стълбище, а аз се връщам в тихия апартамент.

Сряда, 17 ноември — вторник 28 септември 1982 година

(Хенри е на 19 години)

Хенри: Намирам се отзад в полицейски автомобил в Зион, щата Илинойс. С белезници съм и с почти нищо друго. Отвътре въпросният полицейски автомобил мирише на цигари, на кожа, пот и на още нещо, което не мога да определя, но което ще надушиш във всички полицейски автомобили. Може би на чешити и откачалки. Лявото ми око се издува и вече се затваря, отпред тялото ми е цялото в синини, драскотини и кал, защото по-едрият от двамата полицаи ме усмири на празен паркинг, покрит с натрошени стъкла. Полицаите стоят отвън и разговарят със съседите, поне един от които явно ме е видял, докато съм се опитвал да проникна с взлом в жълто-бялата къща във викториански стил, пред която сме спрели. Не знам къде във времето се намирам. Тук съм от около час и оплесках всичко. Много съм гладен. Много съм уморен. Би трябвало да бъда на Шекспировия семинар на доктор Куори, но съм сигурен, че съм успял да го пропусна. Лоша работа. Сега сме на „Сън в лятна нощ“.

Хубавото на този полицейски автомобил е, че е топло и не съм в Чикаго. Най-достойните граждани на Чикаго ме мразят, защото, докато съм задържан под стража, имам навика да изчезвам, а те не проумяват как. Освен това отказвам да разговарям с тях и те и досега не знаят кой съм и къде живея. В деня, когато разберат, с мен е свършено, защото има цяла купчина заповеди за арестуването ми: за проникване с взлом, за кражба в магазин, за съпротива, оказана при задържане от органите на реда, за бягство от предварителния арест, за влизане в частен имот, за ексхибиционизъм, за грабеж und so weite[27]. От всичко това човек може да остане с впечатлението, че като престъпник наистина съм голям смотаняк, но истинският проблем всъщност е, че е доста трудно да останеш незабелязан, когато си гол. Основните ми предимства са, че умея да се промъквам и съм бърз, но когато посред бял ден се опитвам да проникна чисто гол в някоя къща, понякога се издънвам. Задържали са ме под стража седем пъти, но винаги съм успявал да изчезна още преди да са ми взели пръстови отпечатъци и да са ме снимали.

Съседите продължават да се взират в мен през прозореца на полицейския автомобил. На мен не ми пука. Ама никак. Това продължава прекалено дълго. Мамка му, неприятно е. Облягам се и затварям очи.

Зейва вратата на автомобила. Студен въздух — очите ми се отварят рязко — за миг виждам металната мрежа, разделяща предната част на автомобила от задната, напуканите пластмасови седалки, ръцете си с белезниците, настръхналите си крака, плоското небе зад предното стъкло, черната фуражка върху светлинното табло, бележника в ръката на полицая, червендалестото му лице, рунтавите прошарени вежди и нагънатите като драперия бузи — всичко трепти в какви ли не преливащи цветове, като върху крилете на пеперуда, и полицаят казва:

— Ей, тоя получи някакъв пристъп…

Зъбите ми тракат неудържимо, полицейският автомобил изчезва направо пред очите ми и аз лежа по гръб в собствения си заден двор. Ура. Ура! Напълвам дробовете си с мекия въздух на септемврийската нощ. Сядам и разтривам китки, още личи къде върху тях са били белезниците.

Смея се, заливам се от смях. Отново им се изплъзнах! Худини, Просперо[28], изобщо не можете да се мерите с мен, аз също съм магьосник!

Започва да ми се гади и повръщам стомашен сок направо върху цветята на Кими.

Събота, 14 май 1983 година

(Клер е на 11, почти на 12 години)

Клер: Днес е рожденият ден на Мери-Кристина Хепуърт и всички петокласнички от „Сейнт Базил“ ще спим у тях. На вечеря ни поднасят пица, кока-кола и плодова салата, госпожа Хепуърт е направила голяма торта във формата на глава на еднорог, отгоре с червени букви пише „Честит рожден ден, Мери-Кристина!“, и ние пеем, а Мери-Кристина духа всички свещички наведнъж. Струва ми се, че знам какво си е пожелала — пожелала си е да не става по-висока. Поне аз на нейно място щях да си пожелая това. Мери-Кристина е най-високата в целия клас. Метър и седемдесет и три е. Майка й е малко по-ниска, но виж, баща й е страшно висок. Веднъж Хелън попита Мери-Кристина колко е на ръст баща й и тя каза метър и деветдесет и осем. В семейството тя е единствената дъщеря, а братята й всички са по-големи и вече се бръснат, и наистина са много високи. Правят се, че изобщо не ни забелязват, изядоха доста от тортата, а Пати и Рут се кискат всеки път, щом те се появят при нас. Ужасно притеснително си е. Мери-Кристина си отваря подаръците. Аз й подарих като моя син пуловер с плетената на една кука якичка на „Лора Ашли“, само че зелен. След вечерята гледаме „Капан за родители“[29] на видеокасета, а всички от семейство Хепуърт все се навъртат около нас и минават да ни наглеждат, докато се изреждаме в тоалетната на втория етаж да си облечем пижамите и после се събираме в стаята на Мери-Кристина, която е обзаведена само в розово, розов е дори мокетът. Човек остава с впечатлението, че майка й и баща й наистина са се зарадвали много, че след толкова момчета най-после имат момиче. Всички си носим спални чували, но ги струпваме до едната стена и се разполагаме или на леглото на Мери-Кристина, или на пода. Нанси е донесла бутилка ментовка и всички си пийваме. Ужасна е, пари ми на гърдите като мехлем за разтриване при настинка. Играем на „Истината кажи или се престраши“. Рут казва на Уенди да изтича без горнище по коридора. Уенди иска от Франси да каже какъв размер сутиен носи седемнайсетгодишната й сестра Лекси (отговор: 76-Б). Франси пита Гейл какво е правила миналата събота в сладкарницата заедно с Майкъл Платнър (отговор: яла е сладолед, какво друго!). Доста бързо на всички ни омръзва да играем на „Истината кажи или се престраши“ главно защото е трудно да измислим нещо интересно, което си струва да се престрашиш да направиш, и защото, общо взето, знаем една за друга всичко, каквото има да се знае, все пак се познаваме още от детската градина. Мери-Кристина казва:

— Хайде да викаме духове!

И всички се съгласяваме, защото сме на нейния рожден ден и защото е страхотно да викаш духове. Тя вади от дрешника дъската. Кутията е намачкана, а малкото пластмасово нещо, което сочи буквите, е изскочило от пластмасовото прозорче. Веднъж Хенри ми разказа как е отишъл на спиритически сеанс, а на медиума й се пукнал апандиситът, та се наложило да викат „Бърза помощ“. Дъската е малка, с нея духове могат да викат само по двама души, затова Мери-Кристина и Хелън са първи. Правилото е да зададеш въпроса си на висок глас, иначе не става. Двете долепят пръсти до пластмасовото нещо. Хелън поглежда Мери-Кристина, която се колебае, затова Нанси подканя:

— Питай за Боби.

Мери-Кристина пита:

— Боб Дъкслър харесва ли ме?

Всички се кикотим. Отговорът е „не“, но дъската отговаря „да“ с малко помощ от страна на Хелън. Мери-Кристина грейва в такава усмивка, че й виждам шините и върху горните, и върху долните зъби. Хелън пита дали има момчета, които харесват нея. Стрелката върху дъската кръжи-кръжи и после спира на Д, Е, Й, В.

— Дейвид Ханли ли? — пита Пати и всички се смеем.

Дейв е единственото чернокожо дете в класа ни. Страшно срамежлив е и е добър по смятане.

— Може би ще ти помогне с деленето на големи числа — отбелязва Лора, която също е много срамежлива.

Хелън се смее. Няма я никаква по смятане.

— Хайде, Клер. Опитайте вие с Рут.

Заемаме местата на Хелън и на Мери-Кристина. Рут ме поглежда и аз свивам рамене.

— Не знам какво да питам — казвам й.

Всички се подсмихват, въпросите не са много. Аз обаче всъщност искам да попитам куп неща: Дали мама ще се оправи? Защо сутринта татко е крещял на Ета? Истински човек ли е Хенри? Къде ми е скрил Марк домашното по френски? Рут казва:

— Кои момчета харесват Клер? — Гледам я разярено, тя обаче само се усмихва. — Не ти ли е интересно?

— Не — отвръщам аз, но въпреки това слагам пръсти върху пластмасовото нещо.

Рут също слага пръсти, но то не се помръдва. И двете докосваме нещото съвсем леко, както е по правилата, без да го побутваме. После то се раздвижва съвсем бавно. Върти се в кръг, сетне спира на Х. След това започва да се върти все по-бързо. Е, Н, Р, И.

— Хенри — оповестява Мери-Кристина. — Кой е Хенри?

Хелън отвръща:

— Не знам, но ти, Клер, се изчерви. Кой все пак е Хенри?

Аз само клатя глава, сякаш и за мен е пълна загадка.

— Питай ти, Рут.

Тя пита (каква изненада!) кой я харесва и дъската й посочва Р, И, К. Усещам я как побутва пластмасовото нещо. Рик, това е господин Малоун, учителят ни по естествознание, който пък си пада по учителката ни по английски госпожица Ингъл. Всички без Пати се смеят, Пати също си пада по господин Малоун. Ние с Рут ставаме и на нашето място сядат Лора и Нанси. Нанси е с гръб към мен, затова не виждам лицето й, когато тя пита:

— Кой е Хенри?

Всички се обръщат към мен и притихват. Аз не свалям очи от дъската. Нищо. Точно когато си мисля, че ми се е разминало, пластмасовото нещо се раздвижва. Посочва С. Аз недоумявам. Нанси и Лора не знаят нищо за Хенри. Всъщност и самата аз не знам почти нищо. После стрелката сочи: Ъ, П, Р, У, Г. Всички ме зяпват.

— Е, аз не съм омъжена, само на единайсет години съм.

— Но кой е Хенри? — продължава да подпитва Лора.

— Не знам. Може би някой, когото още не съм срещнала.

Тя кима. Всички са озадачени. Най-вече самата аз. Съпруг ли? Съпруг?

Четвъртък, 12 април 1984 година

(Хенри е на 36 години, Клер — на 12)

Хенри: Ние с Клер играем шах при кръга, където палят огън в гората. Пролетният ден е хубав, гората е оживяла от птиците в любовен период и птиците, които вече мътят. Дошли сме чак тук, за да не ни види някой от близките на Клер, които този следобед също се разхождат наоколо. Известно време Клер обмисля един от ходовете, преди три хода съм й взел царицата и сега тя е обречена, но е решила да не се предава без бой.

Поглеждаме.

— Хенри, кой от „Бийтълс“ ти е любимият?

— Джон. Разбира се.

— Защо „разбира се“?

— Е, и Ринго е симпатяга, но вечно е тъжен. А Джордж е прекалено ню ейдж, за да ми харесва.

— Какво е „ню ейдж“?

— Причудливи религии. Сълзлива досадна музика. Тъжни опити човек да убеди сам себе си, че всичко, свързано с индианците, е най-добро. Нетрадиционна медицина.

— Но нали не харесваш обикновената медицина.

— Не я харесвам, защото лекарите постоянно се опитват да ми втълпят, че съм ненормален. Но ако ми се счупи ръката, ще стана голям поклонник на традиционната медицина.

— А Пол?

— Пол е за момичета.

Клер се усмихва срамежливо.

— На мен Пол ми е любимият.

— Е, ти си момиче.

— Защо Пол да е за момичета?

„Сега внимавай“, казвам си аз.

— Ами защото е нещо като добрият от „Бийтълс“, нали се сещаш?

— Това лошо ли е?

— Не, не е лошо. Но момчетата се интересуват повече от някой, който да им бъде кумир, и Джон е такъв.

— О. Но той нали е мъртъв?

Смея се.

— Можеш да бъдеш кумир и след като умреш. Всъщност е много по-лесно, защото не остаряваш, не надебеляваш и не оплешивяваш.

Клер си тананика началото на „Когато бях на шейсет и четири“. Мести топа пет квадратчета напред. Сега мога да й обявя мат и й го казвам, а тя бърза да върне топа на предишното му място.

— И защо харесваш Пол? — питам я аз.

Вдигам поглед точно навреме и виждам как тя пламва до мораво.

— Ами… много е красив — отвръща Клер.

Изрича го така, че започвам да се чувствам някак странно. Изучавам шахматната дъска и забелязвам, че Клер може да ми обяви мат, ако ми вземе с коня офицера. Чудя се дали да й кажа. Ако беше малко по-малка, щях да го направя. На дванайсет години вече е достатъчно голяма, за да се брани сама. Тя гледа замечтано фигурите. Усещам, че ревнувам. Господи. Направо не мога да повярвам, че ревнувам от мултимилионер, рок звезда, който би могъл да бъде баща на Клер.

— Хм — промърморвам.

Клер вдига очи и се усмихва дяволито.

— А ти кого харесваш?

„Теб“, мисля си, но не го изричам на глас.

— Когато съм бил на твоите години ли?

— Ами да. Когато си бил на моите години.

Обмислям добре думите си и какво е заложено в тях, после отвръщам:

— Бях на твоите години през 1975-а. Осем години по-голям съм от теб.

— Значи си на двайсет?

— А, не, на трийсет и шест съм.

Достатъчно стар, за да ти бъда баща.

Клер бърчи челце. Смятането не й е най-силният предмет.

— Но ако си бил на дванайсет години през 1975…

— О, извинявай. Права си. На трийсет и шест съм, но някъде там — махам с ръка на юг — съм на двайсет. В реалното време.

Клер се мъчи да си го представи.

— Значи сте двама?

— Не съвсем. Винаги съм един човек, но когато пътешествам във времето, ходя на места, където вече съм, и да, тогава може да се каже, че сме двама. Или повече.

— А защо аз никога не виждам повече от един?

— Ще видиш. Когато двамата се срещнем в моето настояще, това ще се случва доста често.

„По-често, отколкото ми се иска, Клер.“

— Е, и кого си харесвал през 1975 година?

— Всъщност никого. На дванайсет години имах да мисля за други неща. Но когато бях на тринайсет, ужасно си падах по Пати Хърст.

Клер изглежда раздразнена.

— Твоя съученичка ли е?

Аз се смея.

— Не. Богата колежанка от Калифорния, отвлечена от левичарите терористи, които я караха да обира банки. Месеци наред я даваха всяка вечер в новините по телевизията.

— Какво е станало с тази Пати? Защо си си падал по нея?

— Накрая я пуснаха, тя се омъжи и си роди деца, и сега е богата калифорнийка. Защо съм си падал по нея ли? О, не знам. Няма обяснение. Вероятно съм й съчувствал, задето са я отвлекли и са я карали да върши разни неща, които не е искала да прави, после обаче на нея като че ли започна да й харесва.

— А ти вършиш ли неща, които не искаш да правиш?

— Да. През цялото време.

Кракът ми е изтръпнал, аз се изправям и го разтръсквам.

— Невинаги, Клер, се озовавам здрав й невредим при теб. Доста често попадам на места, където съм принуден да си набавям с кражба дрехи и храна.

— О. — Лицето й помръква, после тя вижда печелившия ход, прави го и ме поглежда ликуващо. — Мат!

— Ей! Браво! — поздравявам я аз. — Ти си шахматната царица du jour[30].

— Ами да — заявява Клер и поруменява от гордост. Започва да реди фигурите на изходните позиции. — Хайде пак!

Аз уж си гледам несъществуващия часовник.

— Разбира се. — Отново сядам. — Гладна ли си?

Тук сме от часове и запасите ни от храна са на изчерпване, останал ни е само малко чипс на дъното на пакетчето.

— Ммм.

Клер държи пешките зад гърба си, потупвам я по десния лакът и тя ми показва бялата пешка. Правя обичайния си начален ход с пешката на d 4. Клер играе обичайния ответен ход на моя обичаен начален ход и мести пешката на d 5. Изиграваме следващите десет хода сравнително бързо, само с умерени кръвопролития, после Клер се позамисля, загледана в дъската. Вечно експериментира и умува как да нанесе coup d’éclat[31].

— Сега кого харесваш? — пита тя, без да вдига поглед.

— За кога питаш, когато съм на двайсет години ли? Или на трийсет и шест?

— И двете.

Опитвам се да си спомня какво е било, когато съм бил на двайсет. В съзнанието ми изниква размазано петно от жени, гърди, крака, кожа, коса. Всичките им истории са се преплели в общо кълбо, лицата вече не са свързани с имена. На двайсет години бях неуморен, но нещастен.

— На двайсет години не беше нищо особено. Никой не ми идва на ум.

— А на трийсет и шест?

Гледам изпитателно Клер. Дали на дванайсет години е прекалено малка? Сигурен съм, че да. По-добре да си фантазира за красивия, недостижим, безопасен Пол Маккартни, отколкото за Хенри, Пътешественика във времето и Особняка. Пък и защо ли изобщо ме пита затова?

— Хенри!

— Да.

— Женен ли си?

— Да — признавам си без желание.

— За кого?

— За една много красива, търпелива, талантлива и умна жена.

Лицето й помръква.

Клер вдига един от моите бели офицери, който ми е взела преди два хода, и го върти като пумпал по земята.

— Чудесно.

Изглежда обезсърчена от новината.

— Какво има?

— А, нищо. — Клер мести царицата от d 7 на d 4. — Шах.

Местя коня, за да предпазя царя.

— А аз омъжена ли съм? — пита Клер.

Поглеждам я в очите.

— Днес дърпаш дявола за опашката.

— Ама защо? И бездруго никога не ми казваш нищо. Хайде, Хенри, кажи ми дали ще си остана стара мома.

— Ти си монахиня — заяждам се аз.

Клер потреперва.

— А, само това не! — Тя ми взема с топа една от пешките. — Как се запозна с жена си?

— Съжалявам. Свръхповерителна информация.

Вземам топа й с царицата. Клер се въси.

— Уф! Докато пътешестваше във времето ли? Така ли се запозна с нея?

— Не, запознах се, докато не си пъхах носа в чуждите работи.

Клер въздъхва. Взема с другия топ още една пешка. Пешките ми са на изчерпване. Местя офицера на d 4.

— Не е честно, знаеш всичко за мен, а не ми казваш нищо за себе си.

— Така си е. Не е честно.

Опитвам се да изглеждам разкаян и отзивчив.

— Рут и Хелън, и Меган, и Лора ми казват всичко и аз казвам всичко на тях.

— Всичко ли?

— Да. Е, не им казвам за теб.

— О! И защо?

Клер ме гледа така, сякаш се оправдава.

— Ти си тайна. Пък и те няма да ми повярват.

Запушва офицера ми с коня и ме озарява с дяволита усмивка. Взирам се в дъската и се мъча да измисля как да й взема коня или да преместя офицера. Нещата не са много розови за белите фигури.

— Ти, Хенри, наистина ли си човек?

Постъписан съм.

— Да. А какъв друг да бъда?

— Не Знам. Дух?

— Истински човек съм, Клер.

— Докажи.

— Как?

— Не знам.

— Според мен и ти, Клер, не можеш да докажеш, че си човек.

— Как така да не мога, мога!

— Как?

— Ами аз съм си като човек.

— И аз съм си като човек.

Странно е, че Клер отваря дума за това: още от 1999 година ние с доктор Кендрик сме подели философска окопна война по съвсем същия въпрос. Кендрик е убеден, че аз съм предвестник на нов човешки вид, който се различава от обикновените хора точно толкова, колкото кроманьонецът от своите съседи, неандерталците. Аз пък твърдя, че не съм нищо друго, освен пример за объркан код и това, че нямаме деца, доказва, че не съм Липсващата брънка. Стигаме дотам да се позоваваме на Киркегор и Хайдегер и да се гледаме на кръв. Междувременно Клер ме наблюдава подозрително.

— Хората не се появяват и не изчезват като теб. Ти си като Чеширския котарак.

— Искаш да кажеш, че съм нещо като литературен герой ли?

Най-после виждам хода: топ на a 3. Сега Клер може да ми вземе офицера, но междувременно ще изгуби царицата си. Трябва й известно време, докато го разбере, и след като го осъзнава, ми се плези. От чипса, който е яла, езикът й е притеснително оранжев.

— Напомняш ми на приказките. Щом ти си истински, защо и те да не са истински? — Клер се изправя, без да сваля съсредоточен поглед от дъската, и започва да подскача, сякаш гащите й горят. — Земята става все по-твърда. Дупето ми е изтръпнало.

— Може и да са истина. Или в тях да има зрънце истина и после хората да са я разкрасили.

— Например, че Снежанка е била в кома.

— И Спящата красавица.

— А Джак Граховото зърно си е бил страхотен градинар.

— А Ной е бил шантаво старче, което е живеело на лодката си заедно с цял куп котки.

Клер ме гледа изпитателно.

— Ной е от Библията. Той не е от приказка.

— А, да. Извинявай.

Вече съм много гладен. Нел всеки момент ще повика със звънеца всички на вечеря и Клер ще трябва да се прибере. Тя пак сяда откъм своята страна на дъската. Виждам, че вече не й се играе, защото започва да строи от фигурите, които е взела, малка пирамидка.

— Още не си доказал, че си истински — заявява Клер.

— Ти също.

— Питаш ли се понякога дали съм истинска? — учудва се тя.

— Може би те сънувам. Може би ти сънуваш мен, може би ни има само в нашите сънища и всяка сутрин, щом се събудим, забравяме един за друг.

Клер се въси и маха с ръка, сякаш за да отхвърли странна приумица.

— Ощипи ме — подканва тя. Навеждам се и я щипвам леко по ръката. — По-силно!

Пак я ощипвам, този път малко по-силно, и на Клер й остава бяло-червена следа, която след няколко секунди изчезва.

— Не мислиш ли, че щях да се събудя, ако спях? А и не се чувствам заспала.

— Е, аз не се чувствам привидение. Нито литературен герой.

— Откъде знаеш? Ако съм те измислила и не искам да знаеш, че си измислен, просто няма да ти кажа.

Аз мърдам срещу нея вежди.

— Може би Бог ни е измислил и не ни казва.

— Не бива да говориш така! — възкликва Клер. — Пък и не вярваш в Бога. Нали?

Свивам рамене и сменям темата.

— По-истински съм от Пол Маккартни.

Клер изглежда притеснена. Започва да събира фигурите и да ги реди в кутията, като старателно разделя белите от черните.

— За Пол Маккартни знаят много хора, а за теб знам само аз.

— Да, но мен си ме срещала, а него няма да го срещнеш никога.

— Мама е ходила на концерт на „Бийтълс“. — Клер слага капака на кутията и се протяга на земята, загледана в балдахина на току-що поникналите листа. — Бил е в „Комиски Парк“ в Чикаго на осми август 1965 година.

Боцвам я по коремчето и тя се залива от смях и се свива като таралеж. След промеждутък, през който я гъделичкам, а тя се мята, лягаме на земята с ръце, кръстосани на кръста, и Клер пита:

— Жена ти и тя ли пътешества във времето?

— Не. Слава богу.

— Защо „слава богу“. Според мен щеше да е забавно. Щяхте да си ходите заедно насам-натам.

— В семейството е предостатъчен и един пътешественик във времето. Опасно е, Клер.

— Жена ти притеснява ли се за теб?

— Да — отвръщам тихо. — Притеснява се.

Питам се какво ли прави Клер сега, през 1999 година. Може би още спи. И няма да разбере, че не съм до нея.

— Обичаш ли я?

— Много — прошепвам аз.

Без да продумваме, лежим един до други гледаме полюшващите се дървета, птиците, небето. Чувам приглушено подсмърчане, извръщам се към Клер и с изненада виждам, че по лицето й към ушите се стичат сълзи. Сядам и се надвесвам над нея.

— Какво има, Клер?

Тя само клати глава и стиска устни. Приглаждам косата й, притеглям я да седне, прегръщам я. Клер е дете, а после отново не е дете.

— Какво има?

Тя го изрича толкова тихо, че се налага да я помоля да повтори.

— А аз си мислех, че може би си женен за мен.

Сряда, 27 юни 1984 година

(Клер е на 13 години)

Клер: Стоя на Ливадата. Краят на юни е, привечер, след няколко минути ще трябва да изчезвам за вечеря. Става все по-студено. Допреди десет минути небето беше бакърено синьо и на Ливадата беше голям пек, всичко сякаш се беше свило като под огромен стъклен похлупак, всички звуци наоколо бяха погълнати от горещината, чуваше се само хорът на насекомите. Седях на мостчето, гледах как мушиците се стрелкат над застиналото малко езеро и си мислех за Хенри. Днес не е негов ден, следващият е след цели двайсет и два дни. Сега е много по-прохладно. Хенри ме хвърля в смут. Цял живот го бях приемала като нещо, което се разбира от само себе си, в смисъл, че Хенри е тайна и оттам вече има някакво очарование, но същевременно той си е и чудо, и едва наскоро започнах да проумявам, че повечето момичета си нямат Хенри, а дори и да си имат, не казват и дума за това. Излиза вятър, високата трева се нагъва, аз затварям очи и имам чувството, че чувам море (макар че съм виждала море само по телевизията). Когато ги отварям, небето е жълто, после зелено. Хенри твърди, че идвал от бъдещето. Като малка това не ме смущаваше, нямах и представа какво би могло да означава. Сега се питам дали не означава, че бъдещето е някакво място или прилича на място, където мога да отида, тоест да отида по някакъв друг начин, а не просто като раста и остарявам. Питам се дали Хенри може да ме отведе в бъдещето. Гората е черна, дърветата се огъват, шибат настрани и се свеждат надолу. Насекомите вече не жужат, вятърът е сплескал всичко, тревата е полегнала, дърветата скърцат и стенат. Страх ме е от бъдещето, прилича ми на голяма кутия, която ме чака. Хенри твърди, че ме познавал в бъдещето. Иззад дърветата се появяват огромни черни облаци, изникват толкова внезапно, че аз се смея, приличат на кукли на конци и всичко се кълби и се носи устремно към мен, и се чува дълга, мощна гръмотевица. Изведнъж забелязвам, че стоя тъничка и права насред Ливадата, където всичко се е сплескало, затова лягам с надеждата да си остана незабелязана за бурята, която се приближава все повече: лежа по гръб, когато от небето плисва вода. В миг ставам мокра до кости и усещам, че Хенри е там, чувствам невероятна нужда Хенри да е там и да ме прегърне, макар и да ми се струва, че той е дъждът, а аз съм сама и го искам.

Неделя, 23 септември 1984 година

(Хенри е на 35 години, Клер — на 13)

Хенри: Намирам се на поляната, на Ливадата. Много рано сутринта е, точно преди зазоряване. Краят на лятото е, всички цветя и тревата ми достигат до гърдите. Студено е. Сам съм. Вървя сред растенията и откривам кашона с дрехите — отварям го и намирам вътре сини джинси и бяла риза от плътен плат, както и чифт джапанки. Никога досега не съм виждал тези дрехи и нямам представа къде във времето се намирам. Клер ми е оставила и нещо за хапване: сандвич с фъстъчено масло и желе, старателно увит в алуминиево фолио, ябълка и пакетче чипс. Това вероятно е една от закуските й за училище. Очакванията ми се насочват към края на седемдесетте и началото на осемдесетте години. Сядам на камъка й изяждам храната, след което се чувствам много по-добре. Слънцето изгрява. Цялата Ливада е синя, после оранжева и розова, сенките са издължени, после е ден. Няма и следа от Клер. Пропълзявам няколко крачки сред растителността, свивам се на земята, въпреки че е мокро от росата, и заспивам.

Когато се будя, слънцето е по-високо, Клер е седнала до мен и чете книга. Усмихва ми се и казва:

— Ден сред мочурищата. Птиците пеят, жабите квакат, време е за ставане!

Простенвам и разтърквам очи.

— Здрасти, Клер! Коя дата сме днес?

— Неделя, двайсет и трети септември 1984 година.

Клер е на тринайсет години. Странна трудна възраст, но не чак толкова трудна, колкото онова, което изживяваме сега в моето настояще. Сядам и се прозявам.

— Ако те помоля много мило, Клер, ще отидеш ли да ми донесеш тайно от вас чаша кафе?

— Кафе ли?

Казва го така, сякаш за пръв път чува за подобна чудесия. А като възрастна е не по-малко пристрастена от мен. Замисля се как да стане.

— Много те моля.

— Добре, ще опитам.

Става бавно. Това е годината, когато дръпна бързо на ръст. За една година е пораснала с дванайсет сантиметра и още не е свикнала с новото си тяло. Гърди, крака, ханш, току-що изковани. Опитвам се да не мисля за това, докато я гледам как върви по пътеката към къщата. Извръщам се към книгата, която тя чете. На Дороти Сейърс е, не съм я чел. Когато Клер се връща, съм на трийсет и трета страница. Донесла е термос, чаши, одеяло, няколко понички. Слънцето на цяло лято е изпъстрило носа й с лунички и аз едвам устоявам на изкушението да прокарам ръка по изсветлялата й коса, която, докато Клер простира одеялото, пада върху раменете й.

— Бог да те поживи.

Поемам термоса така, сякаш съдържа тайнство. Настаняваме се върху одеялото. Изхлузвам джапанките, наливам си чаша кафе и отпивам една глътка. Кафето е невероятно силно и горчиво.

— Майко мила! Това е космическо гориво, Клер.

— Много ли е силно?

Клер изглежда някак потисната и аз бързам да я похваля.

— Е, силничко е, но ми харесва. Ти ли го направи?

— Ъхъ. Не съм правила никога досега, а по едно време дойде Марк, който започна да се заяжда, може и да съм объркала нещо.

— Не, хубаво е.

Духам кафето и го гълтам. Веднага се чувствам по-добре. Наливам си още една чаша.

Клер взема от мен термоса. Сипва си два пръста и опитва предпазливо.

— Уф! — казва. — Гадост! Такова ли трябва да е на вкус?

— Е, обикновено не е чак толкова свирепо. Ти го обичаш с много сметана и захар.

Клер излива кафето в чашата си на Ливадата и си взема от поничките. После казва:

— Правиш ме странна.

Нямам готов отговор, тъй като не ми е хрумвало никога.

— Няма такова нещо.

— Има, има.

— Няма. — Известно време мълча. — В какъв смисъл те правя странна? Не те правя никаква.

— Ами казваш ми как обичам кафето още преди да съм го опитала. Как да разбера дали наистина го харесвам така, или го харесвам така, защото си ми казал?

— Но това, Клер, е въпрос на личен вкус. Каквото и да ти говоря, би трябвало сама да решиш как обичаш кафето! Пък и самата ти постоянно ме подпитваш за бъдещето.

— Едно е да знаеш бъдещето, съвсем друго — да ти казват какво обичаш — възразява Клер.

— Защо? Пак опираме до свободната воля.

Клер си събува обувките и чорапите. Пъха чорапите в обувките и ги подрежда старателно отстрани на одеялото. После вдига и джапанките, които съм изул, и ги слага до обувките си, сякаш одеялото е татами в японска къща.

— А аз си мислех, че свободната воля е свързана с греха.

Замислям се върху думите й.

— Не — възразявам, — защо свободната воля да се ограничава с доброто и злото? Ето, ти току-що реши по своя воля да си изуеш обувките. Това изобщо не е важно, на всички им е безразлично дали си с обувки, или си боса, това не е нито грях, нито добродетел и не влияе върху бъдещето, ти обаче си упражнила свободната си воля.

Клер свива рамене.

— Но понякога ми казваш неща, от които оставам с впечатлението, че бъдещето вече е тук. Все едно бъдещето ми се е случило в миналото и аз не мога да сторя нищо.

— Това се нарича детерминизъм — обяснявам й аз. — Преследва ме насън.

Любопитството на Клер се пробужда.

— Защо?

— Ами щом ти се чувстваш притисната от мисълта, че бъдещето ти не може да се промени, представи си какво ми е на мен. Постоянно се натъквам на истината, че не мога да променя нищо, макар и да съм тук и да го наблюдавам.

— Как така да не можеш, можеш да променяш нещата, Хенри! Нали написа онова за новороденото със синдрома на Даун, което трябва да ти дам през 1991 година! Ами Списъкът, ако нямах Списъка, нямаше да знам кога да дойда, за да те срещна. През цялото време променяш нещата.

Усмихвам се.

— Мога да променям само онова, което влияе на вече случили се събития. Не мога например да отменя факта, че току-що си си събула обувките.

Клер се смее.

— Защо изобщо трябва да те вълнува дали ги събувам или не?

— Не ме вълнува. Но и да ме вълнуваше, сега вече това е непроменлива част от историята на всемира и аз не мога да направя нищо.

Взимам си от поничките с глазура, които са ми любимите. От слънцето глазурата се е поразтопила и залепва за пръстите ми.

Клер си дояжда поничката, запретва крачолите на джинсите си и сяда с кръстосани крака. Чеше се по врата и ме гледа раздразнено.

— Заради теб се гипсирам. Имам чувството, че всеки път, когато си бърша носа, се случва историческо събитие.

— Е, то си е историческо събитие.

Тя върти очи.

— Какво е обратното на детерминизма?

— Хаос.

— О, това май не ми харесва. На теб харесва ли ти?

Отхапвам голяма хапка от поничката с глазура и се замислям върху хаоса.

— И да, и не. Хаосът е повече свобода, всъщност пълна свобода. Но без смисъл. Искам да разполагам със свобода, за да действам, искам обаче и действията ми да имат смисъл.

— Но, Хенри, забравяш за Бога — защо да няма Бог, който да вдъхва смисъл?

Докато го казва, Клер се въси съсредоточено и гледа Ливадата.

Мятам в устата си каквото е останало от поничката и дъвча бавно, за да печеля време. Всеки път, когато Клер споменава Бога, по дланите ми избива пот и на мен ми иде да се скрия някъде, да избягам и да изчезна.

— Не знам, Клер. На мен всичко ми се струва прекалено произволно и безсмислено, за да има Бог.

Клер обхваща коленете си с ръце.

— Но нали току-що каза, че всичко сякаш е предначертано предварително.

— Хм — отвръщам аз.

Сграбчвам Клер за глезените, слагам ходилата й върху коленете си и дърпам. Клер се смее и се подпира на лакти. Ходилата й са студени, много розови и много чисти.

— Добре де — казвам, — дай да помислим. Можем да избираме между три неща: между една затворена вселена, където минало, настояще и бъдеще съществуват едновременно и всичко вече се е случило, между хаоса, където може да се случи всичко и нищо не може да се предскаже, защото няма как да установим всички променливи величини, и между християнския всемир, където Бог е сътворил всичко, всичко си има предназначение, но въпреки това ние разполагаме със свободна воля. Нали така?

Клер бърчи срещу мен носле.

— Вероятно.

— Ти кое си избираш?

Тя мълчи. На тринайсет години прагматизмът и романтичните й чувства спрямо Исус и Мария са почти в равновесие. Преди една година Клер щеше да посочи без колебание Бога. След десет години ще предпочете детерминизма, а след още десет ще смята, че всемирът е произволен, че и да има Бог, той не чува молитвите ни, че причината и следствието са неизбежни и жестоки, но безсмислени. А после? После не знам. Сега обаче Клер седи на прага на юношеството с вярата си в едната ръка и с все по-изострения скептицизъм в другата и единственото, което може да стори, е да се опита да ги съвмести, да ги слее, докато те станат неразривно цяло. Тя клати глава.

— Не знам. Искам Бога. Нали в това няма нищо лошо?

Чувствам се пълен кретен.

— Разбира се, че няма нищо лошо. Щом вярваш в него.

— Но аз не искам само да вярвам, искам наистина да го има.

Прокарвам палци по сводовете на ходилата й и тя затваря очи.

— Ти и свети Тома Аквински — казвам й.

— Чувала съм за него — отвръща Клер така, сякаш говори за отдавна загубен любим вуйчо или за водещ на телевизионно предаване, когото е обичала да гледа като малка.

— Искал е ред и разум, а също Бога. Живял е през тринайсети век и е преподавал в Парижкия университет. Тома Аквински е вярвал и в Аристотел, и в ангели.

— Обичам ангелите — заявява Клер. — Много са красиви. Иска ми се и аз да имам криле и да си хвърча, и да си седя по облаците.

— Ein jeder Engel ist schrecklich.

Клер въздиша тихо, което означава: „Не знам немски, забрави ли?“

— Всеки ангел вдъхва ужас. Това е от цикъл стихотворения — „Дуински елегии“, написал ги е поетът Рилке. Един от любимите ни.

Клер се смее.

— Пак го правиш?

— Кое?

— Казваш ми какво харесвам.

Клер ме рита по коленете. Без да се замислям, слагам ходилата й върху раменете си, но после ми се струва прекалено еротично и бързо ги хващам в една ръка, а Клер лежи по гръб, невинна като ангел, с коса, разпиляна като ореол около нея върху одеялото. Гъделичкам я по краката. Клер се превива от смях и се отскубва като риба от ръцете ми, после скача и прави на поляната циганско колело с усмивка, с която сякаш ме предизвиква да стана и да я хвана. Но аз само се усмихвам в отговор, затова тя се връща и сяда до мен на одеялото.

— Хенри!

— Да!

— Правиш ме различна.

— Знам.

Извръщам се да я погледна и за миг забравям, че тя е малка и това се е случило много отдавна: виждам жена си Клер, насложена върху образа на това невръстно момиче, и не знам какво да кажа на тази Клер, която е и стара, и млада, и различна от другите момичета, която знае колко трудно е понякога да бъдеш различен. Но Клер явно не очаква отговор. Обляга се на ръката ми и аз я прегръщам през раменете.

— Клер! — крещи баща й сред тишината на Ливадата.

Тя скача и грабва обувките и чорапите си.

— Време е за църква — заявява ми, внезапно притеснена.

— Добре — отвръщам. — Е, чао.

Махам й с ръка, тя се усмихва, изпелтечва едно „довиждане“, хуква по пътеката и се скрива. Известно време лежа на слънцето, мисля си за Бога и чета Дороти Сейърс. След час — час и нещо също изчезвам и остават само едно одеяло и една книга, чаши за кафе и дрехи, от които да личи, че наистина сме били тук.

След края

Събота, 27 октомври 1984 година

(Клер е на 13 години, Хенри — на 43)

Клер: Събуждам се внезапно. Чула съм шум — някой ме викаше по име. Май Хенри. Сядам в леглото и се ослушвам. Чувам вятъра, граченето на гарваните. Ами ако наистина е бил Хенри? Скачам от леглото и тичам, без обувки тичам към първия етаж, изхвърчам от задната врата и хуквам към Ливадата. Студено е, вятърът ме прорязва през нощницата. Къде ли е Хенри? Спирам, оглеждам се и там, в овощната градина, зървам татко и Марк в яркооранжеви ловджийски костюми, а заедно с тях и един мъж — всички стоят и гледат нещо, после обаче ме чуват и се обръщат и аз виждам, че мъжът е Хенри. Какво ли прави заедно с татко и Марк? Втурвам се към тях, мъртвите треви порязват краката ми, а татко тръгва да ме пресрещне.

— Какво правиш, миличка, толкова рано тук?

— Чух си името — отвръщам му.

Той ми се усмихва. „Смешно момиче“, казва усмивката му и аз поглеждам към Хенри, за да видя дали той ще обясни. „Защо ме викаше, Хенри?“, ала той клати глава и допира пръст до устните си. „Шшт, не казвай, Клер.“ Влиза в овощната градина и аз искам да разбера какво са гледали, там обаче няма нищо и татко ми казва:

— Лягай си, Клер, само ти се е присънило.

Прегръща ме и тръгва заедно с мен обратно към къщата, а аз поглеждам назад към Хенри и той ми маха с усмивка: „Не се притеснявай, Клер, всичко е наред, после ще ти обясня“ (макар че, като си го познавам, вероятно няма да ми обясни, ще ме остави сама да се досетя или съвсем наскоро ще се разбере от само себе си). И аз му махам за довиждане и проверявам дали Марк е видял, но той е с гръб към нас, раздразнен е и чака да се махна, та те с татко да си продължат лова, ала какво ли прави тук Хенри, какво са си казали? Пак се обръщам назад, но не виждам Хенри, а татко казва:

— Хайде, Клер, прибирай се и си лягай.

После ме целува по челото. Изглежда разстроен, а аз тичам, тичам назад към къщата, сетне тихо нагоре по стълбите и сядам разтреперана на леглото, и още не знам какво се е случило току-що, знам обаче, че е нещо лошо, нещо много, много лошо.

Понеделник, 2 февруари 1987 година

(Клер е на 15 години, Хенри — на 38)

Клер: Когато се прибирам от училище, Хенри ме чака в Читалнята. Подредила съм му до котелното малка стая — пада се точно срещу помещението, където са всички велосипеди. Казала съм вкъщи, че обичам да стоя в сутерена и да чета, и наистина прекарвам там много време, затова на никого не му се струва необичайно. Хенри е подпрял вратата със стол. Чукам четири пъти и той ме пуска вътре. Направил е от възглавници и одеяла нещо като гнездо и чете на настолната ми лампа стари списания. Облечен е в стари джинси и в карирана фланелена риза на татко, изглежда уморен и небръснат. Сутринта оставих задната врата отключена и ето че той е влязъл.

Слагам на пода подноса с храната, която съм донесла.

— Мога да ти сваля и книги.

— Не, тези са страхотни. — Той чете броеве на списание „Мад“ от шейсетте години. — И са крайно необходими за пътешественици във времето, които трябва да знаят всякакви фактоиди — добавя Хенри и вдига „Уърлд Алманах“ за 1968 година.

Сядам до него на одеялата и го поглеждам, за да видя дали ще ме накара да се преместя. Забелязвам, че му минава през ума, затова вдигам ръце и после сядам върху тях. Хенри се усмихва.

— Чувствай се като у дома си — казва ми.

— От кое време идваш?

— От 2001 година. Октомври.

— Изглеждаш уморен. — Виждам, че се двоуми дали да ми каже защо е уморен, но решава да не го прави. — Какво правим през 2001 година?

— Големи неща. Изтощителни. — Хенри започва да яде сандвича с телешко печено, който съм му донесла. — Ей, много е вкусен.

— Нел го направи.

Той се смее.

— Така и не разбирам как можеш да създаваш огромни скулптури, които издържат и на най-страшните хали, да се справяш с рецепти за бои, да вариш козо, а да те няма никаква в готвенето. Изумително е.

— Давам засечка. Имам някаква фобия.

— Странно е.

— Влизам в кухнята и някакво гласче ми казва: „Махай се оттук“. И аз какво да правя, подчинявам се.

— Добре ли се храниш? Виждаш ми се слабичка.

Чувствам се страшно дебела.

— Храня се. — Минава ми ужасяваща мисъл. — През 2001 година много дебела ли съм? Може би заради това сега ти се струвам прекалено слаба.

Хенри се усмихва на някаква шега, която не мога да схвана.

— Е, сега, в моето настояще, си доста заоблена, но само временно.

— Хм.

— Хубаво е да си заоблена. На теб ще ти отива много.

— Не, благодаря. — Хенри ме гледа притеснен. — Не съм анорексичка. Излишно е да се притесняваш.

— Е, такава си, защото майка ти все ти натякваше.

— Натяквала ми е?

— Натяква ти, де.

— А защо го каза в минало време?

— Просто така. Лусил е добре. Не се притеснявай.

Той лъже. Причернява ми, обхващам коленете си с ръце и отпускам глава.

Хенри: Не мога да повярвам, че съм изтърсил такова нещо. Милвам Клер по косата, ужасно ми се иска да се върна в настоящето си поне за миг, колкото да се посъветвам с Клер и да разбера какво е трябвало да й кажа за смъртта на майка й, когато тя е била на петнайсет години. Получи се така, защото не спя. Ако спях, щях да мисля по-бързо или поне да замазвам по-добре гафовете. Но Клер, най-искреният човек, когото познавам, долавя тутакси и най-дребната лъжа и сега нямам друг избор, освен да си мълча и да не й казвам нищо, от което тя направо ще превърти, да я излъжа, което тя няма да приеме, или да й кажа истината, което ще я извади от равновесие и ще промени отношенията с майка й. Клер ме гледа.

— Кажи ми! — подканя тя.

Клер: Хенри изглежда страшно притеснен.

— Не мога, Клер.

— Защо да не можеш?

— Не е хубаво да знаеш бъдещето си предварително. Ще ти съсипе живота.

— Да. Но щом си почнал, трябва да довършиш.

— Нямам какво да ти казвам.

Наистина започвам да изпадам в паника.

— Тя се е самоубила.

Вече съм повече от сигурна. Именно от това съм се страхувала най-много.

— Не. Не. Няма такова нещо.

Гледам го. Хенри е страшно нещастен. Не мога да разбера дали ми казва истината. Де да можех да прочета мислите му, животът щеше да бъде толкова по-прост. Мамо. О, мамо.

Хенри: Ужасно е. Не мога да оставя Клер така.

— Рак на яйчниците — проронвам съвсем тихо.

— Слава богу — отвръща тя и се разплаква.

Петък, 4 юни 1987 година

(Клер е на 16 години, Хенри — на 32)

Клер: Цял ден чакам Хенри. Много развълнувана съм. Вчера взех шофьорска книжка и татко каза, че довечера мога да отида с фиата на купона у Рут. Мама се цупи, но тъй като татко вече ми е разрешил, тя няма особен избор. След вечеря ги чух да се карат в библиотеката.

— Можеше да ме попиташ…

— Стори ми се безобидно, Луси…

Взимам си книгата и отивам на Ливадата. Лягам в тревата. Слънцето вече залязва. Тук е хладно и тревата е пълна с бели мушици. Над дърветата на запад небето е розово и оранжево, сводът над мен става все по-наситеносин. Точно си мисля дали да не отида да си взема от къщата пуловер, когато чувам, че някой върви през тревата. Така си и знаех: Хенри. Излиза на поляната и сяда на камъка. Шпионирам го от тревата. Изглежда доста млад, някъде на трийсетина години. Облечен е с обикновена черна тениска и джинси и е с кецове. Седи си тихо и чака. Накрая вече не мога да издържа и минута повече, скачам и го стряскам.

— Господи, Клер, стар човек съм, ще ми докараш някой сърдечен удар.

— Не си стар.

Хенри се усмихва. Виж го ти него, стар бил.

— Целувка — искам си аз и той ме целува.

— За какво? — пита.

— Взех шофьорска книжка!

Хенри изглежда разтревожен.

— О, не! В смисъл честито.

Усмихвам му се — каквото и да каже, не може да ми развали настроението.

— Просто завиждаш.

— Всъщност да. Обичам да шофирам, а никога не го правя.

— Защо?

— Опасно е.

— Страхливец.

— За другите, де. Представи си какво ще стане, ако докато шофирам, взема да изчезна! Автомобилът ще продължи да се движи и тряяяс! — много загинали и кръв. Грозна гледка.

Сядам на камъка до Хенри. Той се отмества. Правя се, че не съм забелязала.

— Довечера ще ходя на купон у Рут. Искаш ли да дойдеш и ти?

Той вдига вежда. Това обикновено означава, че ще цитира от книга, за която изобщо не съм чувала, или ще ми дръпне лекция за нещо. Но сега само казва:

— Но Това, Клер, означава, че ще се срещна с цял куп твои приятели.

— И защо да не се срещнеш? До гуша ми дойде да бъда потайна.

— Дай да помислим. Ти си на шестнайсет години. Сега аз съм на трийсет и две, само два пъти повече. Сигурен съм, че никой няма да забележи и родителите ти изобщо няма да узнаят.

Въздишам.

— Е, аз трябва да отида на този купон. Ела с мен, ще седиш в колата, аз няма да се бавя много и после можем да отидем някъде.

Хенри: Спираме на около пресечка от къщата на Рут. Чак дотук се чува музика — „Веднъж в живота“ на „Токинг Хедс“. Иска ми се да отида с Клер, но ще бъде неразумно. Тя изскача от колата и казва:

— Стой тук!

Сякаш съм голямо непослушно куче, после ситни с токчетата и късата пола към къщата на Рут. Свличам се на седалката и чакам.

Клер: Веднага щом влизам вътре, разбирам, че изобщо не е трябвало да идвам на този купон. Майката и бащата на Рут са заминали за една седмица в Сан Франциско и тя поне ще има време да пооправи, да изчисти и да обясни, но пък се радвам, че не сме у нас. По-големият брат на Рут, Джейк, също си е поканил приятелите и общо сме към стотина души, всичките пияни. Момчетата са повече от момичетата. Съжалявам, че не съм с панталон и ниски обувки, но вече е късно и не мога да направя нищо. Докато влизам в кухнята, за да си взема нещо за пиене, някой зад мен казва:

— Я, госпожица Гледай, но не пипай!

После издава неприличен всмукващ звук. Обръщам се рязко и виждам един тип, на когото викаме Гущера (заради младежките пъпки) и който ми се хили насреща.

— Хубаво тоалетче, Клер.

— Благодаря, но не съм го облякла заради теб, Гущер.

Той нахълтва след мен в кухнята.

— Не беше мило от твоя страна да говориш така, млада госпожице. В края на краищата се опитвам да изразя възхищението си от изключително красивата ти дрешка, а ти да ме обиждаш…

Не иска и не иска да млъкне. Накрая му се изплъзвам, като сграбчвам Хелън и я използвам като жив щит, за да се измъкна от кухнята.

— Тъпанар — отбелязва Хелън. — Къде е Рут?

Рут се е скрила горе в стаята си заедно с Лора. Пушат в тъмното трева и гледат през прозореца как приятелите на Джейк се мятат в басейна. Не след дълго всички седим на перваза и зяпаме.

— Ммм — обажда се Хелън. — Този бих си го взела.

— Кого? — любопитства Рут.

— Дето е на трамплина.

— Ооо!

— Вижте Рон! — подканва Лора.

— Това ли е Рон? — киска се Рут.

— О! Е, всеки ще изглежда по-добре без тениската с „Металика“ и охлузеното кожено яке — казва Хелън. — Ей, Клер, много си мълчалива днес.

— Ъъъ. А, да, сигурно — казвам от немай-къде.

— Я се погледни — подканя Хелън. — Чука ти се, та две не виждаш. Чак ме е срам от теб. Бива ли да се докарваш до такова състояние? — смее се тя. — Наистина, Клер, защо не му отпуснеш края?

— Не мога — проронвам аз нещастно.

— Можеш, как да не можеш. Достатъчно е да слезеш долу и да се провикнеш: „Кой ще ме изчука“, и петдесет момчета веднага ще се провикнат: Аз! Аз!

— Вие не разбирате. Не искам… не че…

— Тя си иска само един — обяснява Рут, без да сваля очи от басейна.

— Кого? — пита Хелън.

Свивам рамене.

— Хайде, Клер, изплюй най-после камъчето.

— Остави я на мира — спира я Лора. — Щом Клер не иска да говори, не е длъжна да го прави.

Седя до Лора и отпускам глава на рамото й. Хелън скача.

— Връщам се ей сега.

— Къде отиваш?

— Купих шампанско и крушов сок, за да си направим коктейл „Белини“, но ги забравих в колата.

Тя изхвърча през вратата. Едно момче с коса до раменете прави от трамплина задно салто.

— O-la-la[32]! — възкликват в хор Рут и Лора.

Хенри: Минава много време, сигурно час — час и нещо. Изяждам половината чипс и пийвам от топлата кока-кола, които Клер е взела. Подремвам. Нея я няма толкова дълго, че се замислям дали да не се поразходя. А и трябва да пусна една вода.

Чувам токчета, които се приближават. Поглеждам през прозореца, но се оказва, че не е Клер, а блондинка, истинска сексбомба, в тясна червена рокля. Примигвам и виждам, че това е приятелката на Клер, Хелън Пауъл. Охо!

Както си чатка с токчетата, тя идва откъм моята страна на автомобила, навежда се и се взира в мен. През деколтето й се вижда чак до Токио. Плисва ме топла вълна.

— Здрасти, ти си гаджето на Клер, нали? Аз пък съм Хелън.

— Не позна, Хелън. Но се радвам да се запознаем.

Дъхът й смърди на алкохол.

— Няма ли да слезеш от колата, за да се запознаем като хората?

— А, не, благодаря, и тук ми е добре.

— Тогава аз ще се кача при теб. — Тя заобикаля несигурно автомобила отпред; отваря вратата и се свлича върху седалката зад волана. — От цяла вечност чакам да се запознаем — споделя Хелън.

— Виж ти! Защо?

Иска ми се ужасно Клер да дойде и да ме отърве, но от друга страна, така ще се издадем, нали?

Хелън се навежда към мен и казва sotto voce[33]:

— По пътя на логиката се досетих за съществуването ти. Изострената ми наблюдателност ме тласна към заключението, че когато изключиш и невъзможното, остава истината, колкото и невъзможна да изглежда тя. Ето защо… — Хелън спира и се оригва. — О, изобщо не приляга на една дама! Извинявай. Та ето защо стигнах до извода, че Клер си има гадже, иначе нямаше да отказва да се чука с всички тези прекрасни момчета, които непрекъснато й се натискат. И хоп — ето те и теб!

Хелън винаги ми е била симпатична и не ми е приятно, че трябва да я заблуждавам. Това обаче обяснява нещо, което тя ми каза на сватбата ни с Клер. Обичам, когато плочките на пъзела си идват на мястото.

— Много убедителни доводи, Хелън, но не съм гадже на Клер.

— Защо тогава й седиш в колата?

Мъча се бързо да измисля нещо. Клер ще ме убие, ако ме чуе отнякъде.

— Приятел съм на майка й и баща й. Притесняваха се, че отива с кола на купон, където сигурно ще има и алкохол, и ме помолиха да й бъда нещо като шофьор, в случай че не е в състояние да шофира.

Хелън се подсмихва.

— Абсолютно излишно е. Нашата малка Клер едва ли ще изпие и един напръстник…

— Не съм казвал, че ще пие. Но майка й и баща й ги тресе параноята.

По тротоара пак чаткат високи токчета. Този път вече е Клер. Тя се вцепенява, щом вижда, че имам компания.

Хелън изскача от автомобила и казва:

— Клер! Този отвратителен мъж твърди, че не ти бил гадже.

Ние с Клер се споглеждаме.

— Не, не ми е — отсича Клер.

— О! — възкликва Хелън. — Тръгваш ли си?

— Наближава полунощ. Не искам да се превръщам в тиква. — Клер заобикаля автомобила и отваря вратата. — Хайде, Хенри, да тръгваме.

Включва двигателя и фаровете. Хелън стои като препарирана в светлината им. После минава откъм моята страна.

— Значи не си й гадже, а, Хенри? За малко да ти повярвам. Чао, Клер.

Тя се смее, а Клер излиза предпазливо от мястото, където е паркирала, и подкарва нататък. Рут живее на Конгър. След като излизаме на Бродуей, виждам, че уличното осветление е изключено. Бродуей е магистрала с по две платна във всяка посока. Права, сякаш е прокарана с линия, но без фарове, все едно се движим в мастилница.

— По-добре включи на дълги, Клер — казвам аз.

Тя се пресяга и изключва фаровете.

— Клер!…

— Не ми казвай какво да правя!

Млъквам. Единственото, което виждам, са светещите цифри на радио часовника. Показват 11:36. Чувам как вятърът свисти покрай колата, чувам и двигателя, усещам как гумите се плъзгат по асфалта, но сякаш изобщо не се движим, а светът профучава със седемдесет и пет километра в час покрай нас. Затварям очи. Все същото е. Отварям ги. Сърцето ми ще се пръсне.

В далечината изникват фарове. Клер също включва нейните и ние продължаваме шеметно нататък, точно по средата между жълтите линии и края на магистралата. Сега часът е 11:38.

Лицето на Клер е безизразно в отразената светлина на таблото.

— Защо го направи? — питам я с разтреперан глас.

— А защо да не го правя?

Гласът й е спокоен като лятно езеро.

— Защото и двамата можехме да загинем в ужасна катастрофа.

Клер намалява скоростта и завива по магистрала „Блу Стар“.

— Да, но това не се случва — отбелязва тя. — Аз пораствам, срещам те, женим се и ето те тук до мен.

— Въпреки всичко се блъснахме с колата и двамата прекарахме една година на екстензии.

— Ако наистина беше така, щеше да ме предупредиш — заявява Клер.

— Опитах се, но ти ми се разкрещя…

— По-възрастното ти Аз щеше да каже на по-младото ми Аз да не се блъскам с колата.

— Е, тогава вече ще се е случило.

Стигаме До Миграм Лейн и Клер завива. Това е частният път, който води до дома й.

— Отбий, Клер, чу ли! Моля те!

Тя навлиза в тревата, спира, изключва двигателя и фаровете. Отново сме в пълен мрак, чувам милион цикади, които пеят ли, пеят. Пресягам се и притеглям Клер към себе си, после я прегръщам. Тя е напрегната и се дърпа.

— Обещай ми нещо.

— Какво? — пита Клер.

— Обещай ми, че никога повече няма да правиш така. Не само с колата, но с всичко, което може да е опасно. Защото ти не знаеш. Бъдещето е странно и ти не можеш да се държиш така, все едно си непобедима…

— Но щом си ме виждал в бъдещето…

— Вярвай ми. Просто ми вярвай.

Клер се смее.

— Защо да го правя?

— Не знам. Защото те обичам?

Клер се обръща толкова бързо, че ме удря по челюстта.

— Ох!

— Извинявай. — Почти не виждам очертанията на профила й. — Обичаш ли ме? — пита тя.

— Да.

— Сега?

— Да.

— Но ти не си ми гадже.

О! Това, значи, я мъчело.

— Е, технически погледнато, съм ти съпруг. Но тъй като още не си се омъжила, сигурно би могло да се каже, че си ми гадже.

Клер отпуска ръка на място, където навярно не би трябвало да пипа.

— Предпочитам да съм ти любовница.

— На шестнайсет години си, Клер.

Махам внимателно ръката й и я галя по лицето.

— Достатъчно голяма съм. Ох, ръцете ти са мокри.

Клер включва лампичката на тавана и аз виждам, стреснат, че по лицето и роклята й има кръв. Поглеждам си дланите, те са лепкави и червени.

— Хенри! Какво е станало?

— Не знам. — Прокарвам език по дясната си длан и една по една се появяват четири дълбоки рани във вид на полумесец. Смея се. — От ноктите ми е. Издрал съм се, докато караше на угасени фарове.

Клер изключва с рязко движение лампичката и ние отново седим в мрак. Цикадите пеят с цяла мощ.

— Не исках да те плаша.

— Но го направи. Обикновено обаче не ме е страх, когато шофираш ти. Просто…

— Какво?

— Като малък съм преживявал катастрофа и не обичам да се возя в коли.

— О… извинявай.

— Не се притеснявай, няма нищо. Ей, колко е часът?

— Майко мила! — Клер отново включва осветлението. 12:12. — Закъснях. И как сега ще се прибера с тази кръв?

Изглежда толкова притеснена, че чак ме напушва смях. Прокарвам лява длан над горната й устна и под носа.

— Готово. Все едно ти е текла кръв от носа.

— Добре. — Клер подкарва, включва фаровете й се връща на пътя. — Ета ще си умре от страх, като ме види.

— Ета ли? Ами майка ти и баща ти?

— Мама сигурно вече спи, а днес татко ходи да играе покер.

Клер отваря портата и ние минаваме през нея.

— Ако моето дете вземе книжка и още същата вечер излезе с колата, ще седя с хронометър на входната врата.

Клер спира така, че да не я виждат от къщата.

— Имаме ли деца?

— Съжалявам, но това е поверителна информация.

— Ще пусна молба за разсекретяването й по Закона за свобода на информацията.

— Винаги на твоите услуги. — Целувам я внимателно, за да не разваля фалшивото кръвотечение от носа. — Съобщи ми какво си научила. — Отварям вратата на колата. — И успех с Ета.

— Лека нощ.

— Лека нощ.

Слизам и затварям възможно най-тихо вратата. Колата се плъзга по пътя, завива и се скрива в нощта. Аз тръгвам след нея, към леглото на Ливадата, под звездите.

Неделя, 27 септември 1987 година

(Хенри е на 32 години, Клер — на 16)

Хенри: Изниквам на Ливадата, на около четири и половина — пет метра западно от поляната. Уплашен съм, вие ми се свят и ми се гади, затова седя няколко минути, та да дойда на себе си. Студено и сиво е, потънал съм сред високата кафява трева, която се врязва в кожата ми. След известно време вече се чувствам малко по-добре и е тихо, затова ставам и отивам на поляната.

Клер седи на земята до камъка, на който се е облегнала. Не казва нищо, само ме гледа с изражение, което бих описал единствено като гневно. „Ами сега! — мисля си. — Какво ли съм направил?“ Клер е във фазата „Грейс Кели“[34] и е облечена в синьо вълнено сако и червена пола. Треперя и търся кашона с дрехите. Намирам го и обличам набързо черни джинси, черен пуловер, черни вълнени чорапи, черно яке, обувам черни обувки и си слагам на ръцете черни ръкавици. Изглеждам така, сякаш ще изпълнявам главната роля във филм на Вим Вендерс. Сядам до Клер.

— Здравей, Клер. Добре ли си?

— Здрасти, Хенри. Вземи.

Подава ми термос и два сандвича.

— Благодаря. Гади ми се леко, ще поизчакам. — Слагам храната върху камъка. В термоса има кафе, вдъхвам дълбоко от миризмата му. Само от нея вече ми става по-добре. — Всичко наред ли е?

Тя не ме поглежда. Взирам се в нея и виждам, че плаче.

— Хенри! Ще набиеш ли един човек заради мен?

— Моля?

— Искам да си го върна на един, но не съм достатъчно голяма и не знам да се бия. Ще го направиш ли вместо мен?

— А! Какви ги говориш! Кого? Защо?

Клер е забила поглед в коленете си.

— Не ми се говори за това. Не можеш ли просто да ми повярваш, че си го е заслужил?

Мисля, че знам за какво става въпрос, струва ми се, че вече съм чувал този разказ. Въздъхвам, сядам по-близо до Клер и я обгръщам с ръка. Тя отпуска глава върху рамото ми.

— Става въпрос за едно момче, с което си излизала, нали?

— Да.

— И той се е държал като негодник, затова искаш да го разкъсам на парченца.

— Да.

— Много момчета са негодници, Клер. Самият аз бях негодник…

Клер се смее.

— Обзалагам се, че не си бил чак такъв негодник като Джейсън Евърли.

— Да не играе американски футбол?

— Да.

— Защо реши, Клер, че мога да се преборя с някакъв огромен тип, който е и два пъти по-млад от мен? Защо изобщо си ходила на среща с такъв човек?

Тя свива рамене.

— Всички в училище ми натякват, че не съм излизала с никого. Рут и Мег, и Нанси… шушука се, че съм била лесбийка. Дори мама ме попита защо не се срещам с момчета. Разни ме канят, а аз все ги отпращам. Освен това Биатрис Дилфорд, която вече наистина си е обратна, взе да ме подпитва и аз й казах, че не съм като нея, а тя ми рече, че не била изненадана, но всички твърдели, че съм. Тогава реших, че може би е по-добре да изляза с двама-трима. Първият, който ми определи среща, беше Джейсън. Наистина е огромен и много красив, знаех, че ако изляза с него, всички ще разберат и може би ще престанат да ме одумват.

— Значи това ти е първият път, когато си ходила на среща с момче?

— Да. Отидохме на италиански ресторант, там бяха Лора и Майк, и още доста народ от класа по театрално майсторство, и аз предложих да си платя сама сметката, но Джейсън не даде и дума да се издума, всичко си беше нормално, говорихме за училище, за американски футбол и за разни други неща. После ходихме да гледаме „Петък, тринайсети. Част VII“, голяма тъпотия, в случай че си решил да го гледаш и ти.

— Гледал съм го.

— О! Защо? Струва ми се, че не обичаш такива филми.

— По същата причина като теб, момичето, с което имах среща, настоя да сме го видели.

— И кое беше това момиче?

— Казва се Алекс.

— Как изглежда?

— Касиерка в една банка е, има големи цици и обича да я пошляпват.

В мига, в който това ми се изплъзва от устата, си спомням, че разговарям с Клер тийнейджърката, а не с жена си Клер, и наум си удрям един шамар.

— Да я пошляпват ли? — усмихва се Клер и ме поглежда с вдигнати до средата на челото вежди.

— Все едно. Значи сте ходили на кино и…?

— Ох! Ами после Джейсън настоя да сме отидели в Травърс.

— Какво е Травърс?

— Имение на север. — Сега Клер говори много тихо, едвам я чувам. — Там ходят… да го правят. — Аз не казвам нищо. — Обясних му, че съм уморена и искам да се прибера, и тогава го прихвана нещо, той направо превъртя. — Клер млъква, известно време двамата седим и слушаме птиците, самолетите, вятъра. Най-неочаквано Клер добавя: — Наистина се държеше като ненормален.

— После какво стана?

— Не искаше да ме откара у нас. Не знаех къде сме, някъде по шосе 12, Джейсън просто шофираше и шофираше по някакви улички. После излезе на един черен път и отпред се показа малка къща. Някъде наблизо имаше езеро, чувах плисъка на водата. Джейсън имаше ключ от къщата.

Започвам да нервнича. Клер никога не ми е разказвала за това, само веднъж ми спомена, че е ходила на среща с някакъв тип на име Джейсън, който играел американски футбол. Тя отново замълчава.

— Клер! Изнасили ли те?

— Не. Каза, че… не си струвало. Каза, че… не, не ме изнасили. Само ме… нарани. Накараме да…

Тя няма сили да го изрече. Аз чакам. Клер разкопчава сакото си и го маха. Съблича и ризата и виждам, че гърбът й е целият в синини. Те са тъмни и морави върху бялата й кожа. Клер се обръща, дясната й гърда е прогорена с цигара, кожата се е издула грозно. Веднъж съм я питал от какво й е този белег, а тя не пожела да ми обясни. Ще го убия този негодник. Ще го осакатя. Клер седи настръхнала, със смъкнати рамене пред мен и чака. Подавам й ризата и тя я облича.

— Добре — казвам й тихо. — Къде да го намеря този тип?

— Аз ще те закарам — отвръща тя.

Взема ме с фиата от края на алеята, за да не ни видят от къщата. Сложила си е тъмни очила, макар че е мрачен следобед, и червило, прибрала е косата си отзад на тила. Изглежда много по-голяма от шестнайсет години. Сякаш е излязла от „Задния прозорец“[35], макар че приликата щеше да бъде още по-голяма, ако Клер беше руса. Минаваме с бясна скорост покрай есенните дървета, но и двамата не забелязваме цветовете. В главата ми отново и отново като на запис се върти онова, което Клер е преживяла в малката къща.

— Едър ли е?

Клер се замисля.

— Към пет сантиметра по-висок от теб. И много по-тежък. Някъде с двайсет и пет килограма.

— Майко мила!

— Виж какво нося.

Клер бръква в дамската си чанта и вади пистолет.

— Клер!

— На татко е.

Мисля бързо.

— И дума да не става, Клер. Бесен съм, не мога да държа пистолет, ще бъде глупаво. Всъщност чакай. — Вземам пистолета, отварям пълнителя и вадя патроните, които изсипвам в дамската й чанта. — Готово. Така вече е по-добре. Чудесно си се сетила, Клер. — Тя ме гледа озадачено. Аз пъхам пистолета в джоба на якето. — Как искаш да го направя: без да се представям или да обясня, че е заради теб.

— Искам да присъствам.

— О!

Тя навлиза в частен път и спира.

— Искам да го отведеш някъде, искам да му причиниш силна болка и искам да гледам. Искам да си умре от страх.

Въздъхвам.

— Обикновено не правя такива неща, Клер. Обикновено се бия само ако трябва да се защитя.

— Много те моля.

Думите прозвучават съвсем безизразно.

— Разбира се.

Продължаваме нататък по пътя и спираме пред голяма нова къща в псевдоколониален стил. Не се виждат автомобили. От отворения прозорец на втория етаж гърми Ван Хален. Отиваме при входната врата, аз заставам отстрани, а Клер натиска звънеца. След миг музиката спира внезапно и надолу по стълбите трополят тежки стъпки. Вратата се отваря и след малко гърлен глас изрича:

— Какво? За още ли се връщаш?

Не ми трябва да чувам друго. Вадя пистолета и заставам до Клер. Насочвам го към гърдите на онзи.

— Здрасти, Джейсън — казва Клер. — Реших, че сигурно ще искаш да дойдеш с нас.

Той прави същото, каквото бих направил и аз, свлича се на земята и се претъркулва, за да е извън обсега на пистолета, но не е достатъчно бърз. Вече съм на вратата, скачам върху гърдите му и му изкарвам въздуха. Изправям се, стъпвам с обувка върху гърдите му и насочвам дулото към главата му. C’est magnifique mais ce n’est pas la guerre[36]. Джейсън прилича малко на Том Круз, американец до мозъка на костите.

— Какъв играе? — Питам Клер.

— Полузащитник.

— Хмм. И през ум не би ми минало. Ставай и дръж ръцете високо, за да ги виждам — нареждам му аз весело.

Той се подчинява и аз го извеждам навън. Всички стоим на алеята. Хрумва ми нещо. Пращам Клер да се върне в къщата и да вземе въже, след няколко минути тя идва с ножици и ролка, тиксо.

— Къде искаш да го направим?

— В гората.

Докато вървим натам, Джейсън едвам си поема дъх. Крачим около пет минути, после зървам полянка с удобен млад бряст в края.

— Тук добре ли е, Клер?

— Да.

Поглеждам я. Не проявява никакви чувства, владее се напълно като убийца на Реймънд Чандлър.

— Казвай, Клер.

— Завържи го за дървото.

Връчвам й пистолета, намествам ръцете на Джейсън зад ствола и ги прихващам с тиксото. Ролката е почти нова и смятам да я използвам цялата. Джейсън диша тежко, вече хъхри. Заобикалям го и поглеждам Клер. Тя се взира в Джейсън, сякаш е нескопосано произведение на концептуалното изкуство.

— Астма ли имаш?

Той кима. Зениците му са се свили и са се превърнали в черни точици.

— Ще му донеса инхалатора — предлага Клер.

Пак ми подава пистолета и тръгва бавно по пътеката през гората, откъдето сме дошли. Джейсън се старае да диша бавно и внимателно. Опитва се да говори.

— Ти… кой си? — пита дрезгаво.

— Аз съм гаджето на Клер. Тук съм, за да те науча на добри обноски, защото ти липсват. — Изоставям присмехулния тон, отивам съвсем близо до него и проронвам: — Как можа да й причиниш това? Тя е съвсем млада. Не знае нищо, а ти оплеска всичко…

— Само… дразни мъжете.

— Изобщо не се досеща за това. Все едно да изтезаваш малко коте, защото те е ухапало.

Джейсън не отговаря. Дъхът му излиза като дълъг хриплив стон. Точно когато започвам да се тревожа, идва Клер. Вдига инхалатора, гледа ме.

— Знаеш ли, скъпи, как се използва това?

— Според мен трябва да се разтръска, после му го слагаш в устата и натискаш отгоре.

Тя го прави, пита Джейсън иска ли още. Той кима. След четири вдишвания стоим и наблюдаваме как малко по малко той започва да диша по-нормално.

— Готова ли си? — питам Клер.

Тя вдига ножиците и щраква няколко пъти във въздуха. Джейсън трепва. Клер отива при него, застава на колене и започва да му разрязва дрехите.

— Ей! — негодува той.

— Мълчи, ако обичаш — намесвам се аз. — Никой не ти причинява болка. Засега.

Клер вече е разрязала джинсите и се заема с тениската. Аз пък започвам да завързвам с тиксо Джейсън за дървото. Тръгвам от глезените и намотавам много старателно тиксото около прасците и бедрата му.

— Там спри — казва Клер и сочи място точно под чатала му.

Смъква бельото му. Аз продължавам да намотавам тиксото и около кръста му. Кожата му е влажна, той е с много силен тен, освен, където е бил изрязаният му бански тип „Спийдо“. Плувнал е в пот. Прихващам го с тиксото за дънера чак до раменете и спирам, защото искам да диша спокойно. Дръпваме се назад и се любуваме на творението си. Сега Джейсън представлява омотана с тиксо мумия с огромен набъбнал член. Клер прихва. Смехът й звучи зловещо и кънти из гората. Поглеждам я строго. В смеха й има нещо многозначително и жестоко, и на мен ми се струва, че точно този миг е вододелът, ничията земя между детството на Клер и живота й като жена.

— Сега какво? — питам аз.

Иде ми да направя Джейсън на кюфте, но и не ми се иска да бия човек, който е завързан с тиксо за дърво. Джейсън е почервенял до мораво. Това образува красив контраст със сивото тиксо.

— О — казва Клер. — Според мен стига.

Олеква ми. Затова, разбира се, отвръщам:

— Сигурна ли си? Бих могъл да направя много неща. Да му спукам тъпанчетата на ушите. Да му разбия носа. А, чакай, той вече си го е разбивал сам. Можем да му срежем ахилесовите сухожилия. В близко бъдеще няма да помирише американски футбол.

— Не! — напряга се Джейсън под тиксото.

— Тогава се извини — нареждам му аз.

Той се колебае.

— Извинявай.

— Така няма да стане.

— Да — казва Клер.

Започва да търси нещо в дамската си чанта и вади флумастер. Отива при Джейсън така, сякаш той е опасен звяр в зоологическата градина, и започва да пише върху покритите му с тиксо гърди. След като приключва, се дръпва назад и слага капачето на флумастера. Описала е най-подробно срещата им. Прибира флумастера в чантата си и казва:

— Да вървим.

— Не можем просто да го оставим. Може пак да получи астматичен пристъп.

— Хмм. Да, знам. Ще пратя някого.

— Чакай малко — намесва се Джейсън.

— Какво? — пита Клер.

— Кого ще пратиш? Повикай Роб.

Клер се смее.

— А, не. Ще пратя всички момичета, които познавам.

Отивам при Джейсън и забучвам дулото на пистолета под брадичката му.

— Само да разбера, че си споменал на някого за мен, ще се върна и ще те премажа. После няма да можеш да вървиш, да говориш, да се храниш, да чукаш. Ако някой те пита, Клер е добро момиче, което по някаква необяснима причина не желае да излиза с никого. Разбра ли?

Той ме гледа с омраза.

— Разбрах.

— Отнесохме се много милостиво с теб. Само да си посмял да притесняваш по какъвто и да е начин Клер, ще съжаляваш.

— Добре.

— Чудесно. — Прибирам пистолета в джоба си. — Беше забавно.

— Слушай, лайнар такъв…

Ох, пак ли! Правя една стъпка назад и го изритвам с все сила в слабините. Джейсън пищи. Обръщам се и поглеждам Клер, която е пребледняла под грима. По лицето на Джейсън се стичат сълзи. Вече се питам дали няма да припадне.

— Да вървим — подканям аз.

Клер кима. Връщаме се при колата, без да кажем и дума. Чувам как Джейсън ни крещи. Качваме се, Клер пали двигателя, завива и потегля с клатушкане по алеята, а после и по улицата.

Гледам я как шофира. Започва да вали. В ъгълчетата на устата й играе самодоволна усмивка.

— Това ли искаше? — питам я.

— Да — потвърждава тя. — Беше страхотно. Благодаря ти.

— Беше ми приятно. — Вече ми се вие свят. — Май си тръгвам.

Клер завива в една от пресечките. Дъждът трополи по колата.

Все едно сме на автомивка.

— Целуни ме — настоява Клер.

Целувам я и изчезвам.

Понеделник, 28 септември 1987 година

(Клер е на 16 години)

Клер: В понеделник в училище всички ме гледат, но никой не ме заговаря. Чувствам се като Хариет Шпионката[37], след като съучениците й са намерили шпионския й дневник. Докато вървя по коридора, имам усещането, че пред мен се е разстъпило Червено море. Влизам в първия час — имаме английски — и всички млъкват. Сядам до Рут. Тя се усмихва и изглежда притеснена. И аз не казвам нищо, после обаче усещам под чина ръката й — малка и топла — върху моята. Рут ме държи известно време за ръката, но когато влиза господин Партейки, я маха, а господин Партейки забелязва, че както никога, всички мълчат. Казва благо:

— Добре ли прекарахте всички почивните дни?

Сю Уон отговаря:

— О, да!

В стаята се разнася нервен смях. Партейки е озадачен и се възцарява ужасно мълчание. После той казва:

— Е, чудесно, да се заемем с „Били Бъд“. През 1851 година Хърман Мелвил издава „Моби Дик“, който е посрещнат от американските читатели с кънтящо безразличие.

Не схващам нищо. Уж съм с памучно бельо, а потта пак сякаш ми смъква кожата и ребрата ме болят. Съучениците ми си проправят разпалено път през обсъждането на „Били Бъд“. Накрая звънецът бие и те се разбягват. Аз тръгвам бавно след тях, Рут върви заедно с мен.

— Добре ли си? — пита ме тя.

— Като цяло, да.

— Направих каквото ми каза.

— В колко часа?

— Около шест. Притеснявах се да не би майка му и баща му да се приберат и да го заварят в този вид. Доста се измъчихме, докато го освободим. Тиксото му смъкна всички косми по гърдите.

— Чудесно. Много ли хора го видяха?

— Да, всички. Е, всички момичета. Поне доколкото знам аз, момчета не са го виждали. — Коридорите са почти празни. Стоя пред кабинета по френски. — Разбирам, Клер, защо си го направила, само не проумявам как си успяла.

— Помогнаха ми.

Звънецът бие и Рут подскача.

— Ох, ужас. Закъснявам пети пореден път за физическо! — Тя се понася, сякаш е притегляна от силно магнитно поле. — Ще ми разкажеш, докато обядваме — провиква се Рут, а аз се обръщам и влизам в кабинета на мадам Симон.

— Ah, mademoiselle Abshire, asseyez-vous, s’il vous plait[38].

Сядам между Лора и Хелън. Хелън ми пише бележка: „Браво на теб.“ Класът превежда Монтен. Работим тихо, а мадам обикаля из класната стая и ни поправя. Трудно ми е да се съсредоточа. Лицето на Хенри, след като той изрита Джейсън: напълно безразлично, сякаш просто е тръснал ръка, сякаш не мисли за нищо, а после се притесни, защото не знаеше как ще реагирам, и аз разбрах, че му е било приятно да причини болка на Джейсън, но дали това е същото, както когато на Джейсън му беше приятно да причинява болка на мен? Но Хенри е добър. Дали това го оправдава? Дали аз имам някакво оправдание, че го накарах да го извърши?

— Claire, attendez[39] — казва мадам до рамото ми.

След звънеца отново всички изхвърчат от стаята. Тръгвам заедно с Хелън. Лора ме прегръща така, все едно се извинява, и хуква към кабинета по музика в другия край на сградата. Третия час ние с Хелън имаме физическо.

Хелън се смее.

— Е, хич не си поплюваш, моето момиче. Направо не повярвах на очите си. Как го завърза за онова дърво?

Вече усещам, че ми писна да ми задават този въпрос.

— Имам един приятел, който прави такива неща. Той ми помогна.

— Кой е този „той“?

— Един клиент на татко — лъжа аз.

Хелън клати глава.

— Не умееш да лъжеш.

Усмихвам се, но не казвам нищо.

— Хенри е, нали?

Клатя глава и долепвам пръст до устните си. Стигнали сме физкултурния салон на момичетата. Влизаме в съблекалнята и — абракадабра! — всички момичета млъкват. После започват да шушукат. Шкафчетата ни с Хелън са съвсем близо едно до друго. Отварям своето и вадя анцуга и гуменките. Вече съм помислила какво точно да направя. Събувам обувките и чорапите, махам и бельото. Без сутиен съм, защото ме боли много.

— Ей, Хелън — казвам аз.

Събличам и ризата, а Хелън се обръща.

— Господи, Клер!

Синините изглеждат по-страшни и от вчера. Някои се зеленеят. Бедрата ми са на морави ивици, останали от колана на Джейсън.

— О, Клер!

Хелън идва при мен и ме прегръща внимателно. Помещението е притихнало, аз поглеждам през рамото на Хелън и виждам, че всички момичета са се скупчили около нас и зяпат. Хелън Се изправя, извръща се към тях и казва:

— Е?

Някоя отзад започва да ръкопляска и всички също се включват — ръкопляскат, смеят се, обсъждат, подвикват весело, а аз се чувствам лека, лека като перце.

Сряда, 12 юли 1995 година

(Клер е на 24 години, Хенри — на 32)

Клер: Лежа в леглото и съм почти заспала, когато усещам, че Хенри прокарва ръка по корема ми, и разбирам, че се е върнал. Отварям очи, той се надвесва над мен и целува малкия белег от цигара, а аз го докосвам в мъждивата нощна светлина по лицето.

— Благодаря ти — казвам му, а той отвръща:

— Беше ми приятно.

И това е единственият път, когато отваряме дума за белега.

Неделя, 11 септември 1988 година

(Хенри е на 36 години, Клер — на 17)

Хенри: Този топъл септемврийски следобед ние с Клер сме в овощната градина. Насекомите жужат под златното слънце на Ливадата. Всичко е застинало, топлият въздух трепти, когато поглеждам над изсъхналите треви. Седим под една ябълка. Клер се е облегнала на дънера и е подложила под себе си възглавница, да не й убиват корените отдолу. Аз съм се излегнал, главата ми е отпусната в скута й. Хапнахме и останките от обяда са разпилени около нас, тук-там са нападали и ябълки. Аз съм сънен и доволен. В моето настояще е януари и ние с Клер се борим. Тази лятна интерлюдия е истинска идилия.

Клер казва:

— Искам да те нарисувам — просто така.

— Преобърнат и заспал?

— Отпуснат. Изглеждаш много умиротворен.

Защо пък не?

— Добре, рисувай.

Тук сме най-вече защото на Клер са й дали по рисуване да нарисува дървета. Тя взема скицника и намира въглена. Закрепва скицника върху коляното си.

— Искаш ли да се преместя? — питам я аз.

— Не, това ще промени всичко. Стой както си, ако обичаш.

Отново се заглеждам разсеяно в рисунъка, който клоните образуват на фона на небето.

За да стоиш неподвижен, се иска дисциплина. Когато чета, мога да не се помръдвам дълго, но винаги ми е било изненадващо трудно да позирам на Клер. Дори положение, което в началото ми се е струвало съвсем удобно, след петнайсетина минути се превръща в мъчение. Поглеждам Клер, без да мърдам нищо, освен очите си. Тя е погълната от рисунката. Когато рисува, изглежда така, сякаш светът е изчезнал и е останала само тя заедно с обекта, върху който се е съсредоточила. Точно заради това обичам Клер да ме рисува: когато ме гледа толкова внимателно, имам чувството, че аз съм всичко за нея. Клер ме гледа по същия начин и когато се любим. Точно в този миг тя ме поглежда в очите и се усмихва.

— Забравих да те попитам: от кое време идваш?

— От януари 2000 година.

Лицето й помръква.

— Виж ти! А аз си мислех, че от малко по-късно.

— Защо? Толкова ли стар изглеждам?

Клер ме милва по носа. Пръстите й пътешестват от върха му към веждите.

— Не, не изглеждаш стар. Но изглеждаш щастлив и спокоен, а когато идваш от 1998 или 1999, или 2000 година, си разстроен и вкиснат, ала не искаш да ми кажеш защо. После, през 2001 година, отново си спокоен.

Смея се.

— Говориш като врачка. Не съм забелязал, че следиш толкова внимателно настроенията ми.

— Какво друго ми остава?

— Не забравяй, че при теб обикновено ме води стресът. Не мисли, че всички тези години са били само ужасни. В тях също има много прекрасни неща.

Клер отново се заема с рисунката. Отказала се е да ме разпитва за нашето бъдеще. Вместо това ме пита:

— От какво те е страх, Хенри?

Въпросът ме изненадва и се налага да се замисля.

— От студа — отговарям. — Страх ме е от зимата. Страх ме е от полицията. Страх ме е, докато пътешествам, да не се озова на погрешно място и в погрешно време, да не ме блъсне кола и да не ме пребият. Страх ме е да не се залутам във времето и после да не мога да се върна. Страх ме е да не загубя теб.

Клер се усмихва.

— Как ще ме загубиш? Аз няма да ходя никъде.

— Притеснявам се да не ти омръзне да се примиряваш, че не можеш да разчиташ на мен, и да ме изоставиш.

Клер отмества скицника. Аз сядам.

— Няма да те изоставя — заявява тя. — Макар че ти постоянно ме изоставяш.

— Но не защото искам.

Клер ми показва рисунката. Виждал съм я и преди, закачена е над масата в ателието на Клер у нас, където тя работи. На рисунката изглеждам умиротворен. Клер я подписва и понечва да сложи и датата.

— Недей — спирам я аз. — На рисунката няма дата.

— Така ли?

— Виждал съм я и преди. На нея няма дата.

— Добре тогава. — Клер трие с гумата датата и вместо нея написва „Полска чучулига“. — Готово. — Гледа ме озадачено. — Случвало ли ти се е някога да се върнеш в настоящето си и нещо да се е променило? В смисъл, ами ако ей сега напиша дата върху рисунката? Какво ще стане?

— Не знам. Опитай — предлагам й, защото ме гризе любопитство. Клер изтрива думите „Полска чучулига“ и пише „11 септември 1988 г.“

— Готово — заявява тя, — не беше трудно.

Гледаме се озадачени. Клер се смее.

— И да съм нарушила пространствено-временния континуум, не е много очевидно.

— Ще ти съобщя, ако току-що заради теб е избухнала Третата световна война. — Усещам, че ме побиват тръпки. — Май тръгвам, Клер.

Тя ме целува и аз изчезвам.

Четвъртък, 13 януари 2000 година

(Хенри е на 36 години, Клер — на 28)

Хенри: След вечеря още си мисля за рисунката на Клер, затова отивам в ателието й да я видя. Клер сега работи върху грамадна скулптура от мънички късчета морава хартия — прилича на кръстоска между мъпет и птиче гнездо. Заобикалям я внимателно и заставам пред работната маса. Рисунката я няма.

Клер също влиза в ателието с цяло кълбо абака.

— Ей! — Тя го хвърля на пода и идва при мен. — Какво има?

— Къде е рисунката, която беше окачена тук? На която съм аз.

— Ъъъ? О, не знам. Може би е паднала. — Клер се пъха под масата и казва: — Не я виждам. А, чакай, ето я. — Излиза изпод масата, хванала с два пръста рисунката. — Уф, цялата е в паяжини.

Клер ги маха и ми подава рисунката. Аз я оглеждам. Пак няма дата върху нея.

— Какво е станало с датата?

— Каква дата?

— Ти написа датата отдолу, ето тук. Под името си. Както гледам, си я изрязала.

Клер се смее.

— Добре, де. Признавам си. Изрязах я.

— Защо?

— Стреснах се от думите ти за Третата световна война. Започнах да си мисля — ами ако не се срещнем в бъдещето, само защото съм решила да си направя този експеримент?

— Радвам се, че си я махнала.

— Защо?

— Не знам. Но се радвам.

Двамата се гледаме, после Клер се усмихва, аз свивам рамене и всичко приключва. Но защо ли ми се струва, че почти се е случило нещо невъзможно? Защо изпитвам такова облекчение?

Коледа, едно

(Да се блъскаш с все една и съща кола)

Събота, 24 декември 1983 година

(Хенри е на 40 години, Клер — на 17)

Хенри: Мрачен зимен следобед е. Аз съм в сутерена на къщата в „Полска чучулига“, в Читалнята. Клер ми е оставила нещо за ядене: печено телешко и сирене върху филии пълнозърнест хляб с горчица, една ябълка, четвъртинка мляко и цяла пластмасова кутия коледни курабийки, таралежки, ореховки с канела и сладки с фъстъчено масло, между които има и шоколадови бонбони. Облечен съм в любимите си джинси и тениска със „Секс Пистълс“ отпред. Би трябвало да се чувствам щастлив, а не съм: Клер ми е оставила и днешен брой на „Саут Хейвън Дейли“ с дата 24 декември 1988 година. Коледа. Тази вечер двайсет и пет годишното ми Аз ще пие в клуб „Гет Ми Хай“ в Чикаго, докато се свлека от стола на пода и се озова в болница „Мърси“, където ще ми промият стомаха. Навършват се деветнайсет години от смъртта на мама.

Седя притихнал и си мисля за нея. Странно е как паметта ни подвежда. Ако трябваше да се осланям на детските си спомени, онова, което щях да знам за мама, щеше да е избледняло и нетрайно, с няколко ярки открояващи се мига. Когато бях на пет години, я слушах в „Лулу“ в Лирическата опера. Помня как татко седеше до мен и в края на първото действие се усмихна неописуемо радостен на мама. Помня как седях до мама в „Оркестра Хол“ и гледах как татко свири Бетховен под диригентството на Булез. Помня как веднъж ми разрешиха да вляза в хола, където мама и татко имаха гости, и да изрецитирам „Тигре, тигре“ на Блейк под съпровода на все по-силни звуци — бях на четири години и след като млъкнах, мама ме грабна в обятията си и ме нацелува, а всички изръкопляскаха. Тя беше с тъмно червило и аз настоях да си легна със следите от него по бузата. Помня как мама седеше на една пейка в парка „Уорън“, а татко ме люлееше на люлката и мама ту се приближаваше, ту пак се отдалечаваше.

Едно от най-хубавите и най-болезнените неща на това да пътешествам във времето е възможността да виждам мама жива. Дори няколко пъти съм разговарял с нея, казвал съм й съвсем общи неща от рода на „Днес времето е много гадно, нали?“ Отстъпвам й място в метрото, вървя след нея в супермаркета, гледам я как пее. Навъртам се пред апартамента, където татко и досега живее, наблюдавам ги как двамата, понякога с невръстното ми Аз, отиват на разходка и ходят на ресторант или на кино. Това става през шейсетте години, и двамата са елегантни блестящи млади музиканти, на които всичко тепърва им предстои. Неописуемо щастливи са, върви им по вода и те направо греят от радост. Когато се срещаме, ми махат, мислят си, че живея някъде наблизо и често се разхождам, вероятно смятат, че съм странно подстриган и възрастта ми тайнствено се променя, така че ту се подмладявам, ту изглеждам по-стар. Веднъж чух как татко се чуди дали не съм болен от рак. И досега се изумявам, задето изобщо не се досеща, че мъжът, когото толкова често е срещал в ранните години на своя брак, е неговият син.

Виждам и мама с мен. Ту е бременна, ту ме донасят вкъщи от родилния дом, ту тя ме води с бебешката количка в парка и докато седи, запаметява партитури, като напява тихо, размахва леко ръка, прави ми физиономии или люлее пред лицето ми играчки. Понякога се разхождаме, хванати за ръце, и се любуваме на катериците, на автомобилите, на гълъбите, на всичко, което се движи. Облечена е в шлифер и панталони до глезените, на краката носи мокасини. Косата й е черна и късо подстригана, мама е с изразително лице, пълни устни и големи очи — прилича на италианка, но всъщност е еврейка. Ходи дори до химическото чистене с червило, очна линия, туш за мигли, руж и молив за вежди. Татко си е същият, както винаги, висок, слаб, скромно облечен, обича шапките. Различно е само лицето му. Той е много щастлив. Двамата често се докосват, държат се за ръце, вървят в крак. На плажа и тримата сме с еднакви слънчеви очила и на главата ми се мъдри смешна синя шапка. Всички се печем, намазани с бебешко масло. Пием ром с кока-кола и хавайски пунш.

Звездата на мама изгрява. Учила е при Йехан Мек и Мари Дьолакроа и те внимателно са я направлявали по пътя на славата, после тя изпълнява малки, но бляскави партии, с които привлича вниманието на Луис Бехар в Лирическата опера. Дублира Линея Уейвърли в „Аида“. После е избрана да изпълни Кармен. Забелязват я и от други опери и не след дълго започваме да обикаляме света. Мама прави записи на Шуберт за „Дека“, Верди и Курт Вейл за „ЕМИ“ и ние заминаваме за Лондон, Париж, Берлин, Ню Йорк. Помня само безкрайната върволица от хотелски стаи и самолети. Изпълнението й в центъра „Линкълн“ се излъчва по телевизията, гледам я заедно с баба и дядо в Мънси. На шест години съм и направо не мога да повярвам, че образът в черно-бяло върху екрана е мама. Тя пее в „Мадам Бътерфлай“.

Мама и татко смятат след края на сезона 1969–1970 година в Лирическата опера да се преместят във Виена. Татко заминава на прослушване във филхармонията. Звънне ли телефонът, се обажда или чичо Иш, импресариото на мама, или някой от звукозаписните компании.

Чувам как вратата в горния край на стълбите се отваря и после се затваря, след това и стъпки, които слизат бавно. Клер чука тихо четири пъти и аз махам стола с права облегалка, с който съм подпрял вратата. По косата на Клер още има сняг и бузите й са поруменели. Тя е на седемнайсет години. Обвива ръце около врата ми и ме прегръща развълнувана.

— Честита Коледа, Хенри! — казва ми. — Страхотно е, че си тук!

Целувам я по бузата, с веселото си настроение и суетене Клер е разсеяла тежките ми мисли, но усещането за тъга и загуба си остава. Прокарвам длани по косата й и върху тях остава сняг, който веднага се разтопява.

— Какво има? — Клер оглежда храната, до която не съм се докоснал, и е озадачена от безрадостното ми държане. — Цупиш се, защото няма майонеза ли?

— Ей! Замълчи! — Сядам на счупения фотьойл с подвижна облегалка и Клер се смества до мен. Прегръщам я през раменете. Тя слага ръка от вътрешната страна на бедрото ми. Махам я и я стискам в дланта си. Студена е. — Разказвал ли съм ти някога за мама?

— Не.

Клер е цялата в слух, винаги е изгаряла от нетърпение да чуе какво ще й разкажа за живота си. Датите в Списъка стават все по-малко, двете години раздяла приближават с шеметна скорост и дълбоко в себе си Клер е убедена, че ще ме открие в реалното време само ако споделя някои факти. Тя, разбира се, не може да ме намери, защото аз не желая да й разказвам каквото и да било.

Двамата изяждаме по една курабийка.

— Добре де. Едно време имах майка. Имах и баща и те бяха страшно влюбени един в друг. И всички бяхме доста щастливи. И двамата бяха наистина страхотни в своето поприще, особено мама, и пътувахме къде ли не — гледахме хотелските стаи по света. Наближаваше Коледа…

— Коя година?

— Годината, когато бях на шест. Беше сутринта преди Коледа, татко беше във Виена, защото се канехме скоро да се пренесем там и той беше отишъл да търси жилище. Уговорката беше татко да пристигне на летището, а ние с мама да отидем да го вземем и оттам да продължим към баба, където да караме празниците. Беше сива снежна утрин, улиците бяха покрити с пластове лед, по които още не бяха нахвърляли сол. Мама беше припряна шофьорка. Мразеше магистралите, не й се ходеше на летището и се беше съгласила, само защото наистина така бе най-разумно. Станахме рано и натоварихме багажа в колата. Аз бях облечен със зимно яке, бях с плетена шапка, ботушки, джинси, пуловер, бельо, вълнени чорапи, които ми бяха малки, и ръкавици с един пръст. Мама беше облечена цялата в черно, което по онова време беше по-необичайно, отколкото сега.

Клер пийва мляко направо от опаковката. Оставя следа от червило с цвят на канела.

— Каква кола?

— Бял форд феърлейн, модел шейсет и втора година.

— Какво представлява?

— Провери сама. Беше здрав като танк. С перки отстрани. Мама и татко го обичаха, свързваха го с много неща. И така, качихме се на колата. Аз се наместих на предната седалка, и двамата с мама затегнахме предпазните колани. И потеглихме. Времето беше наистина ужасно. Не се виждаше нищо, вентилацията в автомобила не бе от най-добрите и стъклата постоянно бяха запотени. Минахме по плетеницата квартални улички и оттам излязохме на магистралата. Беше вече след часа пик, но заради времето и празниците в движението цареше пълен хаос. Затова пъплехме някъде с двайсет и пет — трийсет километра в час. Мама караше само в дясното платно, вероятно не искаше да сменя платната заради лошата видимост или защото скоро щяхме да стигнем отбивката за летището. Бяхме зад един камион, на доста голямо разстояние от него, отпред имаше много място. На една от отбивките на магистралата зад нас излезе малък автомобил, червен корвет. Караше го някакъв зъболекар с лек махмурлук, все пак беше десет и половина сутринта, но той взе завоя прекалено бързо, заради леда по пътя не успя да намали скоростта и ни удари. При обичайни метеорологични условия корветът щеше да стане на хармоника, а нерушимият форд феърлейн щеше да се отърве със смачкан калник и никой нямаше и да забележи. Но времето беше лошо, пътищата бяха хлъзгави и след като корветът ни удари, ние се устремихме напред, точно когато движението се забави. Камионът отпред се движеше като костенурка. Мама натисна с все сила спирачките, но не успя да спре. Ударихме се в камиона едва ли не като на забавен кадър, поне така ми се стори на мен. Всъщност сме се движели с около шейсет километра в час. Камионът беше открит пикап, натоварен догоре със скрап. Когато се блъснахме в него, от каросерията излетя огромно парче ламарина, което се вряза през предното стъкло и обезглави мама.

Клер стиска очи.

— Не.

— Наистина.

— Но нали и ти си бил там… бил си мъничък!

— Не, отървах се не заради това, металът се е забил в седалката точно където би трябвало да е челото ми. Имам белег на мястото, където ме е ударил. — Показвам на Клер. — Ламарината е отнесла шапката ми. Полицаите не проумяваха какво точно е станало. Всичките ми дрехи бяха в колата, на седалката и по пода, а мен ме намерили чисто гол отстрани на пътя.

— Пренесъл си се във времето.

— Да. Пренесъл съм се във времето. — За миг мълчим и двамата. — Беше ми едва за втори път. Нямах представа какво се случва. Видях как се блъскаме в камиона, а после вече бях в болницата. Всъщност нямах почти никакви наранявания, само бях в шок.

— Как… защо според тебе станало така?

— От стреса… просто от страх. Мисля, че тялото ми е приложило единствената хитрост, която е знаело.

Натъжена и развълнувана, Клер извръща лице към мен.

— И…

— И мама загина, а аз се спасих. Предницата на форда беше смачкана на хармоника, воланът се заби в гърдите на мама, главата й отхвърча през предното стъкло, което беше станало на парчета, и се търкулна в каросерията на камиона, където имаше невероятно количество кръв. Онзи в корвета се отърва без драскотина. Шофьорът на камиона слезе от кабината, за да види какво го е ударило, видя мама, припадна направо на пътя и беше прегазен от водача на ученически автобус, който се беше зазяпал в катастрофата и не го беше забелязал. Счупи двата крака на шофьора на камиона. Мен ме е нямало на местопроизшествието цели десет минути и четирийсет и седем секунди. Не помня къде съм ходил, за мен това може би е продължило секунда-две. Всички автомобили по магистралата спряха. Половин час линейките се опитваха безуспешно да се доберат до местопроизшествието от три различни посоки. Лекарите дотичаха пеш. Аз се появих на банкета. Видя ме само едно малко момиченце, седеше отзад в зелен шевролет комби и отворило уста, не можеше да свали очи от мен.

— Но… Хенри, ти си бил… каза, че не помниш. Откъде тогава знаеш всичко това? Десет минути и четирийсет и седем секунди? Точно толкова ли?

Мълча и умувам как да й обясня.

— Нали си чувала за земното притегляне? Колкото по-голямо е дадено нещо, толкова по-голяма е масата му и толкова по-силно притеглянето, което оказва. Притегля към себе си по-малките неща и те се въртят и въртят около него.

— Да…

— Смъртта на мама… това е нещото, около което се върти всичко останало… сънувам го… връщам се във времето към него. Отново и отново. Ако можеше да се озовеш там, ако можеше да се рееш над местопроизшествието, ако можеше да виждаш и най-малките подробности, хората, автомобилите, дърветата, сипещия се сняг… ако разполагаше с достатъчно време, за да огледаш всичко, щеше да видиш и мен. Аз съм в автомобилите, зад храстите, на моста, върху едно дърво. Виждал съм го от всички възможни ъгли, дори участвам вече след катастрофата: обаждам се от близката бензиностанция на летището, за да предадат на баща ми да дойде незабавно в болницата. Седя в чакалнята на болницата и наблюдавам как татко влиза и тръгва да ме търси. Посивял и сломен е. Вървях по банкета на пътя и чаках да се появи невръстното ми Аз, дори заметнах тъничките му детски рамене с одеяло. Взрях се в малкото си неразбиращо лице и си помислих… помислих си…

Сега вече ридая. Клер ме прегръща и аз плача беззвучно върху гърдите й под пуловера от мохер.

— Какво? Какво, Хенри?

— Помислих си: „Аз също трябваше да умра.“

Прегръщаме се. Лека-полека идвам на себе си. Съсипал съм пуловера на Клер. Тя отива в мокрото помещение и се връща облечена в една от белите блузи от изкуствена материя, с които Алиша свири в камерния оркестър. Алиша е само на четиринайсет години, а вече е по-висока и едра от Клер. Взирам се в Клер, която стои пред мен, и съжалявам, че изобщо съм дошъл, съжалявам, че съм й провалил Коледата.

— Извинявай, Клер. Не исках да те товаря с цялата тази тъга. Просто по Коледа… ми е тежко.

— О, Хенри! Ужасно се радвам, че си тук, и всъщност предпочитам да знам… в смисъл появяваш се сякаш от дън земя и изчезваш, и ако знам някои неща за живота ти, ми изглеждаш… по-истински. Дори ужасни неща… Искам да знам всичко, което решиш да ми кажеш.

Алиша вика от горния край на стълбите Клер. Време е тя да се върне при семейството си, за да отпразнува Коледа. Изправям се, двамата се целуваме предпазливо и Клер казва:

— Идвам!

После ми се усмихва и хуква нагоре по стълбите. Аз отново подпирам вратата със стола и се приготвям за дългата нощ.

Коледа, две

Събота, 24 декември 1988 година

(Хенри е на 25 години)

Хенри: Обаждам се на баща си и го питам дали иска да отида при него, за да вечеряме заедно след коледното матине. Той прави не особено въодушевен опит да ме покани, но за негово облекчение аз бия отбой. Тази година официалният траурен ден на Детамбъл ще се проведе на най-различни места. Госпожа Ким замина за Корея да се види със сестрите си, аз й поливам цветята и й прибирам пощата. Звънвам на Ингрид Кармайкъл и й предлагам да отидем заедно някъде, а тя ми напомня хладно, че е Коледа и някои хора си имат семейства, които трябва да уважат. Разлиствам тефтера с телефоните. Всички са извън града или пък са в града, за да посрещнат роднини, които са им дошли на гости. Може би трябваше да отида при баба и дядо. После се сещам, че те са във Флорида. Три без седем следобед е и магазините затварят. Купувам в „Ал“ бутилка шнапс и я пъхам в джоба на якето. На Белмънт се качвам на метрото, и отивам в центъра. Денят е сив и студен. Влакът на метрото е полупразен, вътре има главно хора, тръгнали с децата си да разгледат коледните витрини на „Маршал Фийлд“ и да напазаруват в последния момент в „Уотър Тауър Плейс“[40]. Слизам на Рандолф и тръгвам на изток към парка „Грант“. Стоя известно време, на надлеза, пийвам си от шнапса, после отивам на ледената пързалка. На нея се пързалят няколко двойки и малки деца. Малчуганите се гонят и правят осморки назад. Взимам под наем чифт кънки, които, общо взето, са ми по мярка, обувам ги и излизам на леда. Пързалям се по края в кръг, плавно и без да се замислям особено. Повторение, движение, равновесие, студен въздух. Приятно е. Слънцето вече залязва. Пързалям се час — час и нещо, после връщам кънките, обувам си обувките и продължавам нататък.

Тръгвам на запад от Рандолф, после на изток по Мичиган Авеню, покрай Художествения институт. Лъвовете са окичени с коледни венци. Вървя по Кълъмбъс Драйв. Паркът „Грант“ е безлюден, ако не броим гаргите, които пристъпват и кръжат из вечерно-синкавия сняг. Уличното осветление обагря в оранжево небето над мен, над езерото, то е наситено лазурно. Докато студът не става непоносим, стоя край Бъкингамския фонтан, гледам как чайките кръжат и се гмуркат във водата, как се бият за парче хляб, което някой им е хвърлил. Докрай фонтана бавно минава конен полицай, който продължава невъзмутимо на юг.

Вървя. Обувките ми не са съвсем водоустойчиви и въпреки многото пуловери, които съм навлякъл, якето ми е тънко за все по-ниската температура. Нямам достатъчно телесни мазнини, от ноември чак до април все ми е студено. Тръгвам по Харисън и отивам на Стейт Стрийт. Минавам покрай приют „Пасифик Гардън“, където бездомните са се стекли, за да потърсят покрив над главата и нещо за ядене. Питам се какво ще вечерят, питам се дали там, в приюта, е празнично. Почти няма автомобили. Не нося часовник, но предполагам, че е около седем. Напоследък забелязвам, че възприемам времето различно, за мен то като че ли отминава по-бавно, отколкото за другите. За мен един следобед може да бъде колкото цял ден, едно пътуване с метрото да се превърне в епично пътешествие. Днешният ден сякаш няма край. Успях някак да добутам до вечерта, без да мисля много за мама, за катастрофата, за всичко това… но сега, вечерта, докато вървя, споменът ме настига. Усещам, че съм гладен. Вече не чувствам въздействието на алкохола. Съвсем наблизо съм до „Адамс“ и се опитвам да пресметна наум с какви пари разполагам, после решавам да се поизръся за вечеря в „Бергхоф“, достопочтен германски ресторант, прочут с пивоварната си.

Вътре е топло и шумно. Има доста хора, които се хранят или стоят прави. Прословутите келнери сноват важно-важно от кухнята до масите и обратно. Нареждам се на опашката и се постоплям сред бъбрещите семейства и двойки. Накрая ме настаняват на малка масичка в основния салон, чак в дъното. Поръчвам тъмна бира и порция патешки вурстчета със запържено фиде. След като ми ги донасят, започвам да се храня бавно. Изяждам до шушка и хляба и се сещам, че не помня да съм обядвал. Това е добре, грижа се за себе си, не се държа като малоумник, сетил съм се да вечерям. Облягам се на стола и оглеждам заведението. Застаряващи двойки се хранят под високия таван, между тъмната ламперия и стенописите с лодки. Прекарали са следобеда в пазаруване или са ходили на симфоничен концерт и сега си говорят весело за подаръците, които са купили, за внуците, за самолетните билети и кога точно пристигат, за Моцарт. И на мен ми се приисква да отида на симфоничен концерт, но няма вечерен. Татко сигурно вече се прибира от „Оркестра Хол“. Ако имаше, щях да седна на задните редове на най-горния балкон (там се чува най-добре) и да слушам в захлас „Das Lied von der Erde“[41] или Бетховен, или нещо точно толкова неколедно. Е, карай. Може би догодина. Изневиделица виждам за миг всички коледи в живота си, строени в редица и чакащи да ги преживея някак, и ме плисва отчаяние. Не. За стотна от секундата ми се приисква времето да ме махне от този ден и да ме пренесе в някой по-добър. После обаче изпитвам вина, задето искам да избегна тъгата: мъртъвците имат нужда да ги помним, дори и това да ни терзае, дори и единственото, което сме в състояние да кажем, е „Съжалявам“, докато то стане безсмислено като въздуха. Не искам да обременявам този топъл празничен ресторант с тъга, която ще си припомня следващия път, когато дойда тук с баба и дядо, затова плащам сметката и си тръгвам.

След като излизам на улицата, спирам и се замислям. Не ми се прибира у нас. Искам да бъда с хора, искам нещо да отклони вниманието ми. Внезапно се сещам за клуб „Гет Ми Хай“, заведение, където може да се случи всичко, убежище на ексцентричността. Точно това ми трябва. Отивам при „Уотър Тауър Плейс“ и на Чикаго Авеню хващам автобус шейсет и шест, после слизам на Деймън и се качвам на автобус петдесет, който ще ме откара на север. В автобуса мирише на бълвоч, аз съм единственият пътник. Шофьорът пее с отработен хоров тенор „Тиха нощ“ и докато слизам на Уобансия, му пожелавам весела Коледа. Докато вървя покрай магазин „Фикс-Ит“, започва да вали сняг и аз улавям с върховете на пръстите големите мокри снежинки. Чувам, че от клуба долита музика. В сиянието на натриевите изпарения над улицата са надвиснали изоставените призрачни релси на метрото и точно когато отварям вратата, някой надува тромпет и в гърдите ме блъсва вихрен джаз. Навлизам в него като удавник, какъвто съм дошъл да бъда тук.

В заведението има десетина души заедно с барманката Мия. Малката сцена е заета от трима музиканти: тромпетист, басист и кларнетист, всички клиенти са насядали на бара. Музикантите свирят неистово, надуват инструментите до дупка точно като звукови дервиши и след като сядам и се заслушвам, различавам мотива на „Бяла Коледа“. Мия идва при мен, кокори се насреща ми и аз й крещя с цяло гърло:

— Уиски с вода!

А тя ревва:

— „Хаус“ ли?

— Да! — викам в отговор аз.

Мия се обръща да ми го налее. Музиката внезапно заглъхва. Звъни телефонът, Мия се пресяга и казва:

— „Гет Ми Хаййй!“ — После оставя пред мен уискито, а аз слагам върху барплота двайсетачка. — Не — казва тя в слушалката. — А стига, бе. Майната ти.

Мята слушалката обратно върху вилката, сякаш вкарва баскетболна топка в кош. Известно време стои вкисната, после запалва един пал мал и издишва огромен облак дим срещу мен.

— О, извинявай.

Музикантите идват на бара и тя им сервира бира. За тоалетната се влиза откъм сцената, затова се възползвам от почивката и отивам да пусна една вода. След като се връщам при бара, виждам, че Мия е сложила пред стола ми още едно уиски.

— Ти ми четеш мислите — казвам й аз.

— Не е толкова сложно. — Тя стоварва пред себе си пепелник и се обляга откъм вътрешната страна на бара. — Какво ще правиш по-късно?

Замислям се над възможностите. Сещам се, че един-два пъти съм водил у нас Мия, тя е забавна и така нататък, но точно сега не ми е до случайни свалки. От друга страна, не е чак толкова лошо да имаш до себе си едно топло тяло, когато се чувстваш кофти.

— Смятам да се напия изключително много. Защо питаш?

— Ако не си много пиян, можеш да дойдеш у нас, и ако не си труп, когато се събудиш, можеш да ми направиш огромна услуга и да дойдеш на коледна вечеря у нашите в Гленкоу и да се представиш като Рейф.

— О, господи, Мия. Само като си помисля, и ми иде да се гръмна. Съжалявам.

Тя се надвесва над бара и натъртва:

— Хайде, Хенри. Помогни ми. Ти си представителен млад човек от мъжки пол. Пък си и библиотекар. Няма да се сдухаш, когато майка ми и баща ми почнат да те подпитват какво работят вашите и кой колеж си завършил.

— Обратното, ще се сдухам. Направо ще изтичам в тоалетната и ще си прережа гърлото. Пък и не виждам смисъл. Ако ме харесат, ще има да ти опяват години наред: „Какво стана с онзи симпатичен млад библиотекар, с когото излизаше?“ И какво ще стане, когато се запознаят с истинския Рейф?

— Няма такава опасност. Хайде, моля те. Довечера ще ти изпълня пълна програма, каквато не си и сънувал.

От месеци отказвам да се запозная с родителите на Ингрид. Отказах да отида утре и на коледна вечеря у тях. Изключено е да го направя за Мия, която почти не познавам.

— Мия, всяка друга вечер в годината, но не и днес. Виж какво, тази вечер целта ми е да постигна равнище на опиянение, при което почти не мога да стоя, камо ли да го вдигна. Просто се обади на вашите и им кажи, че на Рейф ще му вадят сливиците.

Тя отива в другия край на барплота, за да обслужи трима подозрително млади типове с вид на колежани. После започва да вдига бутилки и да забърква нещо сложно. Слага пред мен висока чаша.

— Заповядай. За сметка на заведението.

Течността в чашата е с цвят на ягодов кул-ейд[42].

— Какво е това?

Отпивам една глътка. Има вкус на севън-ъп. Мия се усмихва дяволито.

— Аз съм го измислила. Ако искаш да се отцепиш, това е експресният влак.

— О, така ли! Благодаря. — Вдигам чашата като за наздравица и я изгълтвам. Веднага ме плисва усещането за топлина и пълно добруване. — Господи, Мия. Трябва да го патентоваш. Можеш да наслагаш из цяло Чикаго сергии като за лимонада и да го продаваш в мукавени чаши. Ще станеш милионерка.

— Още едно?

— Разбира се.

Като многообещаващ младши съдружник в „Детамбъл и син, алкохолици без граници“ още не съм установил предела на способността си да поглъщам алкохол. След още няколко питиета Мия се взира загрижено в мен през бара.

— Хенри!

— Да!

— Спирам ти кранчето.

Вероятно няма да направи зле. Опитвам се да й кимна в знак на съгласие, но усилието ми идва в повече. Свличам се бавно, едва ли не с лекота от стола върху пода.

Много по-късно се будя в болница „Мърси“. Мия седи до леглото ми. Спиралата й за мигли се е размазала по цялото й лице. Аз съм на системи и се чувствам зле. Много зле. Всячески зле. Извръщам глава и повръщам в легена. Мия се пресяга и ми бърше устата.

— Хенри… — прошепва тя.

— Да. Какво става, да го вземат мътните?

— Хенри, ужасно съжалявам…

— Нямаш никаква вина. Какво се е случило?

— Ти припадна и аз направих простата сметка… колко тежиш?

— Осемдесет и два килограма.

— Ужас! Вечерял ли си?

Замислям се.

— Да.

— При всички положения онова, което пи, е към четирийсет градуса. А преди това изгълта и две уискита… но си изглеждаше съвсем нормално, после изведнъж ти прилоша и се свлече в безсъзнание, а аз се замислих и видях, че имаш в кръвта си прекалено много алкохол. Затова позвъних на „Бърза помощ“ и ето те тук.

— Благодаря. Мисля.

— Хенри, имаш ли предсмъртно желание?

Започвам да умувам.

— Да.

Обръщам се към стената и се правя на заспал.

Събота, 8 април 1989 година

(Клер е на 17 години, Хенри — на 40)

Клер: Седя в стаята на баба Миграм и решавам заедно с нея кръстословицата в „Ню Йорк Таймс“. Слънчева хладна априлска утрин е и аз виждам как вятърът клати червените лалета в градината. Мама е долу и сади при форзицията нещо малко и бяло. Вятърът още малко и ще й отвее шапката, затова тя току я придържа с ръка и накрая я сваля и я затисва с кошницата.

Не съм виждала Хенри от близо два месеца, следващата дата в Списъка е след три седмици. Наближаваме времето, когато няма да го срещам повече от две години. Като малка възприемах Хенри някак нехайно, смятах, че в него няма нищо чак толкова необичайно. Но сега всеки път, когато е тук, е с един път по-малко, когато ще бъде тук. И нещата между нас са различни. Искам нещо… Искам Хенри да изрече нещо, да направи нещо, с което да докаже, че не е бил някаква сложна шега. Искам. Това е всичко. Искам и искам.

Баба Миграм седи на синьото си кресло до прозореца. Аз съм се разположила на широкия перваз с вестника върху коленете си. Почти сме преполовили кръстословицата. Вниманието ми се е насочило другаде.

— Прочети го още веднъж, дете — подканя баба.

— Двайсет отвесно. Американска маймуна. Седем букви, втората буква е „а“, последната — „н“.

— Капуцин. — Тя се усмихва, невиждащите й очи се извръщат към мен. За баба съм тъмна сянка върху малко по-светъл фон. — Това беше добро, а?

— Да, много добро.

Ставам и се протягам. Ужасно ми се иска да се поразходя. Стаята на баба е уютна, но в нея получавам клаустрофобия. Таванът е нисък, тапетите са на нежни сини цветя, леглото е покрито със синя басма, килимът е бял, вътре мирише на пудра, на изкуствени зъби и на стара кожа. Баба Миграм седи, изящно изправила гръб. Косата й е красива, бяла, но още с червеникав оттенък — от рижата коса, която съм наследил от нея, — и е прибрана на съвършен нисък кок. Очите на баба са като сини облаци. Тя ослепя преди девет години, но вече се е приспособила добре — в къщата се ориентира прекрасно. Опитва се да ме научи на изкуството да решаваш кръстословици, но имам проблеми със съсредоточаването и все не успявам да реша някоя сама докрай. На времето баба ги е решавала направо с мастило. Хенри обича кръстословиците.

— Денят е хубав, нали — отбелязва баба, след което се обляга на стола и търка кокалчетата на пръстите си.

Кимам и отвръщам:

— Да, но е малко ветровито. Мама е долу, сади цветя и всичко хвърчи по нея.

— Съвсем в стила на Лусил — казва баба. — Знаеш ли, дете, бих искала да се поразходя.

— И аз тъкмо си мислех същото — отговарям.

Баба се усмихва, протяга ръце и аз я издърпвам леко от креслото. Нося палтата и завързвам върху косата на баба шал, за да не я разроши вятърът. После слизаме бавно по стълбите. Заставаме на алеята отвън и аз се обръщам към баба:

— Къде искаш да отидем? — питам я.

— Хайде да се разходим до овощната градина — предлага тя.

— Доста далече е. О, мама ни маха, махни й и ти.

Махаме с ръка на мама, която сега е чак при шадравана. С нея е и градинарят ни Питър. Той й говори нещо, но спира и ни гледа, изчаква да отминем, за да си продължи спора с мама — вероятно за нарцисите и божурите. Питър обича да спори с мама, но накрая тя винаги налага своето.

— До овощната градина, бабо, има почти километър и половина.

— Добре съм с краката, Клер.

— Ами да отидем тогава до градината. — Хващам я за ръката и тръгваме. Щом излизаме при Ливадата, питам: — Сянка или слънце?

А тя ми отговаря:

— О, слънце, разбира се.

Тръгваме по пътеката, която прекосява Ливадата и води към поляната. Докато вървим, аз описвам какво става наоколо:

— Минаваме покрай мястото, където палим огън. Там има птици… о, политнаха!

— Гарги. Скорци. И гълъби — уточнява баба.

— Да… сега сме при портичката. Внимавай, пътеката е леко разкаляна. Виждам следи от куче, доста голямо, сигурно е Джоуи, псето на семейство Олингам. Всичко вече се зеленее красиво. Ето я и дивата роза.

— Колко висока е Ливадата? — пита баба.

— Само педя — педя и половина. Съвсем бледозелена е. Ето ги малките дъбчета.

Баба се извръща усмихната към мен.

— Хайде да отидем и да ги поздравим.

Отвеждам я при дъбовете, които растат само на няколко крачки от пътеката. Дядо ги е посадил през четирийсетте години в памет на вуйчо Теди, брата на баба, който е загинал през Втората световна война. Дъбовете не са много големи, високи са към четири-пет метра. Баба слага ръка върху средния и казва:

— Здравей.

Не е ясно кого поздравява, дървото или брат си.

Продължаваме нататък. Докато изкачваме хълма, виждам отпред Ливадата и Хенри, който стои на поляната. Спирам.

— Какво има? — сепва се баба.

— А, нищо — отвръщам аз.

Водя я нататък по пътеката.

— Какво виждаш? — пита ме тя.

— Над гората кръжи ястреб — уточнявам.

— Колко е часът?

Поглеждам си часовника.

— Наближава дванайсет.

Излизаме на поляната. Хенри стои почти без да се помръдва. Усмихва ми се. Изглежда уморен. Косата му е прошарена. Облечен е в черното яке и се откроява като черно петно на фона на ярката Ливада.

— Къде е камъкът? — пита баба. — Искам да седна.

Отвеждам я и й помагам да се настани. Тя се извръща по посока на Хенри и се вцепенява.

— Кой е там? — пита припряно.

— Няма никой — лъжа аз.

— Там има мъж — кима баба към Хенри.

Той ме поглежда така, сякаш подканя: „Хайде, кажи й.“ В гората лае куче. Аз се колебая.

— Клер — казва баба.

От гласа й разбирам, че е уплашена.

— Запознай ни — проронва Хенри.

Баба е застинала и чака. Прегръщам я през раменете.

— Не се притеснявай, бабо — успокоявам я. — Това е моят приятел Хенри. Разказвала съм ти за него. — Хенри идва при нас и протяга ръка. Слагам дланта на баба в неговата. — Елизабет Миграм — представям я.

— Значи ти си онзи — казва баба.

— Да — потвърждава Хенри и неговото „да“ прониква като благ мехлем в ушите ми.

— Може ли? — пита баба и показва с ръце Хенри.

— Да седна ли до вас?

Хенри се разполага до нея. Насочвам ръката на баба към лицето му. Той ме гледа, докато баба го пипа по лицето.

— Боде — обяснявай той.

— Като шкурка — съгласява се баба, докато прокарва пръсти по четинестата му брадичка. — Не си момче — добавя тя.

— Не, не съм.

— На колко години си?

— Осем години по-голям от Клер.

Тя изглежда озадачена.

— На двайсет и пет ли?

Гледам прошарената коса на Хенри, бръчиците около очите му. Изглежда на около четирийсет, може би дори повече.

— На двайсет и пет — отсича той твърдо.

Някъде там това е вярно.

— Клер ми каза, че ще се жените — отбелязва баба.

Той ми се усмихва.

— Да, ще се оженим. След няколко години, нека първо Клер завърши училище.

— По мое време господата идваха на вечеря, за да се запознаят с родителите.

— Ние сме в… по-необичайно положение. Това не е възможно.

— Не виждам защо да не е възможно. Ако ще стоите по ливадите с внучка ми, със сигурност можеше да дойдете в къщата, за да ви видят и родителите й.

— Ще ми бъде много приятно — казва Хенри и се изправя, — но се опасявам, че точно сега трябва да побързам за влака.

— Почакайте, млади момко… — подхваща баба, но Хенри я прекъсва:

— Довиждане, госпожо Миграм. Наистина се радвам много, че най-после се запознахме. Извинявай, Клер, но не мога да остана…

Посягам към него, но се чува звук, все едно целият въздух по земята е изсмукан, и него вече го няма. Обръщам се към баба. Тя седи на камъка с протегнати ръце и смаяно лице.

— Какво стана? — пита ме и аз започвам да обяснявам. След като приключвам, баба седи със сведена глава и кърши изкривените си от артрита пръсти така, че те приемат странни форми. Накрая вдига лице към мен. — Но, Клер — казва ми, — той явно е бяс.

Заявява го съвсем делово, сякаш ми казва, че съм си закопчала накриво палтото или че е време за обяд.

Какво мога да отговоря?

— Мислила съм за това — уверявам я. Хващам я за ръцете, за да не ги търка повече — вече са почервенели. — Но Хенри е добър. Нямам чувството, че е бяс.

Баба се усмихва.

— Говориш така, сякаш всеки ден срещаш бесове.

— Не смяташ ли, че един истински бяс ще… ще бесува?

— Смятам, че ще бъде неописуемо мил, стига да поиска.

Подбирам внимателно думите.

— Веднъж Хенри ми разказа как според неговия лекар, той е представител на нов човешки вид. Нещо като следващия етап в еволюцията.

Баба клати глава.

— Това е точно толкова лошо, колкото и да е бяс. За какво ти е Клер, да се омъжваш за такъв човек! Помисли за децата, които ще родиш! Ще се пренасят в следващата седмица и после ще се връщат за закуска!

Смея се.

— Ще бъде много забавно! Като Мери Попинс или Питър Пан.

Баба стиска едва-едва ръката ми.

— Замисли се за миг, скъпа: в приказките само децата преживяват приключения. Майките трябва да си стоят у дома и да чакат децата им да влетят през прозорците.

Гледам купчината дрехи, намачкани върху земята, там, където Хенри ги е оставил. Вдигам ги и ги сгъвам.

— Ей сега се връщам — казвам, после намирам кашона и прибирам в него дрехите на Хенри. — Хайде да се прибираме вкъщи. Време е за обяд.

Помагам на баба да стане от камъка. Вятърът бучи в тревата и ние се навеждаме, за да не ни брули, докато се връщаме. Когато стигаме при хълма, аз се обръщам и поглеждам назад към поляната. Няма никого.

След няколко дни седя на леглото на баба и й чета „Мисис Далауей“[43]. Вечер е. Вдигам поглед, баба май е заспала. Спирам да чета и затварям книгата. Очите на баба се отварят.

— Ехо! — казвам й аз.

— Мъчно ли ти е понякога за него? — пита ме тя.

— Всеки ден. Всеки миг.

— Всеки миг — повтаря тя. — Да. Така е, нали?

Обръща се на една страна и заравя глава във възглавницата.

— Лека нощ — пожелавам й аз и изключвам лампата.

Докато ставам и поглеждам в тъмното към баба в леглото й, ме плисва самосъжаление, сякаш са ми влели във вените от него. „Така е, нали?“ Нали?

Изяж, за да не бъдеш изяден

Събота, 30 ноември 1991 година

(Хенри е на 28 години, Клер — на 20)

Хенри: Клер ме е поканила на вечеря в жилището си. С нас ще бъдат и съквартирантката й Шарис с гаджето си Гомес. В шест часа и петдесет и девет минути вечерта централно стандартно време аз стоя в най-хубавите си официални дрехи във входа на Клер и натискам звънеца: в едната ръка държа дъхави жълти фрезии, в другата — бутилка австралийско каберне, а сърцето ми ще се пръсне от вълнение. Никога досега не съм идвал у Клер, не познавам и никого от приятелите й. Нямам представа какво да очаквам.

Отварят ми по домофона, при което вратата издава ужасен звук.

— Качвай се чак до горе — реве гърлен мъжки глас.

Катеря се до четвъртия етаж. Човекът, прикачен към гласа, е висок и рус, с най-безупречния помпадур на света, с цигара в ръката и с тениска, отпред на която пише „Солидарност“. Вижда ми се познат, но не се сещам откъде. За мъж с името Гомес прилича прекалено много на… поляк. След време научавам, че всъщност се казва Ян Гомолински.

— Здрасти, Библиотекарче! — боботи Гомес.

— Здравей, другарю! — отвръщам и му връчвам цветята и виното.

Измерваме се с поглед, постигаме някакво мирно съвместно съществуване и Гомес ме вкарва със замах в жилището.

Това е един от онези прекрасни, безкрайни като влак апартаменти, каквито са строили през двайсетте години на миналия век: дълъг коридор, към който като вагончета от едната страна са накачени стаи. Тук среща са си дали две естетики — фънки и викторианската. Това проличава най-вече в зрелищните старинни столове с тежки резбовани крака, сложени до рисунки с Елвис върху коприна. Чувам в дъното на коридора „Загазих здравата и това не е на добре“ на Дюк Елингтън, а Гомес ме повежда точно натам.

Клер и Шарис са в кухнята.

— Котенца, водя ви нова играчка — подхваща напевно Гомес. — Отговаря на името Хенри, но можете да му викате и Библиотекарчето.

Срещам погледа на Клер. Тя свива рамене и поднася буза за целувка — изпълнявам желанието й и я млясвам целомъдрено, после се обръщам да се ръкувам с Шарис, която е ниска и закръглена по много приятен начин — цялата в извивки, — с дълга черна коса. Лицето й е толкова добродушно, че ми се приисква да споделя с нея нещо, каквото и да било, колкото да видя реакцията й. Тя е дребна филипинска мадона. Със сладък глас, с който обаче загатва нещо от рода на „С мен шега не бива“, Шарис казва:

— О, Гомес, я млъквай. Здрасти, Хенри. Аз съм Шарис Бонаван. Много те моля, не обръщай внимание на Гомес, държа го само за да вдига тежки предмети.

— И за секс. Не забравяй секса — напомня й Гомес. Той ме поглежда. — Бира?

— Разбира се.

Гомес бръква в хладилника и ми връчва един „Блац“. Махам капачката и отпивам юнашка глътка. Кухнята изглежда така, сякаш е взривила се фабрика за тесто на „Пилсбъри“[44]. Клер забелязва накъде съм насочил поглед. Изведнъж се сещам, че тя не знае да готви.

— Работим — обяснява ми Клер.

— Това тук е инсталация — допълва Шарис.

— Ще я ядем ли? — намесва се и Гомес.

Местя очи от единия към другия и всички прихваме.

— Някой от вас знае ли изобщо да готви?

— Не.

— Гомес умее да вари ориз.

— Но само райс-а-рони[45].

— Клер знае да поръчва пица.

— И храна от тайландския ресторант.

— Шарис пък я бива да яде.

— Млъквай, Гомес — нареждат в хор двете момичета.

— Хм… а какво би трябвало да се получи от това тук? — питам, като кимам към хаоса върху плота. Клер ми връчва изрезка от вестник. На нея има рецепта за задушено пиле с ризото и пюре с масло.

— От „Гурман“ е, необходими са към двайсетина продукта.

— Имате ли ги всичките?

Клер кима.

— Знам да пазарувам. Но виж, не съм много наясно как да събера всичко на едно място.

Взирам се по-отблизо в хаоса.

— Бих могъл да забъркам нещо.

— Знаеш да готвиш?

Аз кимам.

— Той готви! Вечерята е спасена! Я се почерпи с още една бира! — възкликва Гомес.

На Шарис очевидно й е олекнало и тя ми се усмихва радушно. Клер, която се е дръпнала уплашено назад, се приближава до мен и ми прошепва:

— Ти да не си полудял?

Целувам я малко по-дълго, отколкото е прилично пред чужди хора. Изправям се, събличам сакото и запретвам ръкави.

— Дайте ми престилка — подвиквам. — Ти, Гомес, отвори виното. Ти, Клер, разчисти това тук, дето сте го разсипали, че ще стане на цимент. А ти, Шарис, би ли подредила масата?

След час и четирийсет и три минути седим около масата в трапезарията и ядем задушено пиле с ризото и пюре. Всичко е с много масло. Ние сме се отцепили като хамали.

Клер: През цялото време, докато Хенри приготвя вечерята, Гомес се мотае из кухнята, пуска шеги, пуши, пие бира и ако не ни гледа никой, ми прави ужасни физиономии. Накрая Шарис го засича и след като прокарва пръст пред гръкляна си, той спира. Говорим за възможно най-скучни неща, за каквито хората си говорят при първа среща: кой какво работи и учи, къде сме израсли и така нататък. Гомес обяснява на Хенри, че е адвокат и защитава малтретирани и изоставени деца, на които попечител е държавата. Шарис ни забавлява с разкази за подвизите си в „Лукус Натурас“, мъничка софтуерна фирма, опитваща се да накара компютрите да разбират какво им говорят хората, и за изкуството си да прави картинки, каквито виждаме по компютрите. Хенри пък разправя за библиотека „Нюбъри“ и за странните птици, които ходят там да разглеждат и да четат книгите.

— В „Нюбъри“ наистина ли има книга, изработена от човешка кожа? — пита Шарис Хенри.

— Да. „Летописите на везира Нават“. Намерена е през 1857 година в двореца на владетеля на Делхи. Мини някой път и ще ти дам да я видиш.

Шарис потреперва и се усмихва. Хенри разбърква задушеното. След като казва: „Хайде да хапнем“, всички се скупчваме около масата. През цялото това време Гомес и Хенри пият бира, ние с Шарис си сръбваме от виното, а Гомес ни долива и долива в чашите и не сме яли много, и си давам сметка колко сме пияни всички, когато Хенри изтегля стола, за да седна, и аз насмалко не се свличам на пода, Гомес пък щеше да подпали заедно със свещите и косата си.

Той вдига чашата.

— За революцията.

Ние с Шарис също вдигаме чашите, както и Хенри.

— За революцията!

Нахвърляме се въодушевено на храната. Ризотото е мекичко и вкусно, пюрето — сладко, пилето плава в масло. Всичко е толкова прекрасно, че чак ми се доплаква.

Хенри отхапва от пилето и сочи с вилицата към Гомес.

— За коя революция?

— Моля?

— За коя революция пием?

Ние с Шарис се споглеждаме разтревожени, но вече е твърде късно. Гомес се усмихва и на мен ми се свива сърцето.

— За следващата.

— Онази, в която пролетариатът се вдига, богатите са изядени и капитализмът е победен от безкласовото общество ли?

— Същата.

Хенри ми намига.

— На Клер няма да й е никак лесно. А какво смятате да правите с интелигенцията?

— О — възкликва Гомес, — сигурно ще изядем и нея. Но теб ще те оставим да ни готвиш. Кльопачката е страхотна.

Шарис докосва Хенри по ръката и му казва така, сякаш споделя голяма тайна:

— Всъщност няма да ядем никого. Само ще преразпределим богатствата.

— Олекна ми — отвръща Хенри. — Никак не ми се искаше да готвя Клер.

— Жалко — намесва се пак Гомес. — Клер изглежда много вкусна.

— Каква ли е канибалската кухня? — питам аз. — Дали има канибалска готварска книга?

— „Сготвените и суровите“ — казва Шарис.

Хенри възразява:

— Тук не става въпрос за „как“. Според мен Леви-Строс не дава рецепти.

— Можем просто да приспособим някоя — заявява Гомес и си слага още от пилето. — Например Клер с култивирани печурки и сладко-кисел сос върху канапе. Или Клерини гърди по френски. Или…

— Ей — спирам го аз. — Ами ако не искам да бъда ядена.

— Съжалявам, Клер — казва сериозно Гомес. — Опасявам се, че се налага да бъдеш изядена в името на всеобщото добруване.

Хенри ме поглежда и се усмихва.

— Не се притеснявай, Клер, щом избухне революцията, ще те скрия в „Нюбъри“. Ще си живееш в хранилището, а аз ще ти нося от служебния бюфет вафли и чипс. Никога няма да те открият.

Аз клатя глава.

— Ами ако издигнем лозунга „Най-напред да избием адвокатите“?

— А, не! — отсича Гомес. — Без адвокати не можете да направите нищо. Революцията ще се издъни след десет минути, ако нямате адвокати, които да ви насочват.

— Но баща ми е адвокат — напомням му аз, — значи все пак няма да ни изядете всичките.

— Той е от лошите адвокати — заявява Гомес. — Урежда наследството на богаташите. Докато аз защитавам бедните онеправдани дечица…

— О, я млъквай Гомес — намесва се Шарис. — Нараняваш чувствата на Клер.

— Няма такова нещо! Клер иска да бъде изядена в името на революцията, нали, Клер?

— Е, не искам.

— О!

— Ами категоричният императив? — пита Хенри.

— Какво е това?

— Нещо като Златно правило. Не яж хората, ако не искаш те да изядат теб.

Гомес си чисти ноктите със зъбите на вилицата.

— Не смяташ ли, че движещата сила на света всъщност се свежда до „Изяж, за да не бъдеш изяден“?

— Общо взето, да. Но самият ти не олицетворяваш ли алтруизма? — пита Хенри.

— Да, олицетворявам го, макар че ме смятат за опасно луд — заявява Гомес уж безразлично, но аз виждам, че е озадачен от Хенри.

— Клер — обръща се към мен, — ами десертът?

— Ужас, щях да забравя — възкликвам и ставам прекалено бързо, след което се хващам за масата да се закрепя. — Ей сега ще го донеса.

— Аз ще ти помогна — заявява Гомес и идва след мен в кухнята.

Аз съм на токове и докато влизам в кухнята, се хващам за рамката на вратата и залитам напред, а Гомес ме сграбчва.

— Пияна си, Клер — съобщава ми.

— Знам. Ти също.

Включвам кафе-машината и в каничката потича кафе. Облагам се на плота и махам внимателно целофана от чинията с шоколадови ореховки. Гомес е застанал отзад, съвсем близо до мен и прошепва тихо, като се навежда и дъхът му ме гъделичка по ухото:

— Това е онзи тип.

— В смисъл?

— Онзи, за когото те предупредих. Хенри… той е…

В кухнята влиза Шарис, Гомес отскача от мен и отваря хладилника.

— Ей! — казва тя. — Имате ли нужда от помощ?

— Да, вземи чашите за кафе…

Понасяме чашите, чинийките и сладките и се добираме без произшествия до масата. Хенри чака така, сякаш е на зъболекар, с вид на търпелива уплаха. Смея се, защото ме гледаше по същия начин и когато му носех храна на Ливадата… той обаче не помни, още не е бил там.

— Спокойно — казвам му. — Най-обикновени ореховки. Дори аз мога да ги правя.

Всички се смеят, сядаме. Оказва се, че ореховките са недопечени.

— Ореховки алангле — заявява Шарис.

— Салмонела с орехи — включва се и Гомес.

Хенри отбелязва:

— Винаги съм обичал тесто.

И си облизва пръстите. Гомес си свива цигара, запалва я и всмуква дълбоко от тютюневия дим.

Хенри: Гомес пали цигара и се обляга на стола. Нещо в този тип ме дразни. Може би нехайното му собственическо чувство спрямо Клер или градинската разновидност на марксизма? Сигурен съм, че съм го виждал и преди. В миналото или в бъдещето? Я да разберем.

— Изглеждаш ми много познат — казвам му аз.

— Виж ти! Да, и на мен ми се струва, че сме се срещали някъде.

Опитвам се да налучкам.

— Иги Поп в „Ривиера“?

Той се стряска.

— Ами да. Беше с онази блондинка, Ингрид Кармайкъл, засичах те все с нея.

И двамата с Гомес поглеждаме към Клер. Тя се е вторачила в него и той й се усмихва. Клер извръща поглед, но не към мен.

На помощ ми се притичва Шарис.

— Ходил си на Иги без мен?

Гомес казва:

— Ти беше заминала някъде.

Шарис се цупи.

— Винаги пропускам всичко — обяснява тя на мен. — Не успях да видя Пати Смит и сега тя вече е в пенсия. Пропуснах и „Токинг Хедс“ при последното им турне.

— Пати Смит ще има още турнета — успокоявам я аз.

— Така ли? Откъде знаеш? — пита Шарис.

Ние с Клер се споглеждаме.

— Само предполагам — отвръщам.

Започваме да си разказваме кой каква музика обича и установяваме, че всички сме заклети пънкари. Гомес казва, че точно преди Джони Тъндърс да напусне бандата, е ходил във Флорида на „Ню Йорк Долс“. Описвам концерт на Лийн Лъвич, на който съм успял да отида при едно от пътешествията си във времето. Шарис и Клер са развълнувани, защото след няколко седмици в зала „Арагон“ ще свирят „Вайълънт Фам“ и Шарис е осигурила безплатни билети. Вечерта продължава без повече произшествия. Клер ме изпраща до долу. Заставаме във входа, между външната и вътрешната врата.

— Извинявай — казва ми Клер.

— О, защо се извиняваш? Беше весело, а аз обичам да готвя.

— Не — казва тя, вторачена в обувките си, — за Гомес.

Във входа е студено. Притискам Клер в обятията си и тя отпуска глава на гърдите ми.

— Какво за Гомес? — питам я.

Нещо й се върти в главата. После обаче тя свива рамене.

— А, всичко е наред — казва ми и аз не я питам повече.

Целуваме се. Отварям входната врата, Клер пък отваря вътрешната врата, аз излизам на тротоара и се извръщам назад. Клер още стои на открехнатата врата и ме гледа. Аз също стоя, иска ми се да се върна и да я прегърна, иска ми се да се върна горе с нея. Клер се обръща и тръгва нагоре, а аз я гледам, докато се скрива от поглед.

Събота, 14 декември 1991 година

Вторник, 9 май 2000 година

(Хенри е на 36 години)

Хенри: Скъсвам от бой едър като канара пиян тежкар, който има нахалството да ме нарече педал и после се опита да ме удари, за да го докаже. Намираме се в уличката до театър „Вик“. Чувам как от страничните изходи на театъра гърми басът на „Смоукинг Поупс“, докато чупя целеустремено носа на тоя малоумник и после се заемам с ребрата му. Днес вечерта ми е много кофти и този тъпанар опра пешкира.

— Ей, Библиотекарче!

Откъсвам очи от стенещото юпи, заклет враг на обратните, обръщам се и виждам Гомес, който се е свъсил като буреносен облак и се е облегнал на един контейнер за боклук.

— А, другарю! — Дръпвам се от мъжа, когото правя на пихтия, той се превива о две и се свлича признателно на паважа. — Как е?

Олеква ми страшно, когато виждам Гомес, направо изпитвам радост, той обаче явно не споделя чувствата ми.

— Не искам да ти преча, но знай все пак, че тоя, дето го разчленяваш, ми е приятел.

О, само това не!

— Изпроси си го. Дойде при мен и ми рече: „Така и така, уважаеми господине, търся някой, който спешно да ме смаже от бой.“

— А, така ли! Браво на теб. Страшно артистично.

— Благодаря.

— Имаш ли нещо против, ако прибера Ник и го откарам в болница?

— На твоите услуги.

Мамка му! Смятах да приватизирам дрешките на Ник и най-вече обувките му, съвсем нови „Док Мартенс“, виненочервени, почти не носени.

— Гомес!

— Да!

Той се навежда, за да вдигне приятеля си, който изплюва върху коленете си един зъб.

— Каква дата сме днес?

— Четиринайсети декември.

— Коя година?

Гомес ме поглежда така, сякаш има по-важна работа от това да забавлява ненормалници, и вдига Ник като чувал с картофи, от което него явно го заболява ужасно, защото той започва да циври.

— 1991 година. Явно си по-пиян, отколкото изглеждаш.

Гомес тръгва по уличката и изчезва по посока на входа на театъра. Аз смятам бързо. Не е минало много време, откакто ходим с Клер, значи ние с Гомес почти не се познаваме. Нищо чудно, че ме гледа на кръв.

Той се появява без товара си.

— Оставих го при Трент, той да се оправя. Ник му е брат. — Тръгваме по пресечката на изток. — Ще прощаваш, че питам, драго ми Библиотекарче, но защо, да го вземат мътните, си облечен така?

Аз съм в сини джинси, пуловер в бебешко синьо на жълти патета, неоново червено яке и розови маратонки. Наистина не е изненадващо, че на някого му се е приискало неудържимо да ме удари.

— Не намерих нищо по-добро. — Дано онзи тип, от когото смъкнах всичко това, е бил близо до тях. Навън сигурно е пет-шест градуса над нулата. — А ти защо си общуваш с такива негодници?

— О, следвали сме заедно право.

Минаваме покрай служебния вход на армейския ведомствен магазин и ме обзема огромното желание да съм облечен в нормални дрехи. Решавам да рискувам и да възмутя Гомес — знам, че все ще го преглътне някак. Спирам.

— Другарю, няма да се бавя много, но трябва да свърша една работа. Ще ме почакаш ли в края на улицата?

— Какво ще правиш?

— Нищо. Ще проникна с взлом. Не обръщай внимание на човека зад кулисите.

— Имаш ли нещо против да дойда и аз?

— Имам. — Той ме поглежда умърлушено. — Хайде, от мен да мине. Щом е толкова наложително.

Влизам в нишата, където е служебният вход. Прониквам с взлом тук за трети път, макар че другите два случая са все още в бъдещето. Превърнал съм го в истинска наука. Първо разбивам катинара върху предпазната решетка, който се оказва детска залъгалка, дърпам решетката, отключвам секретната брава със стар пълнител от химикалка и безопасна игла, която малко преди това съм намерил на Белмънт Авеню, и пъхам парче алуминий между рамката и двойната врата, за да вдигна вътрешното резе. Voilà[46]. Отнема ми общо към три минути. Гомес ме наблюдава едва ли не с религиозно благоговение.

— Къде си научил всичко това?

— Идва ми отвътре — скромнича аз.

Влизаме вътре. Върху една дъска мигат червени лампички, уж са охранителна система, но аз не съм вчерашен. Тъмно е като в рог. Прехвърлям наум разположението на стоките.

— Не пипай нищо, Гомес.

Искам да ми е топло и да не бия на очи.

Тръгвам предпазливо между щандовете и очите ми свикват с тъмнината. Започвам с панталоните: черен левис. Харесвам си една тъмносиня фланелена риза, дебело черно яке с подплата като на планинските спасители, вълнени чорапи, боксерки, дебели планинарски ръкавици и шапка с наушници. За своя огромна радост на щанда за обувки откривам обувки „Док Мартенс“ — съвсем същите, с каквито беше онова приятелче Ник. Готов съм за действие.

Междувременно Гомес се навърта при касата.

— Безсмислено е — спирам го аз. — Тук не оставят през нощта пари в касата. Да вървим!

Излизаме, откъдето сме влезли. Затварям полека вратата и дърпам решетката. Предишните си дрехи съм напъхал в пазарски плик. По-късно ще се опитам да намеря кош, в каквито от Армията на спасението събират подаяния. Гомес ме гледа нетърпеливо, точно като голямо псе, което очаква да види, дали ще му дам още месо за обяд.

Покрай това се сещам.

— Умирам от глад. Хайде да отскочим до „Ан Садърс“.

— До „Ан Садърс“ ли? Очаквах да предложиш да оберем банка или най-малкото да убием някого. Тъкмо си се развихрил, мой човек, не спирай точно сега!

— Трябва да заредя. Хайде, идвай.

От уличката отиваме на паркинга на шведския ресторант „Ан Садърс“. Пиколото ни наблюдава мълком как минаваме през владенията му. Излизаме на Белмънт. Само девет часът е, улицата гъмжи от обичайната смесица нощни птици, бездомни откачалки, клубари и заможни граждани на предградията, тръгнали да търсят тръпката. „Ан Садърс“ образува островче на нормалността сред ателиетата за татуировки и будките за презервативи. Влизаме и чакаме да ни настанят. Стомахът ми къркори. Шведският декор — навсякъде дървена ламперия и червеникав мрамор на засукани нишки — вдъхва спокойствие. Настаняват ни в салона за пушачи, точно пред камината. Нещата вървят към добро. Събличаме якетата, сядаме, четем листа с менюто, макар че като жители кореняци на Чикаго вероятно можем преспокойно да го изпеем на два гласа. Гомес слага до сребърните прибори всичките си джунджурии, с които си свива цигари.

— Нали нямаш нищо против?

— Имам. Но ти си пуши.

Цената на това да съм в компанията на Гомес е, че се опушвам в постоянния поток от тютюнев дим, който струи от ноздрите му. Пръстите му са оцветени в наситена охра и пърхат леко над тънката хартия, докато той си свива цигари с тютюн „Дръм“, който изсипва в дебел цилиндър, после плюнчи хартията, навива я, стисва я между устните си и я пали.

— Ооох!

За Гомес половин час без цигара си е аномалия. Винаги ми е приятно да наблюдавам как хората задоволяват потребностите си, дори и самият аз да не ги изпитвам.

— Ти не пушиш ли? Нищо?

— Тичам.

— О! А, да, в страхотна форма си. Вече си мислех, че ще пречукаш Ник, а дори не се беше задъхал.

— Беше мъртво пиян, къде ти ще се бие! Беше се превърнал в голяма подгизнала боксова круша.

— Защо му се беше настървил толкова?

— От глупост.

Келнерът идва при нас, представя се като Ланс и обяснява, че специалитетът за днес е сьомга с грах в сметана. Взима поръчката за напитките и изчезва с бясна скорост. Аз започвам да си играя със съдчето за сметаната.

— Той ме видя как съм облечен, заключи, че съм мека китка, направо освирепя, реши да ме скъса от бой, не искаше и да чуе „не“ като отговор и получи изненада. Изобщо не съм искал да се занимавам с него, наистина. Гледах си моята работа.

Гомес се замисля.

— По-точно?

— Моля?

— Хенри, сигурно изглеждам много тъп, но старият ти чичо Гомес поназнайва някои неща. Всъщност те държа под око от известно време, още преди нашата малка Клер да те доведе вкъщи. Не знам дали си наясно, но в някои среди се ползваш с известна слава. Знам доста хора, които те познават. Всъщност не хора, а жени. Жени, които те познават. — Той присвива очи и ме гледа през валмата пушек. — Те разказват някои доста странни неща.

Ланс носи кафе за мен и мляко за Гомес. Поръчваме: за Гомес хамбургер със сирене и пържени картофи, за мен кремсупа от грах, въпросната сьомга, картофи и плодове. Имам чувството, че ей сега ще клюмна и ще се просна на земята, ако не се натъпча веднага с калории. Ланс се отдалечава бързо. Трудно ми е да се развълнувам от лудориите, които е вършело предишното ми Аз, камо ли да седна да се оправдавам пред Гомес. Пък и не му влиза в работата. Той обаче чака да му отговоря. Капвам в кафето сметана и гледам как бялата пяна по повърхността се върти и се разтваря. Забравям за всякаква предпазливост. В края на краищата е все едно.

— Какво искаш да знаеш, другарю?

— Всичко. Искам да знам, защо един наглед кротък библиотекар скъсва от бой ей така, за нищо, непознат на улицата и е облечен като лелка в детска градина. Искам да знам, защо преди осем дни Ингрид Кармайкъл е направила опит за самоубийство. Искам да науча, защо сега изглеждаш десет години по-стар, отколкото последния път, когато те видях. Косата ти побелява. Искам да разбера, как така си се научил да разбиваш секретни ключалки. Искам да знам, защо Клер имаше твоя снимка още преди да те е срещнала.

Клер е имала моя снимка отпреди 1991 година ли? Не знаех. Ужас!

— Как изглеждам на тази снимка?

Гомес се взира в мен.

— По-скоро както сега, а не както преди половин месец, когато идва на вечеря.

Било е преди половин месец ли? Господи, с Гомес се срещаме едва за втори път.

— Правена е навън. Ти се усмихваш. Отзад има дата — юни 1988 година.

Носят ни храната и ние млъкваме, за да я подредим на малката масичка. Започвам да ям така, сякаш това е последният ми ден.

Гомес седи и ме гледа как се храня, без да докосва чинията. Виждал съм го да го прави и в съдебната зала със свидетели на другата страна. Просто седи и ги гледа, и те си казват и майчиното мляко. Не че имам нещо против да си кажа всичко, но първо искам да хапна. Всъщност искам Гомес да знае истината, защото през годините напред постоянно ще ми спасява кожата.

Вече съм преполовил сьомгата, а той продължава да седи.

— Яж, яж де — подканям съвсем като госпожа Ким.

Той топва един пържен картоф в кетчупа и започва да го дъвче.

— Не се притеснявай, ще ти се изповядам. Но нека се нахраня на спокойствие, нали ми е за последно.

Той капитулира и започва да си яде хамбургера. И двамата не казваме и дума, докато не приключвам и с плодовете. Ланс ми носи още кафе. Слагам му захар и сметана, разбърквам го. Гомес ме гледа така, сякаш му иде да ме разтърси. Решавам да се позабавлявам за негова сметка.

— Добре, де. Ето какво правя: пътешествам във времето.

Той върти очи и прави кисела физиономия, но не казва нищо.

— И така, пътувам си във времето. Сега съм на трийсет и шест години. Днес следобед беше девети май 2000 година. Беше вторник. Бях на работа в библиотеката, тъкмо бях изнесъл лекцията за членове на клуба „Какстън“[47], когато най-неочаквано се озовах на Скул Стрийт през 1991 година. Както обикновено, трябваше да намеря бързо нещо, което да облека. Известно време се крих в един вход. Беше ми студено, нямаше никакви хора, накрая се появи един тип, облечен… е, видя как беше облечен. Нападнах го в гръб, взех му парите и всичко, което имаше по себе си, освен бельото. Уплаших го до смърт, май си помисли, че ще взема да го изнасиля. При всички положения се сдобих с дрехи. Това добре. Но в този квартал няма как да си облечен по този начин и да не възникнат известни недоразумения. Цяла вечер слушах обидите на кого ли не и накрая твоят приятел беше последната капка. Съжалявам, ако съм му нанесъл големи телесни повреди. Исках много да му взема дрехите, най-вече обувките. — Гомес поглежда под масата към краката ми. — Постоянно се озовавам в положение като това. Без майтап. Има ми нещо. Ей така, без причина, се местя във времето. Нямам власт над това, никога не знам кога точно ще се случи и къде и кога ще се озова. За да се оправя някак, разбивам ключалки, обирам магазини, пребърквам джобове, нападам в гръб хора, прося, прониквам с взлом, крада коли, лъжа, мамя и осакатявам. Няма нещо, за което да се сетиш и което да не съм правил.

— Убийство.

— Е, поне аз не знам да съм убивал. Не съм и изнасилвал. — Докато говоря, го гледам. Лицето му е невъзмутимо. — Ингрид. Наистина ли я познаваш?

— Познавам Силия Атли.

— Майко мила! Със странни птици общуваш. Как Ингрид е опитала да се самоубие?

— Със свръхдоза валиум.

— През 1991 година? А, да. Това й е четвъртият опит за самоубийство.

— Моля?

— О, ти не знаеше ли? Силия ти е съобщила информацията доста избирателно. На 2 януари 1994 година Ингрид най-после успя да сложи край на земния си път. Простреля се в гърдите.

— Хенри…

— Случи се преди, шест години и още съм й ядосан. Жалко наистина за нея. Но тя от доста време беше в тежка депресия и продължи да затъва в нея. Не можех да й помогна по никакъв начин. Това бе едно от нещата, заради които се карахме.

— Не ти липсва черен хумор, Библиотекарче.

— Искаш ли доказателства?

Той само се усмихва.

— Ами снимката? За която спомена, че е у Клер?

Усмивката изчезва.

— Добре, де. Признавам, това наистина ме озадачава.

— За пръв път срещнах Клер през октомври 1991 година. Тя ме срещна за пръв път през септември 1977, беше на шест години, аз ще бъда на трийсет и осем. Познава ме, откакто се помни. А аз започвам да я опознавам едва през 1991 година. Между другото, би могъл да питаш Клер. Тя ще ти каже всичко.

— Вече съм я питал. Каза ми.

— В такъв случай, Гомес, само губиш ценно време, като ме караш да ти разказвам всичко отново и отново. Не й ли повярва?

— Не. Ти щеше ли да й повярваш?

— Със сигурност. Клер е много искрена. От католическото възпитание е. — Ланс се появява с още кафе. Вече съм задръстен с кофеин, но още малко няма да ми навреди. — Е? Какво доказателство искаш?

— Клер каза, че изчезваш.

— Да, това е един от най-забавните ми фокуси. Стой до мен и рано или късно ще изчезна. Дотогава може да минат няколко минути, няколко часа или дни, но в това отношение можеш да разчиташ напълно на мен.

— Познаваме ли се през 2000 година?

— Да — хиля се аз. — Добри приятели сме.

— Кажи ми бъдещето.

А, не. Само това не.

— Няма да стане.

— Защо?

— Гомес. Нещата се случват. Ако ги знаеш предварително, всичко става… някак зловещо. Така и така не можеш да промениш нищо.

— Защо?

— Причинно-следствената връзка има само една посока: напред. Нещата се случват веднъж, само веднъж. Ако ги знаеш… Почти през цялото време се чувствам като хванат в капан. Ако си във времето и не знаеш… ти си свободен. Повярвай ми. — Той изглежда отчаян. — Ще ни кумуваш на сватбата. И аз на твоята. Чака те страхотен живот, Гомес. Но няма да ти кажа подробности.

— И за акциите ли няма да ми кажеш?

Е, защо да не му кажа! През 2000 година фондовият пазар е като обезумял, но някои хора ще натрупат цяло състояние и сред късметлиите ще бъде и Гомес.

— Чувал ли си за интернет?

— Не.

— Свързано е с компютрите. Огромна мрежа, която обхваща света и в която постоянно са включени хора, общуващи по телефонни линии чрез компютри. Купувай акции в новите технологии. „Нетскейп“, „Америка Онлайн“, „Сън Майкросистъмс“, „Яху!“, „Майкрософт“, „Амазон.ком“.

Той си записва.

— „Дотком“?

— За това не бери грижа. Просто купувай на фондовата борса. — Аз се усмихвам. — Пляскай с ръце, ако вярваш и във феи.

— Мислех, че тази вечер обезглавяваш всеки, който ти говори за феи, гейове и така нататък.

— Това, неграмотник такъв, е от „Питър Пан“. — Изведнъж усещам, че ми се гади. Не искам точно тук и сега да правя сцени. — Идвай с мен — казвам и се завтичам към мъжката тоалетна, а Гомес ме следва по петите.

Нахълтвам и вътре като по чудо няма никой. По лицето ми се стича пот. Драйфам в мивката.

— Ужас! — възкликва Гомес. — Да го вземат мътните, Библиотекарче…

Но не чувам какво ми казва нататък, защото лежа гол на хълбок върху студения линолеум на пода, в непрогледен мрак. Освен това ми се вие свят и не бързам да ставам. Пресягам се и докосвам гръбчетата на книгите. Намирам се в хранилището на „Нюбъри“. Изправям се на крака и тръгвам със залитане към дъното на пътеката, където щраквам осветлението, което ме заслепява. Дрехите ми и количката с книги, които съм редил, са на пътеката между следващите рафтове. Обличам се, подреждам книгите по местата им върху рафтовете и отварям със свито сърце вратата на хранилището. Не знам колко е часът, нищо чудно да е включена алармата. Но не, всичко си е, както преди. Изабел обяснява на нов читател какъв е редът в читалнята, Мат минава покрай мен и ми маха с ръка. През прозорците струи слънце, а стрелките на часовника в читалнята показват четири и петнайсет. Нямало ме е по-малко от четвърт час. Амилия ме вижда и сочи вратата.

— Отивам в „Старбъкс“[48]. Искаш ли кафе?

— Хм, не. Но ти благодаря.

Главата ми ще се пръсне. Надзъртам в кабинета на Роберто и му казвам, че не се чувствам добре. Той кима състрадателно, маха с ръка към телефона, който бълва в ухото му високоскоростен италиански. Грабвам си нещата и си тръгвам.

Поредният най-обикновен работен ден на Библиотекарчето.

Неделя, 15 декември 1991 година

(Клер е на 20 години)

Клер: Прекрасна слънчева неделна утрин е и аз се прибирам от жилището на Хенри. Улиците са заледени, натрупал е към пет сантиметра нов сняг. Всичко е ослепително бяло и чисто. Пея заедно с Арета Франклин „У-В-А-Ж-Е-Н-И-Е“, от Адисън завивам по Хойни и виж ти — точно отпред има местенце, където да спра. Днес ми е щастлив ден. Паркирам, тръгвам предпазливо по хлъзгавия тротоар и без да спирам да си тананикам, влизам във входа. Тук-там гърбът ме понаболява, нещо, което вече съм започнала да свързвам със секса, с това, че съм се събудила в леглото на Хенри, че се прибирам по най-различно време на другата сутрин. Нося се лека като перце нагоре по стълбите. Шарис сигурно е на църква. Вече мечтая как ще се излежавам дълго-дълго във ваната и ще си чета „Ню Йорк Таймс“. Веднага щом отварям вратата, разбирам, че не съм сама. В хола сред валма пушек и на пуснати щори седи Гомес. На фона на тапетите с червени шарки, на мебелите с червена дамаска и целия този дим той прилича на рус полски Елвис или на сатана. Продължава да си седи там, затова аз влизам в стаята си, без да го заговарям.

— Клер.

Обръщам се.

— Какво?

— Извинявай. Не бях прав.

Никога досега не съм чувала Гомес да признава друго, освен папската си непогрешимост. Гласът му наподобява гърлено грачене.

Влизам в хола и вдигам щорите. Слънцето не може да пробие през дима, затова открехвам прозореца.

— Направо се чудя как не си задействал с толкова много пушек противопожарната аларма.

Гомес ми показва деветволтова батерия.

— Ще я включа отново, преди да си тръгна.

Сядам на креслото. Чакам да чуя защо Гомес е променил мнението си. Той си свива поредната цигара. Накрая я запалва и ме поглежда.

— Снощи бях с твоя приятел Хенри.

— Аз също.

— Така ли! Какво правихте?

— Ходихме във „Фейситс“, гледахме филм на Питър Грийнауей, вечеряхме в марокански ресторант, отидохме у Хенри.

— И току-що си си тръгнала оттам.

— Точно така.

— Е, моята вечер не беше наситена с толкова много култура, но затова пък бе твърде богата откъм събития. Натъкнах се на твоя неотразим приятел в уличката до „Вик“ точно когато правеше на пихтия Ник. Сутринта Трент ми каза, че Ник има счупен нос, три счупени ребра, пет счупени костици в дланта, натъртвания и охлузвания и четирийсет и шест шева. И трябва да си прави нов преден зъб. — Аз слушам невъзмутимо. Ник е голям калтак. — Само да го беше видяла отнякъде, Клер. Гаджето ти млатеше Ник така, сякаш той е неодушевен предмет. Сякаш е скулптура, която той изсича. Наистина научен подход. Замисли се само къде да го просне, така че ефектът да е най-голям. Бам! Щях да му се възхитя, ако не биеше Ник.

— А защо Хенри е биел Ник?

Гомес е смутен.

— Доколкото разбрах, Ник си го е изпросил. Обича да обижда… обратните, а Хенри беше облечен като малката Госпожица Мъфет.

Мога да си представя. Клетият Хенри.

— И после?

— После обра ведомствения армейски магазин.

Дотук добре.

— И?

— И отидохме да вечеряме в „Ан Садърс“.

Прихвам. Гомес се усмихва.

— И той ми разказа същата налудничава история, както и на теб.

— А ти защо му повярва?

— Ами защото изобщо не му пукаше. Личеше си, че ме познава много добре. Имаше ми и номера и му беше все тая. А после… после изчезна, а аз продължих да стоя и… и просто нямах друг избор, освен да повярвам.

Кимам състрадателно.

— Той изчезва по доста внушителен начин. Помня го още от първия път, когато го видях… бях малка. Хенри ми стискаше ръката и — хоп! — след миг вече го нямаше. Ей, а откъде идваше?

— От 2000 година. Изглеждаше много по-стар.

— Изживява какво ли не.

Приятно ми е да си седя и да разговарям за Хенри с човек, който е наясно за какво става въпрос. Усещам прилив на признателност към Гомес, от която не остава и следа, когато той се навежда към мен и казва доста угрижено:

— Не се омъжвай за него, Клер.

— Той още не ми е предлагал брак.

— Знаеш за какво ти говоря.

Седя, без да се помръдвам, гледам ръцете си, които съм положила тихо в скута си. Студено ми е, бясна съм. Гомес ме гледа разтревожено.

— Обичам го. Той е моят живот. Цял живот съм го чакала и сега той е тук. — Не знам как да обясня на Гомес. — С Хенри виждам всичко като на длан, все едно е изобразено върху карта: минало и бъдеще, всичко наведнъж, като ангел… — Клатя глава. Не мога да го изразя с думи. — Пресягам се към него и докосвам времето… той ме обича. Женени сме, защото… защото сме част един от друг. — Известно време мълча. — Вече се е случило. Най-неочаквано, изведнъж.

Взирам се в Гомес, дано съм успяла да му обясня.

— Клер. Аз го харесвам, и то много. Той е забавен. Но е опасен. Всички жени, с които е бил, се разпадат. Просто не искам да се хвърлиш с блажена танцова стъпка в обятията на този очарователен социопат…

— Толкова ли не виждаш, че е твърде късно? Говориш ми за човек, когото познавам от шестгодишна. Познавам го. Ти си го срещал два пъти, а сега се опитваш да ме убедиш да скоча от влака. Е, не мога. Видяла съм бъдещето си, не мога да го променя, а и да можех, нямаше да искам.

Гомес се замисля.

— А на мен той не поиска да ми каже бъдещето.

— Хенри държи на теб, не би го направил.

— Но на теб ти е казал.

— Беше неизбежно, моят живот е тясно преплетен с неговия. Заради него цялото ми детство беше различно и аз не можех да сторя нищо. Той направи възможно най-доброто.

Чувам ключа на Шарис в ключалката.

— Не се дръж като луда, Клер… просто се опитвам да ти помогна.

Усмихвам му се.

— Можеш да помогнеш на нас. Ще видиш.

Шарис влиза вътре и кашля.

— О, скъпи. Чакаш ме отдавна.

— Говоря си с Клер. За Хенри.

— Не се и съмнявам, че й обясняваш колко го боготвориш — подмята тя с предупредителна нотка в гласа.

— Казвам й да бяга колкото й крака държат в обратната посока.

— О, Гомес. Не го слушай, Клер. Що се отнася до мъжете, има ужасен вкус.

Шарис сяда целомъдрено на педя — две от него, а той се пресяга и я притегля върху коленете си. Тя го поглежда.

— Винаги е такава след църква.

— Искам да закуся.

— То оставаше да не искаш, гълъбице моя.

Двамата стават и хукват по коридора към кухнята. Не след дълго, Шарис надава писъци и смях, а Гомес се опитва да я шляпне с броя на „Таймс Магазин“. Аз въздъхвам и се прибирам в стаята си. Още грее слънце. В банята пълня огромната стара вана с гореща-гореща вода и смъквам дрехите от снощи. Докато влизам във ваната, се зървам в огледалото. Изглеждам почти закръглена. Това ме попарва и аз се потапям във водата с усещането, че съм одалиска на Енгър. „Хенри ме обича. Хенри е тук — най-после, сега, най-после. И аз го обичам.“ Прокарвам длани по гърдите си и във водата се разтваря тънък слой слюнка. „Защо всичко трябва да е толкова сложно? Дали сложностите вече са зад нас?“ Потапям косата си и я гледам как плава около мен като тъмна мрежа. „Аз изобщо не съм избирала Хенри и той изобщо не е избирал мен. Как би могло да е грешка?“ Отново съм изправена пред факта, че няма как да знаем. Загледана в плочката над крака ми, лежа във ваната, докато водата става почти хладка. Шарис чука на вратата и пита дали не съм умряла и дали тя може да си измие зъбите. Докато намотавам хавлиената кърпа около косата си, се зървам замъглена от парата в огледалото и времето сякаш се нагъва върху самото себе си: виждам себе си като напластяване на всички мои предишни дни и години, като цялото време, което предстои, и внезапно се чувствам така, сякаш съм станала невидима. После обаче, това чувство ме напуска точно толкова бързо, колкото ме е връхлетяло, и аз стоя една минута, без да се помръдвам, след това обличам хавлията, отварям вратата и излизам.

Събота, 22 декември 1991 година

(Хенри е на 28 и на 33 години)

Хенри: В 5:25 сутринта на вратата се звъни — винаги лоша поличба. Отивам със залитане при копчето на домофона и го натискам.

— Да!

— Ей. Пусни ме!

Пак натискам копчето и по линията се предава ужасния жужащ звук, който означава „Добре дошъл под моя покрив и в моя дом!“ След четирийсет и пет секунди асансьорът изтраква и започва да се изкачва с дрънчене. Обличам халата, излизам на стълбището, заставам и гледам през малкото прозорче как кабелите на асансьора се движат. Асансьорната клетка се появява и спира — така си и знаех, ето ме и мен!

Той плъзга вратата на асансьора и излиза на стълбището гол, небръснат, с наистина къса коса. Прекосяваме бързо безлюдната стълбищна площадка и се пъхаме в апартамента. Затварям вратата и за миг спирам да ни огледам.

— Е — възкликвам колкото да кажа нещо. — Как е?

— Ядва се. Коя дата сме днес?

— 22 декември 1991 година. Събота.

— О… довечера в „Арагон“ ще свирят „Ле Фам“, нали?

— Да.

Той се смее.

— Мамка му. Каква кошмарна вечер!

Отива при леглото… при моето легло, завива се презглава. Аз се просвам до него.

— Ей! — Никакъв отговор. — От кое време идваш?

— От 13 ноември 1996 година. Тъкмо си лягах. Затова ме остави да поспя или след пет години ще съжаляваш горчиво.

Струва ми се достатъчно разумно. Свалям халата и отново си лягам. Сега не съм на своята страна, сега съм откъм страната на Клер, както напоследък я наричам, защото моята страна е завзета от моя doppelganger[49]. От тази страна на леглото всичко изглежда малко различно. Все едно сте затворили едното си око и гледате нещо отблизо, после го гледате и с другото око. Лежа и правя това — гледам фотьойла, по който са намятани дрехите ми, костилката от праскова на дъното на винената чаша върху перваза, дясната си длан отгоре. Трябва да си изрежа ноктите, а с този апартамент сигурно мога да кандидатствам за помощ от средствата, които правителството отпуска на пострадали от природни бедствия. Може би допълнителното ми Аз ще пожелае да се включи и да помогне да поразчистим къщата, тъкмо да оправдае разходите по пребиваването си тук. Опитвам се да си спомня какво има в хладилника и в шкафовете и стигам до извода, че сме се запасили добре. Смятам довечера да доведа Клер и не знам какво да правя с излишното си тяло. Хрумва ми, че тя може би ще предпочете да бъде с тази моя по-късна редакция, защото в края на краищата те се познават по-добре. Кой знае защо, това ме натъжава. Мъча се да не забравям, че каквото извадим днес, ще го добавим по-късно, но пак ме е страх и ми се иска единият от нас двамата просто да се разкара.

Разглеждам двойника си. Свил се е като таралеж, с гръб към мен, и очевидно спи. Завиждам му. Той е аз, но аз все още не съм той. Изживял е пет години, които за мен все още са си пълна загадка, все още са се спотаили и само чакат да изскочат, сякаш са на пружина, и да ме захапят. Той, разбира се, е вкусил от насладите, които има да се вкусват, за мен те чакат като кутия недокоснати шоколадови бонбони.

Опитвам се да го видя през очите на Клер. Защо с къса коса? Винаги съм си харесвал черната къдрава коса до раменете, нося я така още от гимназията. Но рано или късно ще я отрежа. Хрумва ми, че косата е едно от многото неща, които със сигурност напомнят на Клер, че не съм точно човекът, когото тя познава от най-ранно детство. Аз съм близко подобие, което тя тихомълком направлява към самия мен, както съществувам в съзнанието й. Какво щях да бъда без нея?

Не мъжът, който диша бавно и дълбоко в другия край на леглото. Вратът и гърбът му са нагънати от гръбначния стълб и ребрата. Кожата му е гладка, почти без косми, вместена само в стегнатите мускули и кости. Той е капнал от умора, но въпреки това спи така, сякаш ей сега ще скочи и ще хукне. Дали излъчвам чак такова напрежение? Вероятно. Клер се оплаква, че не се отпускам, докато не грохна, но когато съм с нея, всъщност често ми е спокойно. Това мое по-възрастно Аз изглежда по-слабо и стегнато, по-плътно и сигурно. С мен обаче то може да си позволи да се перчи: усвоил е номера ми толкова добре, че в мой интерес е да се примирявам с него.

Сега е 7:14 и е ясно, че тепърва няма да заспя. Ставам от леглото и слагам кафе. Обличам си бельо и долнище на анцуг и се протягам. Напоследък коленете ме наболяват, затова им слагам наколенки. Нахлузвам чорапи и завързвам връзките на износените маратонки, вероятната причина за болките в коленете, после се заричам още утре да си купя нови. Трябваше да попитам госта си какво е времето навън. Всъщност едва ли е нужно — декември в Чикаго: ужасното време си е просто de rigueur[50]. Обличам набързо допотопната си тениска от Чикагския кинофестивал, черно горнище на анцуг, дебел оранжев суичър с качулка и с големи „Х“-ове, сложени отпред и отзад със светеща лепенка. Грабвам ръкавиците и ключовете и излизам навън в деня.

Денят не е лош, доколкото може да не е лош ден в началото на зимата. По земята има съвсем малко сняг, с който вятърът си играе и подмята напред-назад. На Дирборн има задръстване, заради което се чува концерт от звуци на двигатели, небето е сиво — бавно изсветлява до бледосиво.

Завързвам ключовете за едната маратонка и решавам да си направя кроса около езерото. Затичвам се бавно на изток по Делауер към Мичиган Авеню, минавам по надлеза и хуквам по алеята за велосипедисти, на север по плажа при Оук Стрийт. Днес навън са излезли само заклетите поклонници на бягането за здраве и велосипедисти. Езерото Мичиган е наситено аспидно на цвят, водата се е отдръпнала и е оголила тъмнокафява ивица пясък. Над главата ми и нататък над водата кръжат чайки. Движа се бързо: студът е немилостив към ставите и аз постепенно си давам сметка, че тук, край езерото, си е доста студено, някъде към минус седем-осем градуса. Затова тичам малко по-бавно от обикновено, за да се постопля и да напомня на клетите си колене и глезени, че житейското им предназначение е да ме носят бързо и надалеч, когато им кажа. Усещам в гърдите си студения сух въздух, усещам как сърцето ми бие ведро и когато излизам на Норт Авеню, се чувствам прекрасно и увеличавам скоростта. За мен бягането е много неща: оцеляване, спокойствие, въодушевление, самота. То е доказателство, че съществувам телесно, че имам власт над движенията си в пространството, макар и не във времето, че тялото се подчинява, макар и временно, на волята ми. Докато тичам, размествам въздуха, нещата около мен идват и си отиват, а пътеката се движи под краката ми като филмова лента. Помня как, като малък, много преди видеоигрите и Мрежата, си прожектирах филмчета с допотопно прожекционно апаратче в училищната библиотека и се взирах в тях, като въртях копчето, което местеше с бибипкане рамката. Вече не помня какво е имало на филмчетата, за какво са били те, но помня миризмата в библиотеката и как при всяко бибипкане подскачах. Сега летя — златно чувство, сякаш мога да тичам направо във въздуха, и съм непобедим, нищо не може да ме спре, нищо не може да ме спре, нищо, нищо, нищо, нищо…

Вечерта на същия ден

(Хенри е на 28 години, Клер — на 20)

Клер: Отиваме на концерта на „Вайълънт Фам“ в зала „Арагон“. След известно нежелание от страна на Хенри, което не разбирам, тъй като той обича „Ле Фам“, обикаляме из горната част на града и търсим къде да оставим колата. Кръжа и кръжа покрай Грийн Мил, покрай клубовете, слабо осветените жилищни блокове и обществените перални, които приличат на сценичен декор. Накрая паркирам на Аргайл и както треперим, тръгваме по тротоарите, които приличат на стъкло. Хенри крачи бързо и когато вървим заедно, аз винаги се задъхвам леко. Забелязвам, че той се стреми да върви в крак с мен. Свалям едната ръкавица и пъхам ръка в джоба на якето му, а той ме прегръща през рамото. Вълнувам се, защото с Хенри не сме ходили никога досега да танцуваме заедно, освен това обичам „Арагон“ в цялото му позападнало псевдоиспанско великолепие. Баба Миграм ми е разказвала как е идвала да танцува на музиката на големите оркестри от трийсетте години, когато всичко е било ново и красиво, и никой не е драйфал по балконите, а в мъжката тоалетна не е имало езера от пикня. Но c’est la vie[51], времената се менят и ние сме тук.

Няколко минути чакаме на опашка. Хенри изглежда напрегнат, стои нащрек. Държи ме за ръката, но гледа над тълпата. Аз пък се възползвам от възможността да гледам него. Хенри е красив. Косата му е дълга до раменете, сресана е назад, черна и пригладена е. Той прилича на котка, слаб е и излъчва безпокойство и физическа мощ. Сякаш ей сега ще те ухапе. Облечен е в черно яке и бяла памучна риза с маншети, които се показват незакопчани изпод ръкавите на якето, сложил е и красива отровнозелена вратовръзка, която е разхлабил колкото да видя мускулите на врата му, обут е в черни джинси и високи черни кецове. Събира косата ми и я намотава около китката си. За миг съм негова пленница.

Вече сме се обзавели с билети и се понасяме с потока от хора към залата. В „Арагон“ има множество дълги коридори, ниши и балкони, които опасват основната зала и са идеални, ако си решил да се губиш или да се криеш. Ние с Хенри отиваме на балкон близо до сцената и сядаме на малка масичка. Събличаме си връхните дрехи. Хенри ме гледа вторачено.

— Красива си. Роклята е страхотна, не мога да повярвам, че ще успееш да танцуваш с нея.

Роклята ми е плътно прилепнала и теменужена на цвят, но се разтяга достатъчно и аз си се движа свободно. Днес следобед я пробвах пред огледалото и се харесах. Онова, което ме притеснява, е косата ми: от сухия зимен въздух тя изглежда двойно повече от обикновено. Започвам да я сплитам на плитка, но Хенри ме спира.

— Недей, моля те… искам да те гледам със спусната коса.

Първата група започва да си свири парчетата. Слушаме търпеливо. Всички сноват, говорят, пушат. На партера няма свободни места. Шумът е чудовищен.

Хенри се навежда и крещи в ухото ми:

— Искаш ли нещо за пиене?

— Само кола.

Той се запътва към бара. Аз се облягам на парапета на балкона и гледам навалицата. Момичета в маркови дрешки, момичета в бойни униформи, момчета с коси, вдигнати на пънкарски гребени, момчета във фланелени ризи. Хора и от двата пола по тениски й джинси. Колежанчета и младоци около двайсетте, тук-там и по някой дъртак.

Хенри го няма дълго. Подгряващата група си изсвирва парчетата, намират се и такива, които й ръкопляскат, и сценичните работници започват да изнасят апаратурата й и да внасят друга, почти същата. Накрая ми писва да чакам, зарязвам масата и връхните дрехи и започвам да се провирам през блъсканицата на балкона надолу по стълбите и в дългия тъмен коридор, където е барът. Хенри го няма там. Движа се бавно по коридорите и нишите и търся, като се старая да не ми личи.

Зървам го в дъното на един от коридорите. Стои съвсем близо до някаква жена и в началото решавам, че се прегръщат: тя се е облегнала на стената, Хенри се е подпрял с една ръка над рамото й и се е надвесил над нея. В начина, по който са застанали, има близост, от която ми спира дъхът. Жената е руса и красива по много германски начин, висока, с изразителни черти.

След като се приближавам, виждам, че двамата не се целуват, а се карат. Хенри маха със свободната ръка, за да наблегне на онова, което крещи на жената. Върху безизразното й лице изведнъж се изписва гняв, тя е на ръба на сълзите. В отговор му кряска нещо, Хенри отстъпва назад и вдига рязко ръце. Докато се отдалечава, чувам последните му думи:

— Не мога, Ингрид, просто не мога! Съжалявам…

— Хенри!

Тя се завтича към него и точно тогава двамата ме виждат как стоя като попарена насред коридора. Хенри е мрачен, хваща ме за ръката и двамата тръгваме бързо към стълбите. След като изкачвам три стъпала, се обръщам и виждам, че Ингрид стои и ни гледа с ръце на кръста, безпомощна и напрегната. Хенри също хвърля един поглед назад, после се обръщаме и продължаваме нагоре по стълбите.

Намираме масата, която като по чудо още е свободна и дори връхните ни дрехи са там. Осветлението постепенно угасва и Хенри повишава тон, за да надвика врявата на тълпата.

— Извинявай. Така и не стигнах до бара, натъкнах се на Ингрид…

„Коя е Ингрид?“ Спомням си как съм стояла в банята на Хенри с червилото в ръка и тъкмо да попитам, когато се спуска мрак и на сцената излизат „Вайълънт Фам“.

Гордън Гейно застава пред микрофона и ни гледа на кръв, после екват застрашителни акорди, той се навежда напред и подхваща началото на „Мехур върху Слънцето“, а ние с Хенри седим и слушаме, после по едно време той се надвесва към мен и крещи:

— Ако искаш, да си тръгваме.

Дансингът е мътилка от блъскащо се човечество.

— Танцува ми се!

На Хенри очевидно му олеква.

— Страхотно! Ура! Ела!

Смъква вратовръзката си и я напъхва в джоба на якето. Провираме се отново долу и влизаме в залата на партера. Виждам Шарис и Гомес, танцуват, общо взето, заедно. Шарис е изпаднала в нещо като транс и не забелязва нищо. Гомес почти не се помръдва и е стиснал между устните си цигара, която е в абсолютно водоравно положение. Вижда ме и ми махва колкото да не е без хич. Докато се промушваме през тарапаната, все едно нагазваме в езерото Мичиган: множеството ни подхваща и ни понася към сцената. Реве:

— Още! Още!

А „Фам“ отвръщат, като се нахвърлят с безумен устрем на инструментите.

Хенри се движи, вибрира заедно с баса. Застанали сме точно до най-голямото гъмжило, където всички танцуват под звуците на музиката, блъскат се с невероятна скорост, поклащат хълбоци, размахват ръце.

Ние също танцуваме. Музиката минава през мен, звуковите вълни ме сграбчват за гърба, движат краката ми, хълбоците, раменете, без да се допитват до разума. („Красиво момиче, хубава рокля имаш, усмивка на гимназистка, о, да, къде ли е сега, мога само да гадая.“) Отварям очи и виждам, че докато танцува, Хенри не престава да ме гледа. Когато вдигам ръце, той ме хваща през кръста и аз подскачам. Сякаш цяла вечност виждам дансинга. Някой ми маха, но още преди да съм разбрала кой, Хенри отново ме пуска долу. Танцуваме, като се докосваме, танцуваме, като се отдалечаваме един от друг. („Как да обясня личната болка?“) По мен се стича пот. Хенри тръсва глава, косата му се превръща в черно размазано петно, цялата съм в капки от неговата пот. Музиката ни възпламенява, присмива ни се („Нямах за какво да живея, нямах за какво да живея, нямах за какво да живея“). Хвърляме се към нея. Тялото ми е гъвкаво, краката ми са изтръпнали, от чатала чак до темето ме пронизва усещането за бяла топлина. Косата ми се е превърнала в мокри въжета, които са полепнали по ръцете, врата, лицето, гърба ми. Музиката се блъсва в стена и спира. Сърцето ми ще се пръсне. Слагам ръка върху гърдите на Хенри и съм изненадана, че неговото сърце бие съвсем малко по-ускорено.

Малко по-късно влизам в дамската тоалетна и виждам, че Ингрид седи на една мивка и плаче. Пред нея стои дребничка негърка с красиви дълги тънки плитки, която й говори нежно и я милва по косата. Стоновете на Ингрид отекват о влажните жълти плочки. Понечвам да изляза и с движението привличам вниманието на двете жени. Те ме поглеждат. Ингрид изглежда ужасно. Няма и помен от тевтонското й величие, лицето й е червено и подпухнало, гримът й се е размазал на вадички. Тя ме гледа свъсена и сломена. Чернокожата жена идва при мен. Тя е миловидна и крехка, смугла и тъжна. Застава съвсем близо и проронва:

— Как се казваш, сестро?

Колебая се.

— Клер — представям се накрая.

Тя се извръща назад към Ингрид.

— Клер. Слушай какво ще ти кажа. Бъркаш се там, където не ти е работа. Хенри не е цвете за мирисане, но той не е цветето за мирисане на Ингрид и ще постъпиш много неразумно, ако се занимаваш с него. Чу ли какво ти казах?

Изобщо не ме интересува, но не се сдържам.

— Какво говорите?

— Щяха да се женят. После Хенри би отбой, каза на Ингрид, че съжалявал, но да не му се сърдела и да забравела. Лично според мен хич не й е притрябвал, но тя не иска и да чуе. Държи се лошо с нея, пие като невидял, изчезва с дни, после се връща, все едно не е било нищо, спи с всяка, която стои достатъчно дълго мирна. Ето такъв е Хенри. Само да не кажеш, че не са те предупредили, когато започнеш да се тръшкаш и да ревеш.

Тя най-неочаквано се обръща и отива при Ингрид, която продължава да ме гледа с безусловно отчаяние.

Сигурно и аз съм ги зяпнала.

— Извинявайте — казвам им и бягам.

Лутам се из коридорите и накрая откривам ниша, където няма никого, освен млада жена, заспала направо на пластмасовия диван със запалена цигара между пръстите. Взимам угарката и я гася върху мръсните плочки. Сядам на страничната облегалка на дивана и от опашната кост музиката вибрира по целия ми гръбначен стълб. Усещам я в зъбите си. Още ми се пишка, главата ме боли. Плаче ми се. Не разбирам какво се е случило току-що. По-точно разбирам, но не знам как да постъпя. Не знам дали просто да не забравя или да отида да вдигна скандал на Хенри и да му поискам обяснение и така нататък. Какво съм очаквала? Де да можех да пратя картичка в миналото на този мръсник Хенри, когото не познавам: „Не прави нищо. Чакай ме. Иска ми се да си с мен.“

Хенри надзърта иззад ъгъла.

— А, ето къде си била. Мислех, че съм те загубил.

Къса коса. Или Хенри се е подстригал през последния половин час, или гледам любимия си хроноизместен човек. Скачам и му се мятам.

— Оооо… и аз се радвам да те видя…

— Липсваше ми — казвам и вече плача.

— От седмици си почти непрекъснато с мен.

— Знам, но… ти не си ти и все пак… в смисъл различен си. По дяволите.

Облягам се на стената и Хенри се притиска до мен. Целуваме се, после той започва да ми лиже лицето, все едно е котка, а аз — малкото й котенце. Опитвам се да мъркам и прихвам.

— Ах, гадняр такъв. Опитваш се да отклониш вниманието ми от свинщините, които вършиш.

— Какво толкова върша? Не знаех, че съществуваш. Срещах се нещастно с Ингрид. После се запознах с теб. Само двайсет и четири часа след това скъсах с Ингрид. Изневярата не може да бъде със задна дата.

— Тя каза…

— Коя тя?

— Негърката. — Показвам дълга коса. — Нисичка такава, с големи очи, тънки плитки…

— О, господи. Това е Силия Атли. Влюбена е в Ингрид.

— Каза, че си щял да се жениш за Ингрид. Че непрекъснато си пиел, чукал си, която ти падне и като цяло си гадняр, затова да съм бягала. Ето какво ми каза тя.

Хенри е развеселен, но и не може да повярва.

— Е, до известна степен си е вярно. Наистина чуках, която ми падне и със сигурност съм прочут със зверското си пиянство. Но не сме били сгодени. За нищо на света не бих проявил безразсъдството да се оженя за Ингрид. Заедно бяхме царствено нещастни.

— Но тогава защо…

— Клер, на пръсти се броят хората, които срещат сродната си душа още шестгодишни. Човек трябва да прекарва някак времето. А Ингрид беше много… търпелива. Прекалено търпелива. Опитваше се да преглътне странното ми поведение с надеждата, че все някой ден ще вляза в пътя и ще се оженя за великомъченическия й задник. Когато някой е чак толкова търпелив, се чувстваш длъжен да си му благодарен, а после ти се приисква да го нараниш. Разбра ли нещо?

— Вероятно. Всъщност не, не ми се вижда логично, аз не мисля по този начин.

Хенри въздъхва.

— Колко мило от твоя страна, че си нямаш и понятие от извратената логика в повечето връзки. Повярвай ми. Когато се запознахме, бях сломен, съсипан и сега малко по малко идвам на себе си, защото виждам, че си човешко същество, и ми се иска и аз да бъда като теб. Мъча се да го постигна, без да забележиш, защото и досега не съм проумял, че между нас всички преструвки са излишни. Но има дълъг път между мен, с когото си имаш работа през 1991 година, и мен, който ти говори сега, в този миг, от 1996 година. Трябва да поработиш върху мен, не мога да стигна дотам сам.

— Да, но е тежко. Не съм свикнала аз да бъда учителката.

— Е, щом се почувстваш обезсърчена, помисли за всички часове, които съм прекарал и които прекарвам с невръстното ти Аз. Смятане и ботаника, писане и американска история. Можеш да ме обиждаш на френски, защото съм седял с теб и съм ти помагал.

— Така си е. Il a les defauts de ses qualités[52]. Но се обзалагам, че е по-лесно да помагаш на някого да усвои всичко това, отколкото да му покажеш как да бъде… щастлив.

— Но ти ме правиш щастлив. Трудното е да бъдеш достоен да си щастлив — Хенри си играе с косата ми, усуква я на малки възелчета. — Слушай, Клер, ще те върна на клетия imbecile[53], с когото си дошла. Седя горе, чувствам се потиснат и се чудя къде си.

Осъзнавам, че от радост, задето виждам някогашния и бъдещия си Хенри, съм забравила сегашния си Хенри, и ме досрамява. Изпитвам едва ли не майчинския копнеж да отида и да утеша непознатото момче, превръщащо се пред очите ми в мъж, онзи, който ме целува и ме оставя с препоръката да бъда мила и добра. Докато се качвам по стълбите, виждам как Хенри от моето бъдеще се лута между кълчещите се танцуващи, и тръгвам като насън да търся Хенри, който е моето сега и тук.

Коледа, три

24, 25, 26 декември 1991 година

(Клер е на 20 години, Хенри — на 28)

Клер: Сега е 8:32 сутринта на двайсет и четвърти декември и ние с Хенри отиваме за Коледа в „Полска чучулига“. Денят е ясен и хубав, тук, в Чикаго няма сняг, но в Саут Хейвън е натрупало петнайсет сантиметра. Преди да потеглим, Хенри дълго реди наново багажа, проверява гумите, гледа двигателя. Според мен си няма и представа какво точно гледа. Автомобилът ми е много хубава хонда сивик, модел 1990 година и аз си го харесвам, но Хенри наистина ненавижда да пътува с коли, особено малки. Ужасен пътник е, непрекъснато стиска страничната облегалка и държи крак, все едно е върху спирачка. Вероятно няма да се страхува толкова, ако шофира той, но по очевидни причини няма книжка. И така, носим се в този хубав зимен ден по магистрала „Индиана“, спокойна съм и очаквам с нетърпение да се видя със семейството си, а Хенри само нервничи. Още по-сприхав е, защото сутринта не успя да потича: забелязала съм, че за да бъде щастлив, през цялото време му трябват огромни количества физическо натоварване. Все едно седя с хрътка. В реално време е по-различно. Докато растях, Хенри идваше и си отиваше, срещите ни бяха наситени, драматични и тревожни. Хенри не искаше да ми каже куп неща и най-често не ми позволяваше дори да се доближавам до него, затова постоянно бях като на тръни и изпитвах неудовлетворение. Когато най-после го открих в настоящето, мислех, че пак ще бъде така. Всъщност обаче в много отношения е далеч по-хубаво. Най-важното, вместо да отказва да ме докосне и с пръст, Хенри постоянно ме пипа, целува ме, прави любов с мен. Имам чувството, че съм станала друг човек, който се къпе в топлото езерце на желанието. И Хенри ми разказва разни неща! Всичко, каквото го попитам за него, за живота му, за семейството — посочва имена, места, дати. Но най-хубавото е, че съм с него дълго — с часове, с дни. Знам къде да го намеря. Той ходи на работа, прибира се. Понякога отварям тефтерчето с адресите колкото да го видя написано: „Хенри Детамбъл, 714 Дирборн №11 вх. Е, Чикаго, щат Илинойс, 60610, 312–431–8313“. Фамилно име, адрес, телефонен номер. Мога да му се обадя по телефона. Това е истинско чудо. Чувствам се като Дороти, когато къщата й се приземява в Оз и от черно-бял светът става цветен. Вече не сме в Канзас.

Всъщност всеки момент ще навлезем в Мичиган и има отбивка с кафене. Спирам на паркинга и слизаме от колата да се поразтъпчем. Отиваме в кафенето и там виждаме карти и брошури за туристи, както и цяла стена с автомати, на които се продава какво ли не.

— А! — възкликва Хенри. Доближава се до автоматите и разглежда най-различните вредни за здравето храни и напитки, после се заема да чете брошурите. — Ей, хайде да отидем във Франкенмът! Коледа 365 дни в годината! Господи, след един час на такова място ще си направя харакири. Имаш ли дребни?

Изгребвам от дъното на дамската си чанта цяла шепа монети, които блажено изхарчваме за две кока-коли, кутия „Гуд енд Пленти“[54] и вафла „Хърши“. Хванати за ръце, се връщаме в сухия студен въздух при колата. Вътре отваряме кока-колата и се нагълтваме със захар. Хенри си поглежда часовника.

— Какво падение! Едва 9:15 е.

— Само след минута-две ще бъде 10:15.

— А, да, Мичиган е един час напред. Колко нереално.

Поглеждам го.

— Всичко е нереално. Не мога да повярвам, че наистина ще се запознаеш със семейството ми. Толкова дълго съм те крила от тях.

— Правя го само защото те боготворя. Аз пък много дълго съм избягвал да пътувам с автомобил, да се запознавам със семейството на едно или друго момиче и да празнувам Коледа. Това, че търпя и трите неща наведнъж, доказва, че те обичам.

— Хенри…

Извръщам се към него, целуваме се. Целувката прераства в нещо повече, когато с крайчеца на окото забелязвам, че на няколко крачки от нас стоят трима малчугани и голямо куче, които ни наблюдават с интерес. Хенри се извръща да види какво гледам, а хлапаците грейват в усмивки и показват с жестове одобрението си. Тръгват бавно към микробуса на родителите си.

— Между другото… как сте се разбрали да спим у вашите?

— А, да. Вчера Ета ми се обади специално за това. Аз ще си бъда в стаята, а на теб са дали синята стая. В двата края на коридора сме, между нас са майка и татко и Алиша.

— И длъжни ли сме да се съобразяваме?

Включвам двигателя и отново се връщаме на магистралата.

— Не знам, защото не съм го правила никога досега. Марк си води гаджетата долу във всекидневната и в малките часове ги чука на дивана, а ние се правим, че не забелязваме. Ако стане много сложно, винаги можем да слезем в Читалнята — навремето те криех там.

— Хммм. Е, добре. — Известно време Хенри гледа през прозореца. — Знаеш ли, не е чак толкова лошо.

— Кое?

— Да се возиш. В автомобил. На магистрала.

— Свиквай. Следващото, на което ще се качиш, са самолетите.

— За нищо на света.

— Париж. Кайро. Лондон. Киото.

— И дума да не става. Убеден съм, че ще тръгна да пътешествам във времето, и един господ знае дали ще успея да се върна на нещо, което лети с шестстотин километра в час. Накрая ще взема да падна от небето като Икар.

— Наистина ли?

— Нямам намерение да разбирам.

— А можеш ли да стигнеш до там, като пътешестваш във времето?

— Ами… Ето я моята теория. Но това е теория за пътешествията във времето не изобщо, а на Хенри Детамбъл, не е всеобща теория за пътешествията във времето.

— Добре.

— Първо, мисля, че това е свързано с мозъчната дейност. Според мен наподобява много епилепсията, защото обикновено ми се случва, когато съм в стрес, и началото му е свързано с физически дразнители, например внезапно блеснала светлина. И защото неща като тичането, секса и медитирането ми помагат да си стоя в настоящето. Второ, нямам абсолютно никаква съзнателна власт над това къде и кога отивам, колко време оставам там и кога се връщам. Така че е почти изключено да пътешествам във времето и да се озова на Ривиерата. След това уточнение ще допълня, че подсъзнанието ми очевидно упражнява огромна власт, защото прекарвам много време в миналото си и посещавам събития, които са интересни или важни, и очевидно ще прекарвам много време в това да посещавам теб, което изгарям от нетърпение да направя. Обикновено ходя на места, където вече съм бил в реално време, макар че понякога се озовавам и на други, по-произволни места и времена. По-често ходя в миналото, отколкото в бъдещето.

— Бил си в бъдещето? Не знаех, че го можеш.

Хенри изглежда доволен от самия себе си.

— Дотук обхватът ми е петдесетина години в двете посоки. Но в бъдещето ходя много рядко и май не съм виждал там нещо, което да ми се е сторило полезно. И тези посещения винаги са много кратки. Или може би просто не знам какво гледам. Не бъдещето, а миналото има огромна притегателна сила. В миналото се чувствам много по-истински. Дали пък бъдещето не е по-нереално? Не знам. Там, в бъдещето, винаги имам чувството, че въздухът, който дишам, е по-рядък. Това е един от начините да позная, че съм в бъдещето: там се чувствам по-различно. Тичам по-трудно.

Хенри го казва замислен и аз в миг си представям ужаса да си в чуждо време и на чуждо място, без дрехи, без приятели…

— Заради това, значи, ходилата ти…

— Са груби като кожа. — Отдолу краката му са с огромни мазоли, сякаш се опитват да се превърнат в обувки. — Аз съм копитно животно. Ако на краката ми се случи нещо, по-добре да ми теглиш куршума.

Известно време пътуваме в тишина. Пътят се изкачва и се спуска надолу, отстрани се стрелкат мъртви полета с царевични стебла. Виждат се ферми с къщи, умити от есенното слънце и пред всяка от които по дългата алея са спрени камионетки, ремаркета за коне и американски автомобили. Въздъхвам. Когато се прибирам у дома, в мен се пробуждат смесени чувства. Умирам да видя Алиша и Ета, тревожа се за майка си и не ми се иска да се занимавам с баща си и с Марк. Но ми е любопитно да видя как те ще посрещнат Хенри и как той ще се държи с тях. Гордея се, че съм запазила Хенри в тайна толкова дълго. Четиринайсет години. Когато си дете, четиринайсет години се равняват на цяла вечност.

Подминаваме „Уол-Март“[55], „Деъри Куин“[56], „Макдоналдс“. Още царевични ниви. Овощна градина. Полета, където срещу заплащане можеш сам да си набереш ягоди и боровинки. През лятото пътят е дълъг коридор от плодове, зърно и капитализъм. Сега обаче нивите са мъртви и сухи и автомобилите профучават по слънчевата студена магистрала, без да обръщат внимание на паркингите, които сякаш ги викат.

Докато не се преместих в Чикаго, не съм се замисляла особено за Саут Хейвън. Къщата ни винаги ми се е струвала някакъв остров, разположен извън града, на юг от него, насред Ливадата, овощните градини, гората, фермите. Саут Хейвън беше просто Града, както в „Хайде да отидем до Града, за да си купим сладолед.“ Града се свеждаше до бакалиите и железарията, до хлебарница „Маккензи“, до нотите и плочите в музикалния магазин, любимия на Алиша. Обичахме да стоим пред фотографско ателие „Апълярд“ и да си съчиняваме разни небивалици за булките, бебетата и семействата, които се хилеха отвратително от витрината. Не смятахме, че библиотеката изглежда странно с нейния псевдогръцки блясък, нито кухнята ни се струваше ограничена и блудкава, а филмите в Мичиганския киносалон — неуморно американски и безсмислени. Това са мнения, до които стигнах по-късно, след като заживях в Големия град и бързах да се разгранича от провинциализма на ранните ми години. Изведнъж ме плисва тъга за малкото момиченце, което съм била: по онова време обичах нивите и вярвах в Бога, през зимата си стоях вкъщи, отегчена от училището, четях за Нанси Дру[57], смучех ментови бонбони за кашлица и знаех да пазя тайна. Поглеждам към Хенри и виждам, че е заспал.

Саут Хейвън, деветдесет километра.

Трийсет и два, двайсет, пет, един.

Пътят „Финикс“.

Магистралата „Блу Стар“.

И после: пътят „Миграм“. Пресягам се да събудя Хенри, но той вече е буден. Усмихва се притеснено и поглежда през прозореца към безкрайния тунел от голи зимни дървета, под които минаваме с бясна скорост, а когато отпред изниква портата, аз бръквам в жабката, за да извадя дистанционното: портата се отваря и ние минаваме през нея.

Къщата изниква като в книжка с подвижни картинки. Хенри ахва и започва да се смее.

— Какво? — питам аз, все едно се защитавам.

— Не знаех, че е толкова огромна. Колко стаи има в това чудовище?

— Двайсет и четири — отговарям.

Ета ни маха от прозореца в антрето, докато аз завивам по алеята и спирам недалеч от входната врата. В сравнение с последния път, когато съм идвала, косата на Ета е по-прошарена, но лицето й е поруменяло от радост. Докато слизаме от автомобила, тя се спуска предпазливо по заледените стъпала отпред, както е без палто, само по красивата морскосиня рокля с дантелената яка, и внимателно пази равновесие с ортопедичните обувки, а аз се затичвам към нея, за да я хвана за ръка, ала Ета ми маха да се дръпна, докато не стъпва на най-долното стъпало, където ме прегръща и ме целува (долавям с трепет миризмата й на „Ноксзема“[58] и на пудра), а Хенри стои отстрани и чака.

— Я, кой ни е дошъл! — възкликва Ета, сякаш той е малко дете, което съм довела, без да предупредя.

— Ета Милбауер, Хенри Детамбъл — запознавам ги аз.

Виждам върху лицето на Хенри едно малко „О“ и се чудя за кого ли е помислил Ета. Той снишава глас и ме пита:

— А багажът?

Обяснявам му, че Питър ще има грижата.

— Къде са всички? — възкликвам, а Ета отговаря, че след петнайсет минути ще обядваме и да сме си съблечели връхните дрехи, да сме се измиели и да сме идвали направо в трапезарията.

Оставя ни в антрето и се оттегля към кухнята. Аз се обръщам, събличам си палтото и го окачвам в дрешника в антрето. Когато се извръщам отново към Хенри, той маха на някого. Поглеждам и виждам, че Нел е подала от трапезарията широко чипоносо лице и се усмихва, след което се завтичам по коридора и я млясвам, а тя се залива от смях и заявява:

— Хубав мъж, дяволице.

После пак се шмугва в стаята още преди Хенри да е дошъл при нас.

— Нел? — опитва се той да налучка и аз кимам.

— Не е срамежлива, просто има много работа — обяснявам му. Водя го по задното стълбище на втория етаж. — Ти си тук — казвам му и отварям вратата на синята спалня. Той я оглежда и тръгва с мен нататък по коридора. — А това е моята стая — допълвам притеснена, а Хенри се шмугва покрай мен, застава насред килима и просто разглежда, после се извръща към мен и аз виждам, че не е познал нищо: нищо в стаята не буди никакви спомени и на мен ми хрумва мисъл, която ме прорязва като с нож: всичките дребни предмети и сувенири в този музей на нашето минало са като любовни писма, изпратени на неграмотен човек.

Хенри взима едно гнездо на мушитрънче (първото от многото птичи гнезда, които ми е подарявал през годините) и заявява:

— Красиво е. — Аз кимам и отварям уста да му кажа, а той го връща върху лави дата и пита: — Вратата заключва ли се?

Щраквам ключалката и ние двамата закъсняваме за обяд.

Хенри: Почти спокоен съм, докато слизам след Клер по стълбите и вървя по тъмния студен коридор към трапезарията. Всички вече се хранят. Помещението е с нисък таван и е уютно, малко в стила на Уилям Морис[59], вътре е топло от огъня, който пука в малката камина, а по прозорците има толкова много скреж, че не виждам нищо навън. Клер отива при тънка жена със светлочервена коса, явно майка й, която понавежда глава, та Клер да я целуне, и се надига на стола, за да се ръкува с мен. Клер ми я представя като „майка ми“, аз я наричам „госпожо Абшир“, а тя начаса възкликва:

— О, наричайте ме Лусил, като всички останали!

И се усмихва уморено, но сърдечно, сякаш е блестящо слънце в друга галактика. Сядаме един срещу друг. Клер се разполага между Марк и възрастна жена, която се оказва сестра на баба й — леля Дълси, а аз съм между Алиша и закръглено красиво русо момиче, което ми представят като Шарън и което май е с Марк. Бащата на Клер седи на челно място и първото ми впечатление е, че той е силно разтревожен от мен. Красивият сприхав Марк изглежда не по-малко притеснен. Виждали са ме и преди. Питам се какво ли съм правел, та са ме забелязали, запомнили са ме и сега, когато Клер ни запознава, се дръпват едва забележимо с погнуса. Но Филип Абшир е адвокат, владее чертите си и само след минута е любезен и усмихнат, самото въплъщение на гостоприемния домакин, баща на гаджето ми, плешивеещ застаряващ мъж с авиаторски очила и атлетично тяло, което обаче се е отпуснало, с малко шкембе, но силни ръце, ръце, които играят тенис, и сиви очи, които продължават да ме оглеждат предпазливо въпреки сърдечната усмивка. На Марк му е по-трудно да прикрие объркването си и всеки път, когато срещна погледа му, той забива очи в чинията. Алиша не е такава, каквато очаквах, държи се мило и делово, но малко странно, отнесено. И тя като Марк е с тъмната коса на баща си и — донякъде — с чертите на майка си: изглежда така, сякаш някой се е опитал да съчетае Клер и Марк, но после се е отказал и е запълнил празнотите с мъничко от външността на Елинор Рузвелт. Филип казва нещо и Алиша се смее — изведнъж става красива и изненадан, аз се обръщам към нея, докато тя се изправя.

— Трябва да отида в „Сейнт Базил“ — осведомява ме тя. — Имам репетиция. — Ще дойдете ли на църква?

Стрелвам с очи Клер, която кима едва забележимо, и отговарям на Алиша:

— Разбира се.

Всички въздишат от… от какво ли — от облекчение? Спомням си, че в края на краищата, освен ден на личното ми изкупление Рождество е и християнски празник. Алиша излиза. Представям си как мама ми се присмива, как е вдигнала високо добре оформени с пинцетата вежди при вида на сина си, наполовина евреин, сред рождественското гъмжило на неверниците, а аз й се заканвам наум с пръст. „И ти си седнала да ми натякваш! — казвам й. — Нали си се омъжила за епископянин!“ Поглеждам към чинията си, в нея има шунка, грах и малко салатка. Не ям свинско и ненавиждам грах.

— Клер ни каза, че сте библиотекар — обажда се Филип и аз си признавам, че наистина е така.

Обсъждаме набързо „Нюбъри“ и хората от настоятелството на библиотеката, които освен това са клиенти на кантората на Филип — тя явно е в Чикаго и аз недоумявам, защо семейството на Клер живее чак тук, в Мичиган.

— Вили — обяснява ми той и аз си спомням как Клер ми е споменавала, че баща й съставя главно завещания.

Представям си възрастни богаташи, които намазани с кремове против изгаряне с висок защитен фактор, се излежават по частните си плажове и решават да лишат някоя от издънките си от наследство, след което се пресягат, вдигат клетъчния телефон и се обаждат на Филип. Сещам се, че Ейви, който седи точно пред баща ми в Чикагския симфоничен оркестър, също има вила тук някъде. Споменавам това и всички наострят уши.

— Познавате ли го? — пита Лусил.

— Разбира се. Двамата с баща ми седят един до друг.

— Седят един до друг ли?

— Да. Първа и втора цигулка са.

— Баща ви е цигулар?

— Да.

Обръщам се към Клер, която гледа майка си така, сякаш й казва: „Стига си ме злепоставяла.“

— И свири в Чикагския симфоничен оркестър?

— Да.

Лицето на Лусил се оцветява в розово, сега вече знам от кого Клер е наследила способността да се изчервява.

— Как смятате, дали той ще се съгласи да послуша как свири Алиша? Ако му дадем запис?

Мрачно се надявам Алиша да е много-много добра. Какви ли не хора постоянно затрупват татко със записи. После ми хрумва нещо по-добро.

— Алиша е виолончелистка, нали?

— Да.

— Учител ли търси?

Намесва се и Филип.

— Тя учи при Франк Уейнрайт в колежа на Каламазу.

— Защото мога да дам записа на Йоши Акава. Един от учениците му току-що замина на работа в Париж.

Йоши е голям симпатяга и първо виолончело. Знам, че ако не друго, поне ще изслуша записа, докато баща ми, който не дава уроци, просто ще го забута някъде. Лусил е във възторг, дори Филип изглежда доволен. На Клер явно й олеква. Марк се храни. Леля Дълси, тъничка, с розова коса, изобщо не обръща внимание на разговора. Дали не е глуха? Поглеждам Шарън, която седи от лявата ми страна и не е казала и дума. Има нещастен вид. Филип и Лусил обсъждат кой запис да ми дадат и дали Алиша да не направи нов. Питам Шарън дали за пръв път е тук и тя кима. Тъкмо да й задам друг въпрос, и Филип ме пита каква е по професия майка ми — поглеждам Клер така, сякаш я укорявам: „Нищо ли не си им казала?“

— Майка ми беше певица. Вече е покойница.

Клер добавя тихо:

— Той е син на Анет-Лин Робинсън.

Със същия успех можеше да им съобщи, че майка ми е Дева Мария — лицето на Филип грейва. Лусил размахва длани, все едно пърха с криле.

— Невероятно… фантастично! Имаме всичките й плочи… Und so wiete. — После обаче Лусил казва: — Срещала съм я, когато бях млада. Татко ме заведе на „Мадам Бътерфлай“, имаше познат, който после ни вкара зад кулисите и отидохме в гримьорната й: тя седеше там, сред всички тези цветя! И при нея имаше едно малко момченце, ами да, това сте били вие!

Кимам и се опитвам да си възвърна гласа. Клер казва:

— Как изглеждаше?

Марк пита:

— Днес следобед ще покараме ли ски?

Филип кима. Лусил се усмихва, потънала в спомените си.

— Беше невероятно красива, още беше с перуката, с дългата черна коса, и гъделичкаше с нея момченцето, а то танцуваше около нея. Тя имаше прелестни ръце, на ръст беше точно колкото мен, слабичка такава, беше еврейка, но аз си помислих, че прилича повече на италианка…

Лусил млъква и ръката й полита към устата, а очите й се забиват в чинията ми, която е празна, ако не броим няколкото зърна грах.

— Евреин ли сте? — пита любезно Марк.

— Вероятно бих могъл да бъда, но никой не е държал на това. Майка ми почина, когато бях на шест години, а татко е епископянин вероотстъпник.

— Одрали сте й кожата — продължава Лусил и аз й благодаря.

Ета събира чиниите и пита мен и Шарън дали пием кафе. Двамата казваме в един глас „Да“, при това натъртваме върху думата и всички роднини на Клер се смеят. Ета ни се усмихва майчински и след броени минути вече слага пред нас чаши димящо кафе, а аз си мисля: „Е, не беше чак толкова неприятно.“ Всички говорят за ски и за времето, ставаме, Филип и Марк излизат заедно в коридора, аз питам Клер дали също ще ходи на ски и тя свива рамене, и на свой ред пита аз дали искам, и й обяснявам, че не карам ски и нямам никакво желание да се уча тепърва. Но Клер решава все пак да отиде, след като майка й заявява, че няма кой да й помогне с автоматите. Докато се качваме по стълбите, чувам как Марк казва:

— Изумителна прилика…

И се подсмихвам.

По-късно, след като всички са излезли и къщата е притихнала, се престрашавам да напусна мразовитата си стая и да сляза долу с надеждата да намеря топлина и още кафе. Минавам през трапезарията и влизам в кухнята, където се натъквам на изумително многообразие от стъклени и сребърни съдове, на сладкиши, обелени зеленчуци и тави в помещение, където преспокойно би могла да се помещава кухнята на четиризвезден ресторант. Насред всичко това с гръб към мен стои Нел, която пее „Рудолф, еленът с червеното носле“, поклаща хълбоци и размахва голяма лъжица по посока на чернокожо момиченце, което ме сочи безмълвно. Нел се обръща, озарява ме с огромна усмивка, при което се вижда, че между предните й зъби има разстояние, й после казва:

— Какво правите в моята кухня, господин Гадже?

— Дали ви е останало малко кафе?

— Дали е останало ли? Вие какво си мислите, че държа тук кафето по цял ден, за да изветрее ли? Хайде, моето момче, излезте оттук, идете във всекидневната и дръпнете звънеца, а аз ще ви направя ново кафе. Майка ви не ви ли е обяснявала за кафето?

— Майка ми не си падаше по готвенето — отвръщам аз и се престрашавам да отида по-близо до епицентъра на водовъртежа. Мирише прекрасно. — Какво печете?

— Това, което сте надушили, е Томпсъновата пуйка — отвръща Нел. Отваря фурната и ми показва чудовищна пуйка, която сякаш се е пекла в Големия чикагски пожар. Цялата е черна. — Не я гледайте с такова подозрение, моето момче. Под коричката се крие най-вкусната пуйка на планетата Земя.

Склонен съм да й вярвам, мирише наистина страхотно.

— А какво е Томпсънова пуйка? — любопитствам и Нел се впуска да разправя за чудодейните свойства на Томпсъновата пуйка, която издателят на вестници Мортън Томпсън е изобретил през трийсетте години на двайсети век.

Доколкото разбирам, приготовлението на това чудно пиле предполага да се направи хубав пълнеж и пуйката да се полива и обръща неуморно. Нел ми разрешава да остана в кухнята й, докато ми прави кафе и междувременно вади от фурната пуйката, обръща я на другата страна, полива я вещо със сос и ябълково вино и пак я пъха да се пече. В голям пластмасов съд, пълен с вода и оставен до мивката, пъплят дванайсет омара.

— Домашни любимци ли? — подмятам аз, а Нел отговаря:

— Това, моето момче, е коледната ви вечеря, искате ли да извадите един? Не сте вегетарианец, нали?

Уверявам я, че не, че съм добро момче, което си изяжда всичко.

— Човек не би се досетил, много сте слабичък — тюхка се Нел. — Ще ви поохраня.

— Клер ме доведе точно заради това.

— Хмм — казва доволна Нел. — Добре тогава. Вървете оттатък, за да продължа тук.

Взимам голямата чаша дъхаво кафе и се добирам някак до всекидневната, където има огромно коледно дърво и е накладен огън. Вътре прилича на реклама на „Потъри Барн“[60]. Разполагам се на оранжевото кресло пред огъня и вече ровя из купчината вестници, когато някой пита:

— Откъде взехте кафето?

Вдигам очи и виждам, че Шарън седи срещу мен на син фотьойл, съвсем същия на цвят като пуловера й.

— Здравейте — поздравявам я. — Извинявайте…

— Не се притеснявайте — казва Шарън.

— Взех го в кухнята, но ми се струва, че трябва да използваме звънеца, където и да е той.

Оглеждаме стаята и наистина: в ъгъла има шнурче на звънец.

— Толкова е странно — споделя Шарън. — Тук сме от вчера, а аз се прокрадвам на пръсти, страх ме е да не сбъркам вилицата и да взема друга…

— Откъде сте?

— От Флорида. — Тя се смее. — Преди да вляза в Харвардския университет, не бях виждала Коледа със сняг. Баща ми има бензиностанция в Джаксънвил. Мислех, след като се дипломирам, да се върна там, защото съм зиморничава, но сега явно ще се наложи да остана тук.

— Защо?

Шарън е изненадана.

— Не са ли ви казали? Ние с Марк ще се женим.

Чудя се дали Клер знае — ако е знаела, все е щяла да ми спомене за такова нещо. После забелязвам диаманта върху пръста на Шарън.

— Честито.

— А, да. Исках да кажа — благодаря.

— Не сте ли сигурна? Не искате ли да се омъжите?

Шарън изглежда така, сякаш е плакала, очите й са подпухнали.

— Бременна съм. Ето защо…

— От това не следва непременно, че…

— Да, следва. Ако сте католик.

Шарън въздиша и се сгърбва на фотьойла. Всъщност познавам доста момичета католички, които са правили аборт, а не са ударени от гръм, но вярата на Шарън очевидно не допуска такива волности.

— Е, честито. Хм, кога…

— На единайсети януари. — Тя забелязва учудването ми и възкликва: — А, бебето ли? През април. — Шарън прави физиономия. — Дано е през пролетната ваканция, иначе не виждам как ще се справя. Не че сега това има някакво значение, де…

— Какво следвате?

— Медицина. Майка и татко са бесни. Искат да дам детето за осиновяване.

— Не харесват ли Марк?

— Изобщо не са го виждали, не заради това, просто смятат, че няма да завърша и ще бъде много жалко.

Входната врата се отваря, скиорите се завръщат. Чак до всекидневната достига повеят студен въздух. Действа ми освежително и аз си давам сметка, че се пека на огъня отпред точно като пуйката на Нел.

— Кога е вечерята? — питам Шарън.

— В седем, но снощи първо пийнахме по нещо тук, във всекидневната. Марк тъкмо беше съобщил на майка си и баща си и те не бяха в див възторг. Всъщност държаха се мило, но дали е възможно хем да си мил, хем да си гаден? Да си рече човек, че съм забременяла от само себе си и Марк няма нищо общо…

Олеква ми, когато при нас влиза Клер. Тя е със смешна островърха зелена шапка с голям пискюл, който виси от нея, и с грозен жълт скиорски пуловер над сините джинси. Поруменяла е и се усмихва. Косата й е влажна и докато прекосява устремно по чорапи огромния персийски килим, за да дойде при мен, виждам, че тук тя е у дома си, че в тази обстановка не стои като чуждо тяло и просто е избрала друг начин на живот, от което ми става приятно. Изправям се, а Клер ме притиска в обятията си, после точно толкова бързо се извръща към Шарън, която ме поглежда над рамото й стресната, но усмихната. По-късно Шарън споделя с мен:

— Мисля, че ви се е паднала единствената свястна тук.

Клатя глава, но знам какво има предвид.

Клер: До вечерята остава един час и ако излезем, никой няма да забележи.

— Ела — казвам на Хенри. — Хайде да поизлезем навън.

Той стене.

— Толкова ли е наложително?

— Искам да ти покажа нещо.

Обличаме си връхните дрехи, обуваме си ботушите, слагаме шапките и ръкавиците и след като прекосяваме къщата, излизаме през задната врата. Небето е ясно, ултрамариново синьо, снегът по ливадата го отразява в по-светъл оттенък и двата нюанса на синьото се срещат при тъмната черта на дърветата в началото на гората. Твърде рано е за звезди, но някъде горе примигва самолет, който си проправя път през небосвода. Представям си как от него къщата ни се вижда като мъничка точица светлина, наподобяваща звезда.

— Насам.

Пътеката за поляната е под двайсет сантиметра сняг. Сещам се колко често съм внимавала да стъпвам по следи от обувки, за да не проличи, че от пътеката съм поела към къщата. Сега се виждат следи на дивеч и отпечатъци от лапите на голямо куче.

Остри стебла на мъртви растения под снега, вятър, звукът от ботушите ни. Поляната представлява гладка купа от синкав сняг, камъкът е остров с шапка като на гъба.

— Ето тук.

Хенри стои, бръкнал в джобовете на якето си. Върти се и оглежда.

— Значи е тук — казва той.

Взирам се в лицето му, за да разбера дали си е спомнил. Никакви признаци.

— Изпитваш ли понякога усещането за deja vu[61]? — питам го аз.

Хенри въздъхва.

— Целият ми живот е едно дълго deja vu.

Обръщаме се и се прибираме в къщата, като стъпваме в следите, които сме оставили.

По-късно

Предупредила съм Хенри, че за коледната вечеря се обличаме официално, затова, когато го срещам в коридора, той е неотразим в черния костюм, бялата риза и светлокафявата вратовръзка с игла с перла отгоре.

— Майко мила! — възкликвам аз. — Лъснал си си обувките!

— Да — признава той. — Тъжна гледка, нали?

— Изглеждаш невероятно, самото въплъщение на достопочтения младеж.

— Докато всъщност съм си библиотекар пънкар. Родители, имайте едно наум!

— Направо ще се прехласнат по теб.

— А аз съм се прехласнал по теб. Ела насам.

Двамата стоим пред голямото огледало в горния край на стълбището и си се любуваме. Аз съм облечена в бледозелена копринена рокля без презрамки, която на времето е била на баба. Имам снимка, на която тя е с нея на Нова година през 1941-ва. Баба се смее. Устните й са тъмни от червилото, тя държи цигара. Мъжът, с когото е на фотографията, е брат й Теди, загинал половин година по-късно във Франция. Той също се смее. Хенри ме прегръща през кръста и е изумен от всичките банели и корсети под коприната. Разказвам му за баба.

— Била е по-дребна от мен. Убива ми само когато сядам: железните банели се забиват в ребрата ми.

Хенри ме целува по врата и точно тогава някой се прокашля и ние отскачаме един от друг. Марк и Шарън стоят на вратата на неговата стая — мама и татко от немай-къде са се съгласили, че няма смисъл двамата да не спят заедно.

— Какви ги вършите, а! — подвиква Марк с отегчения си учителски глас. — Не сте ли си взели поука от мъчителния пример на по-големите от вас, а, момичета и момчета?

— Взехме си, как да не сме си взели — отговаря Хенри. — Подготвени сме.

Той се потупва с усмивка по джоба на панталоните (който всъщност е празен), Шарън се смее и четиримата се понасяме надолу по стълбите.

Когато влизаме във всекидневната, всички вече са изпили по няколко питиета. Алиша ми дава уговорения знак: внимавай, мама се е вкиснала. Тя седи със съвсем безобиден вид на канапето, с коса, вдигната на кок, с перлите и кадифената прасковена рокля с дантелените ръкави. Остава доволна, че Марк е отишъл да седне до нея, смее се, когато той пуска някаква шега, и за миг на мен ми се струва, че Алиша греши. После обаче забелязвам, че татко не сваля очи от мама, и разбирам, че точно преди да влезем, тя е изтърсила нещо ужасно. Татко стои при количката с напитките, обръща се с облекчение към мен, налива ми кола, а на Марк връчва бира и халба. Пита Шарън и Хенри какво ще пият. Шарън иска „Ла Кроа“[62]. Хенри се замисля за миг и моли за уиски с вода. Баща ми му налива напитката с тежка ръка и се ококорва, когато Хенри изпива чашата на един дъх.

— Още едно?

— Не, благодаря.

Вече знам, че Хенри би предпочел просто да вземе бутилката и една чаша и да се сгуши с книга в леглото и че отказва втората чаша, защото след това вече нищо няма да го спре да обърне и трета, и четвърта. Шарън стои до лакътя на Хенри и след като ги изоставям, аз прекосявам стаята и сядам до леля Дълси на широкия перваз.

— О, дете, колко красиво… не съм виждала тази рокля от онзи път, когато Елизабет я беше облякла за увеселението, което семейство Лайт даваше в Планетариума…

При нас идва и Алиша — облечена е в морскосиньо поло с мъничка дупка в горния край на ръкава, в износена стара пола на шотландски карета и вълнени чорапи, които точно като на бабичка са се нагънали при глезените. Знам, че се е издокарала така, за да прави напук на татко, но все пак.

— Какво й е на мама? — питам аз.

Алиша свива рамене.

— Вкиснала се е заради Шарън.

— Какво й има на Шарън? — учудва се Дълси, която е разчела разговора по устните ни. — Вижда ми се много свястна. Мен ако питате, по-свястна е от Марк.

— Бременна е — обяснявам аз на Дълси. — Ще се женят. Според мама тя си е боклук, защото е първата в рода, която учи в колеж.

Дълси ме поглежда изпитателно и вижда, че знам каквото знае и тя.

— Ако има някой, който трябва да влезе в положението на момичето, то това е именно Лусил.

Алиша понечва да я попита какво има предвид, но точно тогава ни викат със звънеца на вечеря, ние се подчиняваме като кучето на Павлов и се изнасяме в индийска нишка към трапезарията. Питам през шепот Алиша:

— Пияна ли е?

А тя също ми отговаря едва чуто:

— Май се е почерпила в стаята си.

Стискам ръката на Алиша, Хенри е застанал точно зад мен, влизаме в трапезарията и си намираме местата: татко и мама са на челните места, от едната страна сядат Дълси, Шарън и Марк, като Марк се разполага до мама, а ние с Алиша и Хенри — от другата. Алиша е до татко. Помещението е пълно със свещи и с цветчета, плаващи в кристални купи, Ета е подредила сребърните прибори и порцелановия сервиз върху везаната покривка, която баба е купила от монахините в Прованс. Накъсо, Коледа е, точно като всяка Коледа, която помня, с тази разлика, че до мен седи Хенри, който е свел смирено глава, докато татко казва молитвата.

— Небесни Отче, в тази свята нощ, Ти благодарим за Твоята милост и прещедрост, благодарим Ти за още една година на здраве и щастие, на семейно благоденствие и нови приятели. Благодарим Ти, че изпрати Своя Син да ни направлява и да ни изкупи във вид на безпомощен младенец, благодарим Ти за невръстното дете, което, Марк и Шарън ще донесат на семейството ни. Молим Те да бъдем по-съвършени в любовта и търпението помежду си. Амин.

„О, най-после приключи“, мисля си аз. Стрелвам с очи мама и виждам, че отвътре ври и кипи. Ако не я познаваш добре, няма изобщо да се досетиш: тя седи, без да се помръдва, вперила очи в чинията си. Вратата на кухнята се отваря, Ета влиза със супата и слага по една малка купичка пред всеки. Срещам погледа на Марк, който навежда съвсем леко глава към мама и вдига вежди, и само кимам едва доловимо. Пита я за реколтата от ябълки тази година и тя му отговаря. Ние с Алиша се поотпускаме. Шарън ме наблюдава и аз й намигам. Супата е от кестени и пащърнак, което не звучи никак вкусно, докато не я опитате, приготвена от Нел.

— Ах! — възкликва Хенри и всички се смеем, после продължаваме да си ядем супата.

Ета вдига купичките и Нел внася пуйката. Тя е златиста и огромна, над нея се вие пара и както всяка година, всички ръкопляскаме въодушевено. Нел грейва и както всяка година, казва:

— Хайде, хайде!

— О, Нел, безупречна е — хвали я мама със сълзи в очите.

Нел я поглежда изпитателно, после мести очи към татко и казва:

— Благодаря, госпожо Лусил.

Ета ни сипва от плънката, от запържените моркови, от картофеното пюре и изварата с лимон, после ние подаваме чиниите на татко, който слага в тях огромни порции пуйка. Наблюдавам Хенри, докато той отхапва за пръв път от пуйката на Нел: изненада, сетне блаженство.

— Видях бъдещето си — оповестява Хенри и аз се вцепенявам. — Ще се откажа от библиотекарството и ще се преселя в кухнята ви, където ще падна в краката на Нел и ще я боготворя. Или просто ще се оженя за нея.

— Закъснял си — казва Марк. — Нел е омъжена.

— А, така ли! Тогава ще лежа в краката й. Защо всички вие не тежите по сто и петдесет килограма?

— Работя по въпроса — заявява баща ми и се потупва по шкембето.

— А аз ще тежа сто и петдесет килограма, когато остарея и вече не ми се налага да мъкна напред-назад виолончелото — обяснява Алиша на Хенри. — Ще замина за Париж и няма да ям нищо, освен шоколад, и ще пуша пури, и ще смъркам хероин, и няма да слушам друго, освен Джими Хендрикс и „Доорс“. Нали, мамо?

— И аз ще дойда с теб — заявява високопарно тя. — Но предпочитам да слушам Джони Матис[63].

— Ако смъркаш хероин, няма да ти се яде нищо — уведомява Хенри Алиша, която го гледа замислено. — Опитай с марихуана.

Татко се въси. Марк сменя темата.

— Чух по радиото, че нощес щяло да натрупа двайсет сантиметра сняг.

— Двайсет ли! — повтаряме в хор ние.

— Мечтая си за снежна Коледа… — престрашава се да сподели не особено убедено Шарън.

— Дано не ни затрупа, докато всички сме в църквата — казва нацупено Алиша. — След службата винаги ми се приспива.

Започваме да обсъждаме снежните бури, които сме преживели. Дълси разказва как я е застигнала Голямата буря в Чикаго от 1967 година.

— Наложи се да оставя колата на Лейк Шор Драйв и от Адамс да вървя пеш чак до Белмънт.

— Тогава бурята застигна и мен — споделя Хенри. — За малко да премръзна, накрая се озовах във вестиария на Четвърта презвитерианска църква на Мичиган Авеню.

— На колко години сте били? — пита татко и след кратко колебание Хенри уточнява:

— На три. — Той ме поглежда и аз разбирам, че говори за нещо, което му се е случило, докато е пътешествал във времето. Хенри добавя: — Бях с баща си.

За мене пределно ясно, че лъже, другите обаче явно не забелязват. Ета идва да събере чиниите и да сложи чинийките за десерта. След кратко забавяне Нел се появява със сливов пудинг фламбе.

— Лелеее! — възкликва Хенри.

Тя слага пудинга пред мама и от пламъците косата й за миг става медночервена, като моята. Татко отваря шампанското (под кърпа за съдове, за да не извади с тапата окото на някого). Всички му подаваме чашите, той ги пълни и ни ги връща. Мама нарязва сливовия пудинг на тънки парчета и Ета дава на всеки. Сложени са две допълнителни чаши, една за Ета и една за Нел, и всички се изправяме за наздравиците.

Баща ми започва:

— За семейството.

— За Нел и Ета, които са част от семейството ни, работят неуморно, за да бъде уютно в дома ни, и притежават толкова много умения — казва майка ми задъхано и тихо.

— За мира и справедливостта — добавя Дълси.

— За семейството — казва Ета.

— За началото — заявява Марк и се извръща към Шарън.

— За шанса — отвръща тя.

Мой ред е. Поглеждам към Хенри.

— За щастието. За тук и сега.

Хенри отговаря вглъбено:

— За света — да има достатъчно, и за времето.

Сърцето ми се разтуптява и аз се питам откъде ли знае, после си спомням, че Марвел[64] е от любимите му поети и той няма предвид нищо друго, освен бъдещето.

— За снега, за Исус, за мама, за татко, за струните, за захарта, за новия ми червен кабриолет — казва Алиша и всички ние се смеем.

— За любовта — добавя Нел и грейнала в лъчезарна усмивка, гледа право в мен. — И за Мортън Томпсън, изобретател на най-вкусната пуйка на планетата Земя.

Хенри: По време на цялата вечеря Лусил се мята необуздано между тъгата, въодушевлението и отчаянието. Цялото семейство направлява внимателно настроението й, отново и отново я връща на неутрална територия, пази я, закриля я. Но както си седи и си яде десерта, тя рухва и започва да хлипа беззвучно с разтреперани рамене и глава, извърната настрани, като птица, която преди сън се кани да я пъхне под крилото си. В началото единствен аз го забелязвам — седя ужасен и не знам какво да правя. После я вижда и Филип, накрая цялата маса притихва. Той става и отива при жена си.

— Луси! — прошепва й. — Какво има, Луси?

Клер също бърза към майка си и казва:

— Недей, мамо, всичко е наред, мамо…

Лусил клати глава: не, не, не, и кърши ръце. Филип се дръпва назад, Клер продължава:

— Не плачи.

И Лусил заговаря припряно, но не много ясно: чувам изблик на нечленоразделна реч, после:

— Всичко се обърка! — След това: — Провали му шансовете. — И накрая: — Никой в това семейство не се съобразява с мен. — И: — Двуличница.

Сетне пак се разридава.

За моя изненада не друг, а леля Дълси нарушава вцепененото мълчание.

— Мило дете, ако има двуличница тук, то това си ти. Направи абсолютно същото, а не виждам да си провалила по някакъв начин шансовете на Филип. Обратното, мен ако питаш, ги увеличи.

Лусил спира да плаче и поглежда стъписана леля си. Марк се извръща към баща си, който кимва веднъж, после и към Шарън, която се усмихва, сякаш е спечелила на бинго. Аз поглеждам Клер, която не изглежда особено учудена, и се питам откъде ли е знаела, щом Марк научава едва сега, питам се и какво още знае, а не ми е споменавала, сетне проумявам, че Клер знае всичко, нашето бъдеще, нашето минало, всичко, и усещам как ме побиват тръпки, въпреки че в стаята е топло. Ета донася кафе. Не го пием дълго.

Клер: Ние с Ета сложихме мама да си легне. Както всеки път; тя започна да се извинява, опита се да ни убеди, че е добре и иска да отиде на службата в църквата, накрая обаче успяхме да я накараме да си легне и тя заспа почти веднага. Ета казва, че щяла да остане вкъщи, да не би мама да се събуди, а аз й отвръщам да не става смешна, аз ще остана, но Ета се заинатява, така че я оставяме да чете край леглото Евангелието от Матей. Тръгвам по коридора и надзъртам в стаята на Хенри, но вътре е тъмно. После отварям вратата на моята стая и виждам, че той се е излегнал на леглото и чете „Гънка във времето“[65]. Заключвам и отивам при него на леглото.

— Какво й става на майка ти? — пита ме той, докато се намествам внимателно до него, да не би роклята да ме наръга.

— Страда от маниакална депресия.

— Винаги ли е било така?

— Когато бях малка, беше по-добре. Но когато станах на седем години, роди дете, което умря, и това я смаза. Направи опит за самоубийство. Намерих я аз.

Спомням си кръвта, беше навсякъде, ваната, пълна с кървава вода, хавлиените кърпи, наквасени с нея. Разпищях се, хукнах да търся някого, който да ми помогне, а у нас нямаше никого. Хенри не казва нищо, извръщам врат и виждам, че той гледа тавана.

— Клер — проронва накрая.

— Какво?

— Защо не си ми казала? В семейството ти има много неща, за които не е зле да знам предварително.

— Но ти знаеш… — подхващам аз, ала млъквам насред изречението. Откъде е могъл да знае? — Извинявай. Просто… казах ти, когато се случи, но забравям, че сега е преди тогава, затова си мисля, че знаеш…

Хенри мълчи, после мълви:

— Аз изпразних торбата, казах ти едва ли не всичко за семейството си, извадих пред теб всички кирливи ризи и бях изненадан… не знам.

— Да, но не си ме запознал с него.

Изгарям от нетърпение да се срещна с бащата на Хенри, а все ме е страх да отворя дума за това.

— Не, не съм.

— Ще го направиш ли?

— Все някога ще го направя.

— Кога?

Очаквам Хенри да ми каже, че дърпам дявола за опашката, както всеки път, когато започна да прекалявам с въпросите, вместо това обаче той сяда в леглото и пуска краката си към пода. Отзад ризата му е цялата намачкана.

— Не знам, Клер. Вероятно когато съм готов да го понеса.

Чувам в коридора стъпки, които спират пред вратата и някой натиска дръжката нагоре-надолу.

— Клер! — вика ме баща ми. — Защо е заключено?

Ставам и отварям. Татко понечва да каже нещо, после вижда Хенри и ме вика отвън в коридора.

— Знаеш, Клер, че ние с майка ти не одобряваме да каниш приятеля си в своята стая — шепне ми той. — В къщата има колкото щеш стаи…

— Само си говорим…

— Можете да говорите във всекидневната.

— Разказвах муза мама, не исках да говоря за това във всекидневната.

— Наистина не смятам, скъпа, че е нужно да му разказваш за майка си…

— А какво очакваш да направя след изпълнението й отпреди малко? Хенри и сам вижда, че тя е превъртяла, не е глупак…

Без да искам, съм повишила тон и след като отваря вратата на стаята си, Алиша долепва пръст до устните си.

— Майка ти не е „превъртяла“ — натъртва с укор баща ми.

— Как да не е, превъртяла е и още как — включва се и Алиша в разправията.

— Ти не се бъркай…

— Защо да не се бъркам…

— Алиша!

Лицето на татко е станало моравочервено, очите му още малко и ще изскочат, а гласът му е много висок. Ета отваря вратата на стаята на мама и поглежда отчаяно към нас тримата.

— Слезте долу, ако смятате да крещите — изсъсква тя и затваря.

Ние се споглеждаме смутено.

— По-късно — сопвам се аз на татко. — Ако ще ми се караш, нека да е по-късно. — През цялото време Хенри седи на леглото ми и се опитва да се преструва, че не е тук. — Хайде, Хенри. Ела да идем в друга стая.

Смирено като дете, на което са се накарали, Хенри става и тръгва да слиза заедно с мен долу. Алиша хуква след нас. В долния край на стълбите се обръщам и виждам, че татко ме гледа безпомощно от горната площадка. После отива пред вратата на мама и чука.

— Ей, хайде да погледаме „Прекрасен живот“ — предлага Алиша, след като си поглежда часовника. — Започва след пет минути по Канал 60.

— Пак ли? Не си ли го гледала вече двеста пъти?

Алиша си умира за Джими Стюарт[66].

— А аз не съм го гледал нито веднъж — намесва се Хенри.

Алиша се преструва на изумена.

— Нито веднъж ли? Как така?

— Нямам телевизор.

Сега вече Алиша наистина е смаяна.

— Повредил ли се е?

Хенри се смее.

— Не, просто мразя телевизорите. От тях ме заболява глава.

От тях тръгва да пътешества във времето. Заради трепкащото изображение.

Алиша е разочарована.

— Значи не искате да погледаме?

Хенри се извръща към мен, аз нямам нищо против.

— Искаме, как да не искаме! — отговарям. — За малко. Но няма да видим края, трябва да се приготвим за службата в църквата.

Нахълтваме в стаята с телевизора, която е срещу всекидневната. Алиша включва приемника. Някакъв хор пее „Дойдох точно в полунощ“.

— Да, бе — подсмихва се сестра ми. — Вижте ги колко са грозни тези жълти наметала. Приличат на найлоново пончо.

Тя се разполага на пода, а Хенри сяда на канапето. Аз се намествам до него. Още откакто сме пристигнали, постоянно се притеснявам как да се държа с Хенри пред един или друг член от семейството. Колко близо да седна до него? Ако Алиша не беше тук, щях да се излегна на канапето и да положа глава върху коленете на Хенри. Той ме изважда от затруднението, като се доближава и ме прегръща. Ръката му е някак смутена: при никакви други обстоятелства няма да седим така. Е, да, ние никога не гледаме заедно и телевизия. Ако гледахме, може би щяхме да седим точно така. Хорът изчезва и ни залива порой от реклами. „Макдоналдс“, местен фирмен магазин на „Буик“, „Пилсбъри“, „Ред Лобстър“[67]: всички ни пожелават весела Коледа. Поглеждам Хенри, върху лицето му са се изписали объркване и изумление.

— Какво? — питам го тихо.

— Скоростта. Прескачат през две-три секунди, ще взема да се поболея. — Хенри разтърква с пръсти очите си. — Ще отида да почета малко.

Става и излиза от стаята, а след минута чувам как се качва по стълбите. Отправям бърза молитва: „Моля Те, Боже, нека Хенри не тръгне да пътешества във времето, особено сега, когато се каним да ходим на църква и аз няма да мога да обясня изчезването му.“ Алиша се покатерва на канапето, точно когато върху екрана се появяват първите надписи.

— Той не издържа много — отбелязва тя.

— Наистина получава страшно главоболие. Както когато лежиш на тъмно, не се помръдваш и е достатъчно някой да каже „бау“, та главата ти да се пръсне.

— О! — Джеймс Стюарт размахва цяло тесте туристически дипляни, но заминаването му е осуетено, защото той трябва да отиде да потанцува. — Много е сладък.

— Кой, Джими Стюарт ли?

— И той. Говорех ти за твоя човек. За Хенри.

Усмихвам се. Горда съм, сякаш аз съм създала Хенри.

— Да.

От другия край на препълненото помещение Дона Рийд[68] озарява с усмивка Джими Стюарт, Сега те танцуват, а съперникът на Джими Стюарт е натиснал копче, с което дансингът се отваря над плувен басейн.

— Мама наистина го харесва.

— Алилуя!

Дона и Джими танцуват заднишком в басейна, не след дълго и други във вечерно облекло се цамбурват подир тях във водата, а оркестърът продължава да свири.

Нел и Ета също го одобряват.

— Страхотно. Сега остава да избутаме следващите трийсет и шест часа, без да разваляме първоначалното добро впечатление.

— Е, не е чак толкова сложно. Освен ако… но ти едва ли си толкова тъпа… — Алиша ме поглежда подозрително. — Или си?

— Разбира се, че не.

— Разбира се, че не — повтаря тя като ехо. — Божичко, направо не мога да повярвам, че Марк е такъв смотаняк. — Джими и Дона пеят „Момичета от Бъфало, не излизайте довечера“, като вървят по улиците на Бедфорд Фолс, издокарани съответно в екип за американски футбол и хавлия. — Жалко, че вчера не беше тук. Имах чувството, че татко ще получи инфаркт направо под коледното дърво. Представях си как се свлича върху него и дървото пада отгоре му, така че санитарите и лекарите от линейката трябва да махат всички коледни украшения и подаръци, за да му окажат първа помощ.

Джими предлага на Дона луната и тя я приема.

— Мислех, че в училище са ви учили да оказвате първа помощ.

— Да, но аз щях да съм заета — щях да съживявам мама. Беше ужасно, Клер. Скъсаха се да си крещят.

— Шарън там ли беше?

Алиша се усмихва мрачно.

— Шегуваш ли се? Ние с Шарън бяхме тук и се опитвахме да си говорим любезно, а Марк и нашите си крещяха във всекидневната. След известно време просто млъкнахме и само ги слушахме.

Ние с Алиша се споглеждаме, сякаш си казваме: „Старата песен на нов глас.“ Цял живот сме слушали как майка и татко си крещят един на друг и на нас. Понякога ми се струва, че само още веднъж да видя как мама плаче, ще се махна от тук и няма да се върна повече. Сега ми иде да грабна Хенри и да се върна с колата в Чикаго, където никой няма да ми крещи, никой няма да се преструва, че всичко е наред и нищо не се е случило. Някакъв вбесен мъж с шкембе и по потник крещи на Джеймс Стюарт да престане да дърдори на Дона Рийд, защото с тези приказки ще вземе да я умори, и просто да я целуне. Аз съм напълно съгласна с него, Джими обаче е на друго мнение. Той стъпва върху хавлията и тя я оставя блажено да се свлече, а после, както е гола, се скрива в храста хортензии.

Пускат реклама за „Пица Хът“ и Алиша изключва звука.

— Ей, Клер!

— Да.

— Хенри идвал ли е и друг път тук?

— Не. Не мисля, защо?

Тя се намества притеснена и за миг извръща поглед.

— Ще си помислиш, че съм превъртяла.

— Какво?

— Ами случи ми се нещо много странно. Преди много време… Бях някъде на дванайсет години, уж трябваше да свиря, но после се сетих, че нямам чиста блуза за прослушването, Ета и останалите бяха отишли някъде, бяха оставили Марк да ме наглежда, ама той се беше затворил в стаята си… Слязох долу в мокрото помещение да си търся блузата и чух някакъв звук, като че ли се отвори вратата в южния край на сутерена, онази за помещението с велосипедите. Реших, че е Питър. Та стоя си, значи, на вратата на мокрото, ослушвам се и точно тогава вратата на помещението с велосипедите се отваря и, Клер, няма да повярваш, оттам излезе един чисто гол мъж, който приличаше страшно на Хенри.

Започвам да се смея, но звучи престорено.

— О, я не се занасяй!

Алиша се усмихва.

— Знаех си аз, че ще ме помислиш за луда. Но честен кръст, наистина ми се случи. Мъжът също се поизненада, защото аз стоях там и го зяпах, и се чудех какво ли ще ми направи този гол тип, дали ще ме изнасили, или ще ме убие, а той само ме погледна и ми каза: „О, Алиша, здравей“, после влезе в Читалнята и затвори вратата.

— Е, и?

— Изтичах горе, заблъсках по вратата на Марк, а той ми викна да съм се разкарала, накрая обаче ми отвори и беше толкова изумен, че мина цяла вечност, докато схване какво му обяснявам, а после, разбира се, не ми повярва, накрая обаче го убедих да слезе с мен долу, той почука на вратата на Читалнята, и двамата бяхме страшно уплашени, беше като с Нанси Дру, мислиш си: „Майко мила, тези момичета наистина са много тъпи, защо не са повикали полиция“, но не се случи нищо, накрая Марк отвори вратата и вътре нямаше никого, и той ми се ядоса ужасно, обвини ме, че съм си измисляла, ама след това решихме, че мъжът се е качил горе, затова отидохме и седнахме в кухнята до телефона с големия нож на Нел върху плота.

— Защо не си ми споменавала за това?

— Когато ти се прибра, вече се чувствах ужасно глупаво, знаех, че татко ще го вземе много присърце, а всъщност не се беше случило нищо… но не беше и смешно, и на мен не ми се говореше за това. — Алиша се смее. — Попитах баба дали в къщата има духове, отговори ми, че поне тя не знаела да има.

— И този мъж или дух приличаше на Хенри, така ли?

— Да! Кълна ти се, Клер, направо не знам как не умрях, когато двамата влязохте и аз го видях… съвсем същият! Дори гласът му е такъв. Е, онзи тип, когото видях в сутерена, беше с по-къса коса и беше по-стар, някъде към четирийсетте…

— Но ако той е бил на четирийсет и това е станало преди пет години… сега Хенри е само на двайсет и осем, излиза, че тогава е бил на двайсет и три, Алиша.

— А, да. Но е много странно, Клер… той има ли брат?

— Няма. И не си приличат с баща си.

— В такъв случай сигурно е било астрална проекция или нещо от този род.

— Пътешествие във времето — усмихвам се аз.

— Ами да! Господи, колко странно.

За миг екранът става тъмен, после отново сме с Дона и с храста хортензии, а Джими Стюарт го обикаля с хавлията, метната върху ръката му. Той се заяжда с Дона, казва й, че щял да продава билетчета на желаещите да я видят. „Ах, мръсникът му с мръсник“, мисля си аз и се изчервявам при спомена за нещата, които съм говорила и правила с Хенри по въпроса за дрехите и голотата. После обаче се приближава кола и Джими Стюарт мята на Дона хавлията.

— Баща ти е получил удар — съобщава някой от колата и без дори да се обръща, Джими се хвърля в нея и потегля, а Дона остава да стои съкрушена сред листака.

Очите ми плувват в сълзи.

— Господи, Клер, какво толкова се е случило, той ще се върне — напомня ми Алиша.

Усмихвам се и двете продължаваме да гледаме как господин Потър убеждава клетия Джими Стюарт да зареже колежа и да се отдаде на банковото дело.

— Копелдак — казва Алиша.

— Гаден копелдак — съгласявам се аз.

Хенри: Страшно притеснен съм, когато от студения нощен въздух влизаме в топлата и светла църква. Никога досега не съм присъствал на католическа служба. Последния път, когато съм бил на религиозна служба, беше на погребението на мама. Държа се като слепец за ръката на Клер, която ме повежда по пътеката в средата и после покрай един от празните редове. Заедно с другите от семейството си, тя коленичи на възглавничките долу, а аз сядам, както ми е казала Клер. Подранили сме. Алиша изчезна някъде, Нел седи зад нас заедно с мъжа си и със сина си, който служи във флота, но сега е в отпуск. Дълси се настанява до една своя съвременница. Клер, Марк, Шарън и Филип са коленичили в различно настроение: Клер е притеснена, Марк е разсеян, Шарън е спокойна и вглъбена, Филип е изтощен. Църквата е пълна с екзотични червени цветя. Вътре мирише на восък и на мокри палта. Вдясно от олтара има красиво изработена сцена с Мария, Йосиф и придружавалите ги. В църквата влизат още и още хора, които си избират места и се поздравяват. Клер сяда предпазливо до мен, Марк и Филип правят същото, Шарън остава на колене още няколко минути, после всички седим притихнали един до друг и чакаме. На сцената — или олтара, или както там се казва — излиза мъж в костюм, който проверява микрофоните, прикрепени на малките поставки за четене, после пак изчезва някъде отзад. Сега има много повече хора, претъпкано е. Алиша се появява в лявата част на сцената заедно с още две жени и с един мъж, всички носят инструментите си. Русата жена е цигуларка, а жената с коса с миши цвят свири на виола, мъжът също е цигулар и е толкова възрастен, че върви прегърбен, тътрузейки крака. Всички са облечени в черно. Сядат на сгъваемите столове, включват осветлението над пюпитрите, разлистват нотите, дърпат различни струни и се поглеждат. Всички изведнъж млъкват и в това мълчание се чува дълга бавна нота, която изпълва пространството и не е свързана с някое познато музикално произведение, а просто си съществува и пребъдва. Алиша движи лъка бавно, едва ли е възможно човек да го прокарва по-бавно, и звукът, който се чува, сякаш не идва от никъде, а се ражда между ушите ми и кънти в черепа ми като пръсти, които милват мозъка ми. После Алиша спира. Тишината, която следва, е кратка, но пълна. Сетне й четиримата музиканти се впускат в действие. След онази едничка проста нота музиката им е несъзвучна, модерна и дразнеща и аз се питам — Барток? После обаче осъзнавам какво чувам и си давам сметка, че свирят „Тиха нощ“. Не проумявам защо звучи толкова странно, докато не виждам как русата цигуларка изритва стола на Алиша и след един такт произведението си идва на фокус. Клер ме поглежда и се усмихва. Всички в църквата се успокояват. „Тиха нощ“ отстъпва място на химн, който не познавам. Всички стават на крака. Извръщат се към задната част на църквата и свещеникът тръгва по пътеката в средата, придружен от многобройна свита малки момчета и неколцина мъже в костюми. Те вървят тържествено към предната част и заемат местата си. Музиката заглъхва внезапно. О, не, мисля си, сега какво? Клер ме хваща за ръката и двамата стоим заедно сред множеството, и ако има Бог, тогава, Боже, направи така, че да стоя тук тихо, без да бия на очи, тук и сега, тук и сега.

Клер: Хенри изглежда така, сякаш всеки момент ще припадне. Мили Боже, много Те моля, нека той не изчезва точно сега. Отец Комптън ни приветства с гласа си на радиоговорител. Бръквам в джоба на Хенри, пъхам пръсти през дупката на дъното, намирам члена му и го стискам. Хенри подскача, сякаш го е ударил ток.

— Дано Господ е с вас — казва отец Комптън.

— И с вас — отвръщаме ведро ние.

Същото, всеки път същото. Въпреки всичко сега стоим тук, за да ни видят всички. Усещам как Хелън е впила очи в гърба ми. Рут седи пет реда зад нас заедно с брат си и родителите си. Нанси, Лора, Мери-Кристина, Пати, Дейв и Крис, дори Джейсън Евърли — имам чувството, че тази вечер тук са всичките ми съученици. Поглеждам към Хенри, който изобщо не забелязва всичко това. Плувнал е в пот. Също ме поглежда, вдига вежда. Службата продължава. Откъси от Завета, Господи помилуй, „Мир вам, вам също“. Ставаме на крака за Евангелието, Лука, Глава втора. Всички в Римската империя се отправят към своите градове, за да се запишат за преброяването, и заедно с тях на път поема и Йосиф с Мария, „която беше непразна“, рождеството, чудотворно, смирено. Повоите, яслите. Логиката на всичко това винаги ми е убягвала, но красотата му е безспорна. Пастирите на полето. Ангелът: „Не бойте се: ето, благовестя ви голяма радост…“ Хенри клати крак много отчаяно. Затворил е очи и е прехапал устна. Многобройното войнство небесно. Отец Комптън разказва напевно:

— „А Мариам спазваше всички тия думи, като ги слагаше в сърцето си.“

— Амин — възкликваме ние и сядаме за молитвата.

Хенри се навежда към мен и пита:

— Къде е тоалетната?

— Зад онази врата — обяснявам му и соча вратата, откъдето са дошли Алиша, Франк и останалите.

— Как да стигна до там?

— Иди отзад и мини по страничната пътека.

— Ако не се върна…

— Трябва да се върнеш.

Тъкмо когато отец Комптън казва:

— В тази най-радостна от всички вечери…

Хенри се изправя и излиза забързано. Баща ми го гледа как върви към вратата. Аз също го наблюдавам, докато той минава през нея, а тя се люшва и се затваря подире му.

Хенри: Стоя в нещо, което прилича на коридор в начално училище. „Не се паникьосвай! — повтарям си. — Никой не те вижда! Скрий се някъде.“ Оглеждам се диво и пред мен изниква врата: „МОМЧЕТА“. Отварям я и съм в мъничка мъжка тоалетна, кафяви плочки, всички кранове са малки и близо до земята, радиаторът бълва топлина и засилва миризмата на ведомствен сапун. Открехвам няколко сантиметра прозореца и подавам глава през отвора. Каквато и да е гледката, не я виждам от иглолистните дървета отпред и въздухът, който вдишвам, е с дъх на бор. След няколко минути се чувствам не толкова напрегнат. Лягам на плочките и се свивам на кълбо с брадичка, опряна в коленете. Ето ме. Плътен. Сега. Тук, върху кафявите плочки на пода. Струва ми се, че искам съвсем малко. Последователност. Ако има Бог, Той със сигурност иска да сме добри, а би било неразумно да очакваме от някого да е добър без подбуди, и Клер е много, много добра, дори вярва в Бога и защо Той ще реши да я злепоставя пред толкова хора…

Отварям очи. Всички мънички порцеланови кранове са с многобагрен ореол: небесносин, зелен и морав, и аз се примирявам, че трябва да тръгна, сега вече не мога да се спра, треперя като листо.

— Не!

Но вече ме няма.

Клер: Отчето приключва с молитвата, която е за световния мир, а татко се надвесва през Шарън и Марк и шепне:

— На приятеля ти да не му е зле?

— Да — отвръщам аз също през шепот, — има главоболие и понякога от това му се гади.

— Да проверя ли дали мога да му помогна?

— Не. Ще му мине.

Татко не изглежда убеден, но не става от седалката. Отчето благославя множеството. Аз едвам се сдържам да не хукна да търся Хенри. Хората от първите редове стават за причастието. Алиша свири Сюита номер две за виолончело на Бах. Тъжна и хубава е. Върни се, Хенри. Върни се.

Хенри: Аз съм в гарсониерата си в Чикаго. Тъмно е, стоя на колене в стаята. Изправям се със залитане и си удрям лакътя в лавиците на библиотеката.

— Мамка му!

Направо не мога да повярвам. Не мога да прекарам и един-единствен ден със семейството на Клер, всмукан съм и съм изплют като топка за китайски билярд в тъпата гарсониера…

— Ей!

Обръщам се и ето на — моят Аз седи сънен на разтегателното канапе.

— Коя дата сме? — питам го настойчиво аз.

— 28 декември 1991 година.

Четири дни напред.

Сядам на канапето.

— Вече не се търпи.

— Успокой се. След няколко минути ще се върнеш. Никой няма да забележи. До края на посещението ти всичко ще бъде наред.

— Наистина ли?

— Ами да. Стига си хленчил — казва ми моето Аз, като имитира съвършено татко.

Иде ми да го ударя, но какъв е смисълът? Някъде в далечината свири тиха музика.

— Това Бах ли е?

— Моля? А, да, в главата ти е. Свири Алиша.

— Странно. Ох!

Тичам към тоалетната и почти успявам да стигна навреме.

Клер: Последните хора получават причастие, когато през вратата влиза Хенри — пребледнял е леко, но все пак влиза. Отива отзад, идва по пътеката при нашия ред и се промушва до мен.

— Службата приключи, вървете в мир — казва отец Комптън.

— Амин — отвръщаме ние.

Момчетата от хора се струпват като пасаж рибки около отчето, тръгват напето по пътеката, а всички ние ги следваме. Чувам, че Шарън пита Хенри дали е добре, но не разбирам какво й отговаря той, защото са ни пресрещнали Хелън и Рут и аз им го представям.

Хелън се усмихва престорено.

— Но ние вече се познаваме!

Хенри ме поглежда разтревожен. Клатя глава към Хелън, която се подсмихва.

— Е, може би греша — казва тя. — Радвам се да се запознаем… Хенри.

Рут му протяга срамежливо ръка. За моя изненада тоя я задържа миг-два, после казва:

— Здравей, Рут.

А аз още не съм ги запознала. Но доколкото мога да преценя, Рут не го е познала. Към нас се присъединява и Лора точно когато Алиша успява да домъкне през навалицата виолончелото с калъфа.

— Заповядайте утре у нас — кани ни Лора. — В четири часа нашите заминават за Бахамските острови.

Всички се съгласяваме въодушевено: всяка година родителите на Лора ходят някъде по тропиците веднага щом подаръците бъдат разопаковани, и всяка година ние се стичаме у тях още щом колата им се скрие зад завоя. Разделяме се с хор от „Честита Коледа!“ и през страничната врата на църквата се изсипваме на паркинга, а Алиша възкликва:

— Хм, така си и знаех!

Навсякъде има дълбоки преспи, светът е сътворен наново, този път в бяло. Аз застивам и гледам дърветата и колите, и през улицата към езерото, което се плиска невидимо на брега долу, в урвата под църквата. Хенри стои заедно с мен и чака. Марк казва:

— Хайде, Клер.

И аз тръгвам.

Хенри: Минава един и половина след полунощ, когато прекрачваме прага на къщата в „Полска чучулига“. На връщане през целия път Филип се кара на Алиша за „грешката“ й в началото на „Тиха нощ“, а тя седи, мълчи и гледа през прозореца тъмните къщи и дървета. След като казват още около петдесет пъти „Честита Коледа“, всички се качват горе в стаите си без Алиша и Клер, които изчезват в стая в дъното на коридора на първия етаж. Чудя се какво да правя и после, кой знае защо, решавам да ги последвам.

— Изключителен тъпанар — казва Алиша точно когато надзъртам през вратата.

Стаята е заета почти изцяло от огромна билярдна маса, окъпана в яркото сияние на лампата, която виси над нея. Клер реди топките, а Алиша снове напред-назад в здрача на ръба на езерцето светлина.

— Не виждам защо се разстройваш, ти го ядосваш нарочно и той наистина се ядосва — отбелязва Клер.

— Ужасно самодоволен е — отвръща Алиша и размахва юмруци във въздуха.

Аз се прокашлям. И двете подскачат като ужилени и Клер казва:

— А, Хенри, слава богу, мислех, че е татко.

— Искаш ли да поиграем? — пита ме Алиша.

— Не, само ще погледам.

До масата има висок стол и аз сядам на него.

Клер връчва на Алиша щеката. Алиша маже върха й с тебешир и разпръсва с остър удар топките. Две от тях падат в страничните джобове. Алиша вкарва още две, но после с петата не успява на косъм.

— Ах! — възкликва Клер. — Положението ми не е никак розово.

Клер вкарва и втората топка, която се е закрепила на ръба на страничния джоб. При следващия удар запраща след третата и основната топка в дупката и Алиша ги вади и се прицелва, след което вкарва без затруднение.

— Осма топка страничен джоб — оповестява тя и играта е приключила.

— Уф! — въздиша Клер. — Сигурен ли си, че не искаш да играеш? — пита ме тя и ми подава щеката си.

— Хайде, Хенри — моли ме и Алиша. — Ей, вие двамата не искате ли нещо за пиене?

— Не — отговаря Клер.

— Какво предлагаш? — намесвам се аз.

Алиша щраква осветлението и в дъното на стаята се появява красиво старинно барче. Ние с Алиша се надвесваме и — виж ти! — вътре има каквото пиене си поискаш. Алиша си налива ром с кола. Аз се двоумя, не мога да си избера сред тези несметни богатства, но накрая си наливам чисто уиски. Клер все пак решава също да пийне нещо и точно когато изсипва от малката съдинка кубчетата лед в чашата, в която смята да си налее „Калуа“[69], вратата се отваря и всички се вцепеняваме.

Марк е.

— Къде е Шарън? — пита го Клер.

— Заключи — заповядва му Алиша.

Той завърта ключалката и отива при барчето.

— Шарън спи — казва ни, докато вади от мъничкия хладилник един хайнекен. Отваря бирата и идва с напета походка при масата за билярд. — Кой играе?

— Алиша и Хенри — отвръща Клер.

— Хмм. Той предупреден ли е?

— Млъквай, Марк — казва Алиша.

— Тя е Джаки Глисън[70] под прикритие — уверява ме Марк.

Обръщам се към Алиша.

— Нека играта започне сега.

Клер реди отново топките. На Алиша се пада да удря първа. Уискито ми е вдъхнало смелост, всичко е ясно и изострено. Топките се пръсват като фойерверк и разцъфват в нов рисунък. Тринайсетата се поклаща известно време на ръба на един от страничните джобове, после пада.

— Отново прав удар — казва Алиша.

Тя вкарва петнайсетата, дванайсетата и деветата топка, но после е принудена да направи неосъществим опит да удари топката така, че тя да отскочи два пъти от страничния ръб.

Клер е застанала точно в края на светлината, лицето й е в здрача, но тялото й с ръце, кръстосани върху гърдите, сякаш се рее и излиза от мрака. Отново насочвам вниманието си към масата. Минало е доста време. Вкарвам с лекота втората, третата и шестата топка, после се оглеждам да видя с коя от останалите да се заема. Първата топка се е закрепила току до страничния джоб в другия край на масата и аз запращам основната топка към седмата, която бутва първата и я вкарва. С изтеглящ удар пускам и четвъртата в един от страничните джобове и изваждам късмета да запратя с карамбол петата в ъгъла в дъното. Не успявам да я вкарам, но въпреки това Алиша подсвирва. Седмата топка си влиза едва ли не сама.

— Осмата е в ъгъла — соча аз с щеката и вкарвам и нея.

Около масата се чува дружна въздишка.

— О, беше красив удар — отбелязва Алиша. — Хайде пак.

Клер се усмихва в тъмното.

— Днес както никога играеш слабо — казва Марк на Алиша.

— Уморена съм, не мога да се съсредоточа. А и съм вкисната.

— Заради татко ли?

— Да.

— Е, щом се риташ, и той ще те изрита.

Алиша се цупи.

— Всеки може да сгреши.

— Минута — две звучеше като Тери Райли[71] — казвам аз на Алиша.

Тя се усмихва.

— Наистина беше Тери Райли. От „Саломе танцува за мир“.

Клер се смее.

— Как Саломе се е озовала в „Тиха нощ“?

— Ами заради Йоан Кръстител — реших, че той е достатъчен като връзка — и ако музиката за първата цигулка бъде смъкната с една октава, звучи доста хубаво, тра-ла-ла-ла…

— Но не можеш да виниш татко, че се е ядосал — заявява Марк. — Той знае, че няма да изсвириш случайно нещо, което звучи така.

Сипвам си още едно уиски.

— Какво каза Франк? — пита Клер.

— О, нищо. Опита се човекът да свири така, че да звучи като съвсем ново произведение, нещо от рода на „Тиха нощ“, пречупена през Стравински. Франк все пак е на осемдесет и седем години, все му е тая дали ще объркам нещо, стига веселба да пада. Но виж, Арабела и Ашли се бъзнаха.

— Е, не е много професионално — напомня Марк.

— На кого му пука? Чудо голямо, все пак свирехме в „Сейнт Базил“. — Алиша ме поглежда. — Ти какво мислиш?

Аз се колебая.

— Всъщност ми е все едно — казвам накрая. — Но ако баща ми те беше чул отнякъде, щеше да се ядоса много.

— Така ли? Защо?

— Смята, че трябва да се отнасяме с уважение към всяко музикално произведение, дори и да не го харесваме особено. Той не обича Чайковски и Щраус, но ако трябва да ги свири, ще подходи много сериозно. Точно заради това е велик: свири всичко така, сякаш е влюбен в него.

— О! — Алиша отива зад бара, сипва си още един ром с кола, обмисля думите ми. — Е, имаш късмет, баща ти наистина е велик, щом обича и нещо друго, освен парите.

Стоя зад Клер и прокарвам в тъмното пръсти по гърба й. Тя слага ръката си отзад и аз я стискам.

— Ако познаваше семейството ми, нямаше да говориш така. А и баща ти явно държи много на теб.

— Не — клати тя глава. — Просто иска да съм безупречна пред приятелите му. Изобщо не държи на мен. — Алиша вади топките и ги подрежда на мястото им. — Кой иска да играе?

— Аз — обажда се Марк. — Ти, Хенри?

— Разбира се.

Ние с Марк мажем върховете на щеките с тебешир и заставаме един срещу друг от двете страни на масата.

Пръв съм аз. Четворката и петнайсетицата влизат. Виждам, че двойката е близо до ъгъла. Вкарвам и нея, после изобщо не уцелвам тройката. Вече съм уморен, от уискито координацията ми не е толкова добра. Марк играе решително, но без усет, и вкарва десетата и единайсетата топка. Тринайсетата му топка е закрепена на ръба на един страничен джоб.

— Осма топка — заявявам аз и я соча.

— Не можеш да вкараш топка на Марк, ще загубиш — предупреждава ме Алиша.

— Не се притеснявай — отвръщам аз.

Търкулвам леко основната топка по масата и тя целува с любов осмата топка и я запраща плавно, с лекота към тринайсетата, която заобикаля, сякаш е на релси, и се търкулва меко в дупката, а Клер започва да се смее, после обаче тринайсетата топка се разклаща и също пада вътре.

— Е, карай — примирявам се аз. — Както спечелено, така и загубено.

— Добра игра — хвали ме Марк.

— Господи, къде си се научил да играеш така? — пита Алиша.

— Това е едно от нещата, които усвоих в колежа.

Заедно с пиенето, английската и германската поезия и дрогата. Оставяме щеките и вземаме чашите и бутилките.

— Какво си завършил? — пита Марк и отключва, след което всички се изнизваме по коридора към кухнята.

— Английска литература.

— А защо не музика? — намесва се и Алиша, която е закрепила в едната си ръка чашите, своята и на Клер, а с другата бута вратата на трапезарията.

Аз се смея.

— Едва ли ще повярваш, но нямам никаква музикална дарба. Майка ми и баща ми бяха сигурни, че са донесли от родилното чуждо бебе.

— Сигурно е било много тягостно — отбелязва Марк. — Татко поне не те кара да ставаш адвокатка — казва той на Алиша.

Влизаме в кухнята и Клер щраква осветлението.

— Той не те кара и теб да ставаш адвокат — възразява тя. — На теб просто ти харесва.

— Точно това имах предвид. Татко не кара никого от нас да прави нещо, което не иска.

— Тягостно ли беше? — пита Алиша. — На твое място аз сигурно щях да се дърпам.

— Преди смъртта на мама беше страхотно. След това беше ужасно. Ако бях вундеркинд на цигулката, може би… не знам. — Поглеждам Клер и свивам рамене. — При всички положения, ние с баща ми не се разбираме. Ама никак.

— Защо?

Клер оповестява:

— Всички по леглата!

Иска да каже — стига с тези въпроси. Но Алиша си чака отговора. Извръщам се към нея.

— Виждала ли си някога майка ми на снимка? — Тя кима. — Много приличам на нея.

— Е, и?

Алиша плакне чашите на мивката. Клер ги подсушава.

— На баща ми му е непоносимо да ме гледа. Това е една от многото причини.

— Но…

— Алиша — опитва пак Клер, тя обаче не може да бъде спряна.

— Но той ти е баща.

Усмихвам се.

— Онова, с което дразниш баща си, е детска залъгалка в сравнение с номерата, които ние с баща ми взаимно си погаждаме.

— Какви например?

— Например той често заключва апартамента отвътре и не ме пуска, каквото и да е времето навън. Аз пък веднъж му хвърлих ключовете от колата в реката. Ето такива неща.

— Защо си ги хвърлил?

— Не исках да се блъсне, беше пиян.

Алиша, Марк и Клер ме поглеждат и кимат. Разбират чудесно.

— Всички по леглата! — приканва този път Алиша, след което излизаме от кухнята и се отправяме към стаите си, без да си казваме нищо друго, освен „лека нощ“.

Клер: Ако се вярва на будилника, е 3:14 след полунощ и аз тъкмо съм се постоплила в студеното легло, когато вратата се отваря и Хенри влиза много тихо. Отмятам завивките и той се пъха до мен. Докато се наместваме, леглото скърца.

— Здрасти — шепна аз.

— Здравей — отвръща Хенри също през шепот.

— Не биваше да идваш.

— При мен в стаята е много студено.

— О!

Той ме докосва по бузата и аз едвам се сдържам да не изпищя. Пръстите му са ледени. Търкам ги между дланите си. Хенри се пъха още по-навътре под завивките. Притискам се до него и се опитвам отново да се стопля.

— С чорапи ли си? — пита ме той тихо.

— Да.

Хенри се пресяга и ги събува от краката ми. След няколко минути, много писъци и „Шшшт!“ и двамата сме голи.

— Къде ходи, след като излезе от църквата?

— В гарсониерата. За около пет минути, четири дни напред в бъдещето.

— Защо?

— Заради умората. И вероятно заради напрежението.

— Не, защо точно там?

— Не знам. Явно по инерция. Може би диспечерите, които направляват пътешествията във времето, са решили, че там се вписвам добре.

Хенри заравя ръка в косата ми. Навън се развиделява.

— Честита Коледа — прошепвам аз.

Хенри не отговаря, а аз лежа будна в ръцете му, мисля си за войнството небесно на ангелите и слушам равномерното му дишане и туптенето на сърцето си.

Хенри: Призори ставам да пусна една вода и докато стоя сънен в банята на Клер и пикая в приказната нощна светлина, чувам как някакво момиченце вика:

— Клер!

Още преди да съм разбрал откъде идва гласът, се отваря врата, за която мислех, че е на шкаф, и аз се озовавам чисто гол пред Алиша.

— О! — прошепва тя, а аз грабвам със закъснение една хавлиена кърпа, с която да се поприкрия.

— О, Алиша, здравей — шепна и аз и двамата се хилим.

Алиша изчезва в стаята си точно толкова внезапно, както се е и появила.

Клер: Слушам в дрямката си как къщата се пробужда. Нел е долу в кухнята, пее и потраква с тенджерите. Някой върви по коридора и минава пред стаята ми. Извръщам се, Хенри още е потънал в дълбок сън и аз внезапно се сещам, че трябва да го изкарам оттук, без да го види никой.

Изтръгвам се от обятията му и от одеялата и ставам внимателно от леглото. Вдигам от пода нощницата си и тъкмо я обличам през главата си, когато Ета казва:

— Клер! Ставай и грей, Коледа е!

После надзърта в стаята. Чувам, че Алиша я вика, и когато подавам глава изпод нощницата, виждам, че Ета се е обърнала да й отговори, поглеждам и към леглото — Хенри го няма. Долнището на пижамата му е метнато върху килима и аз го изритвам под кревата. Ета влиза в стаята с жълтия си хавлиен халат и с плитки, спускащи се по раменете й. Казвам:

— Честита Коледа!

А тя ми обяснява нещо за мама, аз обаче не мога да се съсредоточа и да я чуя, защото си представям как пред нея изниква Хенри.

— Клер! — взира се Ета угрижено в лицето ми.

— А? О, извинявай. Сигурно още съм сънена.

— Долу има кафе.

Ета се запретва да оправя леглото. Изглежда озадачена.

— Аз ще го оправя, Ета. Ти върви долу.

Тя минава откъм другата страна на леглото. Мама надзърта през вратата. Изглежда красива, ведра след бурята от снощи.

— Честита Коледа, скъпа.

Отивам при нея, целувам я леко по бузата.

— Честита Коледа, мамо.

Много е трудно да й се сърдя, тя все пак е милата ми, до болка позната майка.

— Ще дойдеш ли Ета, долу с мен? — пита тя.

Ета оправя с ръце възглавниците и двете еднакви вдлъбнатинки от главите ни изчезват. Тя ме поглежда и вдига вежди, но не казва нищо.

— Ета!

— Идвам…

Тя хуква след мама. Затварям след тях вратата и се облягам на нея точно когато Хенри се претъркулва изпод леглото. Става и започва да си обува пижамата. Аз заключвам вратата.

— Къде беше? — шушна му.

— Под леглото — отвръща ми той също през шепот така, сякаш това би трябвало да е очевидно.

— През цялото време ли?

— Да.

Кой знае защо, това ми се струва страшно смешно и аз прихвам. Хенри ми запушва с ръка устата и не след дълго и двамата се тресем от безмълвен смях.

Хенри: След бурните морета от вчера денят на Коледа е странно спокоен. Всички се събираме около коледното дърво, притеснени в халатите и пантофите, подаръците са отворени, екват възклицания. След преобилни благодарности от всички посоки, закусваме. Подир кратко затишие сядаме на коледния обяд и обсипваме с похвали Нел и омарите. Всички се усмихват, всички се държат и изглеждат добре. Ние сме образцово щастливо семейство, реклама на буржоазията и еснафството. Олицетворяваме всичко, за което съм копнял на всички Коледи, докато седях с татко и госпожа и господин Ким в ресторант „Щастливият вок“[72] и се преструвах на много радостен, а възрастните ме гледаха тревожно. Но докато си почиваме преяли от обяда във всекидневната, където гледаме по телевизията американски футбол, четем книгите, които сме си подарили един на друг, и се опитваме да задвижим подаръците, нуждаещи се от батерия или сглобяване, се долавя съвсем осезаемо напрежение. Сякаш някъде, в някоя от по-отдалечените стаи, е било подписано споразумение за прекратяване на огъня и сега всички страни се стремят да го спазват поне до утре, докато пристигне поредната доставка боеприпаси. Приличаме на актьори, които се преструват на весели и спокойни и са се вживели в ролята на идеалната майка, баща, сестри, брат, гадже, годеница. Затова изпитвам облекчение, когато Клер си поглежда часовника, става от канапето и казва:

— Ела, време е да вървим у Лора.

Клер: Когато пристигаме, купонът у Лора е в разгара си. Хенри е напрегнат и блед и веднага щом смъкваме връхните дрехи, тръгва да търси нещо за пиене. Аз още се чувствам сънена от виното, което съм изпила по време на обяда, затова клатя глава, когато Хенри ме пита какво искам, и той ми носи кока-кола. Държи бирата си така, сякаш ще жонглира с нея.

— При никакви обстоятелства не ме оставяй да се оправям сам — настоява Хенри и поглежда през рамото ми — още преди да съм се обърнала, Хелън вече ни се е нахвърлила.

За миг настъпва неловко мълчание.

— Е, Хенри — подхваща Хелън, — чухме, че си библиотекар. Но не приличаш на такъв.

— Всъщност съм модел за бельо на „Калвин Клайн“. Това с библиотекаря ми служи само за прикритие.

Никога досега не съм виждала Хелън да не знае какво да отговори. Жалко, че не нося фотоапарат. Но тя се окопитва бързо; оглежда Хенри от глава до пети и се усмихва.

— Добре, Клер, можеш да го задържиш — заявява ми тя.

— Какво облекчение! — отвръщам й. — Изгубих квитанцията.

Около нас се скупчват Лора, Рут и Нанси, които с решителен вид ни подлагат на кръстосан разпит: как сме се запознали, какво работи Хенри, къде е следвал, дрън-дрън-дрън. Изобщо не съм очаквала, че когато двамата с Хенри се появим заедно пред всички, ще бъде толкова дразнещо и отегчително. Тъкмо идвам на себе си, когато Нанси казва:

— Наистина е много странно, че се казваш Хенри.

— О! — възкликва той. — Какво му е странното?

Нанси му разказва за онзи рожден ден на Мери-Кристина, когато сме останали да спим у тях и сме викали духове, и как дъската е предсказала, че ще се омъжа за човек на име Хенри. Той е изумен.

— Наистина ли? — пита ме.

— Ъхъ, да. — Изведнъж ми се припишква много. — Извинявайте — казвам и се откъсвам от групата, без да обръщам внимание на умолителното изражение на Хенри.

Докато тичам към горния етаж, Хелън ме следва по петите. Налага се да й затръшна вратата на банята направо под носа, иначе и тя ще нахълта вътре заедно с мен.

— Отвори, Клер — вика Хелън и върти дръжката на вратата. Аз не бързам, изпишквам си се на спокойствие, слагам си отново червило. — Клер! — мърмори тя. — Ще сляза долу и ще разкажа на гаджето ти за всички ужасии, които си вършила някога, ако не отвориш незабавно вра… — Аз отварям рязко и Хелън почти пада в банята. — Сега ми падна в ръчичките, Клер Абшир — заявява тя заканително, после затваря вратата. Аз сядам на ръба на ваната, а Хелън се обляга на мивката и надвисва страховито над мен с ниските си лачени обувки. — Хайде, изплюй камъчето. Какви ги правите с тоя Хенри? В смисъл, че току-що изтърси цяла камара лъжи. Не си се запознала с него само преди няколко месеца, познаваш го от години. Какво толкова криеш?

Наистина не знам откъде да започна. Дали да й кажа истината? Не. Защо пък не? Доколкото знам, Хелън е виждала Хенри само веднъж и тогава той не изглеждаше чак толкова различно в сравнение със сега. Обичам Хелън. Тя е силна, тя е щура, нея трудно ще я излъжеш. Знам обаче, че няма да ми повярва, ако й кажа: Пътешествие във времето, Хелън. Трябва да го видиш, за да повярваш.

— Добре, де — възкликвам, докато се мъча да измисля нещо. — Да, наистина го познавам от доста време.

— От колко време?

— Откакто бях на шест години.

Очите на Хелън още малко и ще изскочат — точно като по карикатурите. Аз се смея.

— Ау… ама как така, добре, де, а откога се срещаш с него?

— Не знам. Имаше един промеждутък, когато всичко висеше на косъм и не се случваше нищо: Хенри не искаше и да чуе да има нещо общо с малко дете, а аз бях безнадеждно влюбена в него…

— Но… как се е получило, че не сме разбрали за него? Защо си била толкова потайна? Можеше да ми кажеш.

— Е, ти в известен смисъл знаеше.

Прозвучава недодялано и аз го знам. Хелън явно е обидена.

— Не е същото, както да ми кажеш.

— Знам. Извинявай.

— Хм. И защо го криеше?

— Той е осем години по-голям от мен.

— И какво от това?

— Ами такова, че когато аз бях на дванайсет, той беше на двайсет и това си беше проблем.

Да не говорим пък, че когато бях на шест години, той беше на четирийсет.

— Пак не разбирам. Ясно е защо не си искала майка ти и баща ти да научават, че си се вживяла в ролята на Лолита, а той — на Хумберт Хумберт, но не проумявам защо не си могла да кажеш на нас. Щяхме да ти влезем в положението. През цялото време те съжалявахме, притеснявахме се за теб и се питахме защо се правиш на монахиня… — Хелън клати глава. — А тя, моля ви се, през цялото време се е чукала с Библиотекаря…

Не се сдържам и се изчервявам.

— Не съм се чукала с него през цялото време.

— О, на друг ги разправяй тия.

— Наистина! Изчакахме да навърша осемнайсет години. Направихме го на рождения ми ден.

— Дори да е така, Клер… — подхваща Хелън, но някой започва да блъска по вратата и дебел мъжки глас казва:

— Скоро ли ще приключите, момичета?

— Следва продължение — изсъсква ми Хелън и ние излизаме от банята под аплодисментите на пет момчета, които са се наредили на опашка в коридора.

Откривам в кухнята Хенри, който слуша търпеливо как един от необяснимите приятели на Лора му дърдори нещо за американски футбол. Хвърлям едно око на русото му чипоносо гадже и то го помъква да си налеят още пиене.

Хенри казва:

— Виж, Клер… бебета пънкари!

Обръщам се и виждам, че ми сочи Джоди, четиринайсетгодишната сестра на Лора, и гаджето й Боби Хардгроув. Боби е с вдигната на петльов гребен зелена коса и пълно пънкарско снаряжение във вид на разкъсана тениска и разните му там безопасни игли, а Джоди се опитва да изглежда като Лидия Лънч[73], но вместо това прилича на миеща мечка с лош ден за козината й. Човек остава с впечатлението, че двамата са дошли не на коледен купон, а на маскарад по случаи деня на Вси светии. Джоди и Боби явно са заели отбранителна позиция и не се чувстват в свои води. Но Хенри е въодушевен.

— О! На колко години са, сигурно някъде на дванайсет?

— На четиринайсет.

— Я да сметнем, на четиринайсет, от Деветдесет и първа… излизаме… Господи, родени са през 1977 година. Чувствам се стар. Дай да пийна още нещо. — Лора прекосява кухнята с поднос коктейли. Хенри грабва два, обръща ги в бърза последователност и прави кисела физиономия. — Уф! Отвратително. — Аз се смея. — Какво според теб слушат? — пита Хенри.

— Откъде да знам. Защо не отидеш да ги питаш?

Хенри е възмутен.

— О, не мога да го направя. Ще ги подплаша.

— Според мен самият ти си уплашен от тях.

— Е, сигурно си права. Изглеждат толкова крехки, невръстни и зелени, като малки грахчета.

— Ти обличал ли си се някога така?

Хенри сумти презрително.

— Ти какво си мислиш? Разбира се, че не. Тези хлапета подражават на британските пънкари. А аз съм американски пънкар. Не, опитвах се да приличам по-скоро на Ричард Хел[74].

— Защо не поговориш с тях? Изглеждат самотни.

— Но ти трябва да дойдеш с мен, да ни запознаеш и да ме държиш за ръката.

Престрашаваме се да прекосим кухнята предпазливо, като Леви-Строс, който се приближава до двама канибали. Джоди и Боби имат вид като на животинките по канал „Нейчър“, които някой току-що е стреснал или които са бягали дълго.

— Хм, здравейте, Джоди и Боби.

— Здрасти, Клер — отвръща Джоди.

Познавам я още от бебе, но тя най-неочаквано започва да се притеснява и аз решавам, че този неопънкарски вид е хрумване на Боби.

— Изглеждате малко отегчени, затова ви доведох Хенри, да ви запозная с него. Допада му… хм, как изглеждате.

— Здравейте — поздравява страшно смутен Хенри. — Беше ми любопитно… питах се какво слушате.

— Какво слушаме ли? — повтаря Боби.

— Като музика. Каква музика предпочитате?

Боби се оживява.

— Ами „Секс Пистълс“ — отговаря той и млъква.

— Разбира се — кима Хенри. — А „Клаш“?

— Да. И „Нирвана“…

— „Нирвана“ си я бива — одобрява Хенри.

— „Блонди“? — включва се и Джоди така, сякаш отговорът й би могъл да е грешен.

— Аз харесвам „Блонди“ — казвам й. — А Хенри харесва Дебора Хари.

— „Рамоунс“[75]? — пита Хенри. Двамата кимат едновременно. — А какво ще кажете за Пати Смит?

Джоди и Боби го гледат неразбиращо.

— Иги Поп?

Боби клати глава.

— „Пърл Джем“ — започва да налучква той.

Притичвам им се на помощ.

— Тук те не ловят радиостанциите — обяснявам на Хенри. — Няма откъде да научават такива неща.

— О — казва Хенри. Известно време мълчи. — Виж, искаш ли да ти напиша някои неща? За да ги чуеш?

Джоди свива рамене. Боби кима, изглежда сериозен и развълнуван. Аз ровя в дамската си чанта и търся лист и химикалка. Хенри сяда на масата в кухнята, Боби се разполага срещу него.

— И така — подхваща Хенри. — Трябва да се върнеш към шейсетте години. Започни с „Велвет Ъндърграунд“[76] в Ню Йорк, После напрано тук, в Детройт, имаш „Ем Си 5“[77], Иги Поп и „Студжис“[78]. Ако се върнем в Ню Йорк, трябва да чуеш „Ню Йорк Долс“ и „Хартбрейкърс“…

— Том Пети ли? — включва се и Джоди. — Чували сме за него.

— Не, това е съвсем друга група — обяснява Хенри. — Почти всички, свирили в нея, са умрели през осемдесетте.

— Самолетна катастрофа ли? — пита Боби.

— Хероин — поправя го Хенри. — Но освен тях има „Телевижън“, Ричард Хел и „Войдойдс“ и Пати Смит.

— „Токинг Хедс“ — добавям аз.

— Хм. Не знам. Наистина ли ги смяташ за пънк?

— Ами за какво друго?

— Добре. — Хенри ги добавя към списъка. — „Токинг Хедс“. После нещата се пренасят в Англия…

— Мислех, че пънкът е тръгнал от Лондон — казва Боби.

— Разбира се, че не — възразява Хенри и бута назад стола си, — някои, включително аз, смятаме, че пънкът е просто най-новото проявление на този дух, на чувството, че нещата не са както трябва и всъщност са толкова сбъркани, та единственото, което можеш да направиш, е да казваш: майната му, отново и отново, на много висок глас, докато някой ни спре.

— Да — проронва тихо Боби и лицето му под вдигнатата с гел коса пламва едва ли не от религиозен плам. — Да.

— Покваряваш непълнолетен — казвам аз на Хенри.

— О, и без мен ще стигне до това. Нали?

— Опитвам се, но тук не е лесно.

— Отчитам го — съгласява се Хенри.

Продължава да попълва списъка. Поглеждам през рамото му. „Секс Пистълс“, „Клаш“, „Ганг ъф Фор“, „Бъзкокс“, „Дед Кенедис“, „Икс“, „Микънс“, „Рейнкоутс“, „Дед Бойс“, „Ню Ордър“, „Смитс“, „Лора Лоджик“, „О Пер“, „Биг Блак“, „ПиЛ“, „Пиксис“, „Брийдърс“, „Соник Ют“…

— Хенри, тук те няма да намерят нито едно от тези неща.

Той кима и драсва в долния край на листа телефонния номер и адреса на „Винтидж Вайнъл“.

— Нали имате грамофон?

— Нашите имат — отвръща Джоди.

Хенри се мръщи.

— А какво всъщност, харесваш? — питам аз.

Имам чувството, че е отпаднала от разговора, докато Хенри и Боби изпълняват обреда за мъжко побратимяване.

— Принс — признава си тя.

Ние с Хенри ревваме в хор:

— Когоооо?

После запявам с цяло гърло „1999“, Хенри скача и двамата се впускаме направо в кухнята във вихрен танц. Лора ни чува, тича да сложи истинската плоча и всички стават да танцуват.

Хенри: След купона у Лора се прибираме с колата у родителите на Клер. Тя казва:

— Ужасно мълчалив си.

— Мислех си за онези хлапета. За бебетата пънкари.

— А, да. Какво те?

— Опитвах се да разбера какво е накарало онова хлапе…

— Боби.

— Да, Боби, да се върне назад, да слуша музика, създадена в годината, когато се е родил…

— Е, и аз си падах много по „Бийтълс“ — изтъква Клер. — А групата се е разпаднала една година преди да се родя.

— Защо ли? Би трябвало да припадаш по „Депеш Мод“, по Стинг и така нататък. А Боби и гаджето му би трябвало да слушат „Кюър“, ако искат да се правят на интересни. Вместо това се прехласват по пънка, за който не знаят нищо…

— Сигурна съм, че се обличат така главно за да правят напук на родителите си. Лора ми е казвала, че баща им не пуска Джоди да ходи в този вид на училище. Тя напъхва всичко в раницата си и се преоблича в тоалетната в училището — обяснява Клер.

— Но по онова време го правехме всички. Така утвърждавахме индивидуализма си и аз го разбирам, ала защо им е на Джоди и Боби да утвърждават индивидуализма на 1977 година? Би трябвало да носят карирани фланелени блузи.

— Защо изобщо обръщаш внимание? — учудва се Клер.

— Потиска ме. Напомня ми, че мигът, на който принадлежа, е мъртъв, при това не само мъртъв, но и забравен. Вече не пускат по радиото никое от тези парчета, и аз не знам защо. Все едно не ги е имало изобщо. Именно заради това се вълнувам, когато видя, че малки деца се правят на пънкари — не искам всичко това просто да изчезне.

— Е, винаги можеш да се върнеш назад — отбелязва Клер. — Повечето хора са се вкопчили в настоящето, а ти можеш да се връщаш отново и отново.

Замислям се върху думите й.

— Просто е тъжно, Клер. Дори когато ми предстои да направя нещо страхотно, например да видя концерт, който първия път съм пропуснал, може би група, която се е разпаднала, или някой, който е умрял, ми е тъжно да ги гледам, защото знам какво ще се случи.

— Но как това се различава от останалия ти живот?

— Не се различава.

Вече сме при частния път, който води към къщата на Клер. Тя завива.

— Хенри?

— Да.

— Ако сега можеше да спреш… Ако можеше да не пътешестваш повече във времето и това нямаше да има последици, щеше ли да спреш?

— Ако сега можех да спра и пак да те срещна ли?

— Вече си ме срещнал.

— Да. Щях да спра.

Поглеждам Клер, която почти не се вижда в здрача в колата.

— Би било забавно — отбелязва тя. — Аз щях да имам спомени, каквито ти никога няма да имаш. Все едно щях да бъда с човек, който страда от амнезия. Имам такова чувство още откакто сме дошли тук.

Смея се.

— В бъдещето можеш да гледаш как се появявам бавно във всеки спомен, докато не ги събера всичките.

Клер се усмихва.

— Вероятно. — Завива по кръглата алея пред къщата. — У дома, колко е хубаво отново да си у дома.

По-късно, след като вече сме се качили горе в отделните си стаи, а аз съм си облякъл пижамата, измил съм си зъбите, промъкнал съм се в стаята на Клер и този път съм се сетил да заключа вратата, след като двамата сме се стоплили в тясното й легло, тя прошепва:

— Не бих искала да го пропускаш.

— Да пропускам какво?

— Всички неща, които се случиха. Когато бях малка. Досега са станали само половината от тях, защото теб още те няма там. Щом ти се случат, тогава вече ще е истинско.

— Потеглям натам.

Прокарвам длан по корема й, между краката й. Клер пищи.

— Шшт!

— Ръката ти е ледена.

— Извинявай.

Любим се внимателно, тихо. Когато накрая свършвам, е толкова силно, че получавам ужасно главоболие и за миг се притеснявам, че ще изчезна, но това не се случва. Продължавам да лежа в прегръдката на Клер, замаян от болката. Клер похърква тихо, като животинче, а на мен ми се струва, че в главата ми рият булдозери. Искам си моето легло в моята си гарсониера. Колко хубаво е у дома. Няма друго място като дома. Отведете ме у дома, селски пътища. Домът е там, където е сърцето. Но сърцето ми е тук. Значи би трябвало да съм си като у дома. Клер въздъхва, обръща глава и притихва. Ей, скъпа, аз съм си у дома. У дома съм си.

Клер: Сутринта е ясна и студена. Закусихме. Натоварихме багажа в колата. Марк и Шарън вече са тръгнали с татко към летището в Каламазу. Хенри е в коридора, сбогува се с Алиша, а аз изтичвам горе в стаята на мама.

— О, толкова късно ли е станало? — пита тя, когато ме вижда с якето и ботушите. — Мислех, че ще останете за обяд.

Мама седи на писалището си, което както винаги е отрупано с листове хартия, запълнени с широкия й разхвърлян почерк.

— Върху какво работиш?

Каквото и да е, цялото е в задраскани думи и заврънкулки. Мама захлупва страницата върху писалището. Много е потайна за писанията си.

— Върху нищо. Това тук е стихотворение за градината под снега. Но не се получава. — Тя се изправя и отива до прозореца. — Странно, стиховете никога не са така красиви, както истинската градина. Поне моите стихове.

Всъщност не мога да кажа нищо, тя никога не ми е давала да чета стиховете й, затова възкликвам:

— Е, градината е красива!

Мама маха с ръка, отхвърляйки комплимента. За нея похвалите не значат нищо, тя не вярва в тях. Само от критиките поруменява, само те привличат вниманието й. Ако сега й кажа нещо пренебрежително, ще го помни цял живот. Настъпва неловко мълчание. Усещам, че мама чака да си тръгна, за да продължи с писането.

— Чао, мамо — казвам й.

Целувам я по хладното лице и бягам.

Хенри: Пътуваме от близо час. Километри наред от двете страни на пътя имаше борове, сега минаваме през равнина, пълна с огради от бодлива тел. От известно време и двамата мълчим. Веднага щом забелязвам тишината, долавям нещо странно в нея, затова казвам:

— Не беше чак толкова лошо.

Гласът ми е прекалено бодър, прекалено силен в малката кола. Клер не отговаря и аз я поглеждам. Тя плаче: докато шофира, по страните й се стичат сълзи, макар тя да се преструва, че не плаче. Никога досега не съм я виждал разплакана и нещо в тези безмълвни стоически сълзи ме дразни.

— Клер. Клер, дали… дали да не спреш за малко?

Без да ме поглежда, тя намалява скоростта, отбива към банкета и спира. Намираме се някъде в Индиана. Небето е синьо, в полето отстрани на пътя има много гарвани. Клер опира чело във волана и си поема задъхано и дълбоко въздух.

— Клер! — казвам аз на тила й. — Клер, извинявай. Нещо обърках ли? Какво се е случило? Аз…

— Не е заради теб — отвръща тя под булото на косата си.

Седим така доста минути.

— Какво има тогава?

Клер клати глава, а аз седя и я гледам. Накрая събирам достатъчно смелост, за да я докосна. Милвам я по косата и през плътните трептящи вълни усещам прешлените по врата и гърба й. Клер се обръща, аз я прегръщам през разделените седалки и сега тя вече започва да плаче неутешимо и да се тресе.

После притихва. После казва:

— Проклета да е майка ми!

По-късно на магистрала „Дан Райън“ попадаме в задръстване и докато чакаме, слушаме Ърма Томас[79].

— Хенри, много… много неприятно ли ти беше?

— Кое да ми е било неприятно? — възкликвам аз, защото си мисля, че Клер ме пита за плача си.

Но тя казва:

— Семейството ми. Те… какви ти се сториха?

— Държаха се чудесно, Клер. Наистина ми харесаха. Особено Алиша.

— Понякога ми иде да ги бутна всички в езеро Мичиган и да гледам как потъват.

— Хм, чувството ми е познато. Ей, струва ми се, че баща ти и брат ти са ме виждали и друг път. И точно преди да си тръгнем, Алиша също подметна нещо наистина странно.

— Веднъж те видях заедно с татко и Марк. Алиша със сигурност те е засичала в сутерена, когато е била на дванайсет години.

— Това ще създаде ли проблеми?

— Не, обяснението е твърде странно, никой няма да повярва.

И двамата се смеем и напрежението, което е пътувало заедно с нас чак до Чикаго, се разсейва. Движението започва да се отпушва. Не след дълго Клер спира пред блока, където е гарсониерата ми. Вадя от багажника сака си, гледам как Клер подкарва и се плъзга надолу по Дирборн и на гърлото ми засяда буца. След доста часове разбирам, че онова, което чувствам, е самота, и Коледа официално приключва до догодина.

Домът може да е навсякъде; домът е там, където полагаш глава

Събота, 9 май 1992 година

(Хенри е на 28 години)

Хенри: Реших, че най-добрият подход е да попитам направо: той или ще се съгласи, или ще откаже. Отивам с метрото до жилището на баща ми, където в детството ми е бил моят дом. Напоследък не идвам често — баща ми рядко ме кани, а аз не обичам да се изтърсвам без предупреждение, както правя сега. Но какво друго може да очаква той, след като не вдига телефона? Слизам на станция „Уестърн“ и се отправям на запад по Лорънс. Къщата с двете жилища се намира на Вирджиния, от задната веранда се вижда река Чикаго. Докато стоя във входа и търся ключа, госпожа Ким надзърта от вратата на своето жилище и ми показва мълком с ръка да вляза при нея. Разтревожен съм: обикновено Кими е много сърдечна, шумна и любвеобилна и макар да знае всичко, каквото има да се знае за нас, не се меси никога. Е, почти никога. Всъщност присъства доста осезаемо в живота ни, но на нас това ни харесва. Усещам, че наистина е разстроена.

— Искаш ли една кола?

Кими вече върви към кухнята.

— Разбира се.

Оставям раницата си при входната врата и тръгвам след нея. В кухнята тя вдига металната ръчка на старовремска формичка за лед. Винаги съм се учудвал от силата на Кими. Сигурно е на седемдесет години, а на мен ми се струва точно такава, каквато е била и в детството ми. Тогава прекарвах тук, долу, много време, помагах на Кими да приготви вечеря за господин Ким (който почина преди пет години), четях, пишех си домашните и гледах телевизия. Сега сядам на кухненската маса, а Кими слага пред мен чаша, пълна с кока-кола и кубчета лед. Взима преполовената чаша от костен порцелан с нескафе, по ръба на която има нарисувани колибри. Помня първия път, когато ми разреши да пия кафе от тези чаши, бях на тринайсет години. Почувствах се голям.

— Отдавна не съм те виждала, приятелю.

Ох!

— Знам… напоследък времето сякаш лети.

Кими ме оглежда от глава до пети. Има черни пронизващи очи, които сякаш проникват и в най-потайните кътчета на мозъка ми. Плоското й корейско лице прикрива всички чувства, освен ако самата тя не пожелае да ги видиш. Страхотна е на бридж.

— Във времето ли пътешестваш?

— Не. Всъщност от месеци не съм бил никъде. Невероятно е.

— Да не си си намерил приятелка?

Аз се усмихвам.

— Охо! Добре де, знам, знам всичко. Как се казва? И защо не я водиш насам?

— Казва се Клер. Няколко пъти вече предлагам да я доведа, но той все отказва.

— Не си предлагал на мен. Ако дойдете тук, Ричард също ще дойде. Ще хапнем патица.

Както винаги, съм смаян от собствената си недосетливост. Госпожа Ким знае как най-бързо да се преодолеят всички лични затруднения. Баща ми не се притеснява да се държи гадно с мен, но за госпожа Ким винаги ще направи усилие, защото тя всъщност му е отгледала детето и вероятно не му взема истинския наем.

— Ти си гениална.

— Да, така е. Защо ли още не са ми дали стипендия „Макартър“[80]? Кажи!

— Не знам. Може би не излизаш достатъчно често. Според мен хората от фондация „Макартър“ не се отбиват често в „Бинго Уърлд“.

— Не, те вече си имат достатъчно пари. Та кога ще се жениш?

Прихвам толкова силно, че колата ми влиза в носа. Кими се върти около мен и ме потупва по гърба.

— Какво му е смешното? Само питам. Длъжна съм да попитам, нали?

— Не, не е това. Смея се не защото е смешно, а защото ми четеш мислите. Дошъл съм да помоля татко да ми даде пръстените на мама.

— Ооооо! Не знам, моето момче. Ау, ще се жениш! Страхотно. Тя ще се съгласи ли?

— Според мен да. Сигурен съм деветдесет и девет процента.

— Е, това е хубаво. Но виж, за пръстените на майка ти не знам. Искам да ти кажа ето какво… — Очите й са вперени в тавана. — Баща ти не върви на добре. Често крещи, хвърля разни неща, не свири.

— О! Всъщност не съм изненадан. Но наистина не е на добре. Напоследък качвала ли си се горе?

Обикновено Кими ходи често в жилището на татко. Според мен чисти тайно. Виждал съм я да глади предизвикателно официалните му ризи за концертите, за да ме накара да се намеся.

— Не ме пуска, моля ти се!

Още малко и Кими ще се разплаче. Баща ми със сигурност си има проблеми, но е чудовищно, че допуска те да засегнат и Кими.

— А когато не си е вкъщи?

Обикновено се преструвам, че не знам как Кими влиза и излиза без знанието на татко в жилището му, тя пък се преструва, че за нищо на света не би направила подобно нещо. Сега обаче, когато вече не живея тук, съм й признателен. Все някой трябва да го държи под око.

Кими изглежда гузна, смутена и леко разтревожена, че отварям дума за това.

— Добре де. Да, влязох веднъж, защото се притеснявам за него. Навсякъде е струпал боклуци, ако кара и занапред така, ще завъдим хлебарки. В хладилника няма нищо, освен бира и лимони. Върху леглото е струпал купчина дрехи, съмнявам се, че спи на него. Не знам какво прави. Никога досега след смъртта на майка ти не съм го виждал толкова зле.

— Господи! Това пък какво беше?

Над главите ни се чува силен трясък, което означава, че татко е изпуснал нещо на пода в кухнята. Вероятно е станал току-що.

— Май трябва да се кача.

— Да. — Кими е тъжна. — Той, баща ти, де, е много свестен човек, не проумявам защо го допуска.

— Алкохолик е. Алкохолиците правят точно това. Длъжностната им характеристика гласи: разпада се, продължава да се разпада.

Кими вдига към мен унищожителен поглед.

— Понеже стана дума за длъжностна характеристика…

— Да?

— Според мен той не ходи на работа.

Мамка му.

— Е, сезонът свърши. През май татко не работи.

— Имат турне в Европа, а той е тук. И от два месеца не си е плащал наема.

По дяволите, по дяволите, по дяволите.

— Защо не си ми се обадила, Кими? Това е ужасно.

Скачам на крака и хуквам към коридора, грабвам раницата и се връщам в кухнята. Бърникам из нея и намирам чековата си книжка.

— Колко ти дължи?

Госпожа Ким е страшно притеснена.

— Не, Хенри, недей… той ще си плати.

— Ще ми върне парите. Хайде, приятелко, не се притеснявай. Казвай, колко?

Тя не ме гледа.

— Хиляда и двеста долара — казва едва чуто.

— Само толкова? Какво правиш, мила ми приятелко, да не си отворила благотворително дружество за изпаднали представители на рода Детамбъл? — Пиша чека и го пъхам под линийката. — Осребри го, иначе ще се разправяш с мен.

— Е, тъкмо ако не го осребря, ще се наложи да ме посетиш.

— При всички положения ще те посетя. — Смазан съм от чувство на вина. — Ще доведа Клер.

Кими ме озарява с усмивка.

— Надявам се. Ще ти бъда кума, нали?

— Ако татко не е във форма, можеш да ме отведеш и до олтара. Всъщност идеята е страхотна: ти ще ме поведеш, а Клер ще ме чака отпред и органистът ще свири „Лоенгрин“…

— Трябва да си купя рокля.

— О! Не си купувай нищо, докато не ти кажа, че работата е сигурна. — Въздишам. — Май не е зле да се кача и да поговоря с татко.

Ставам от стола. Изведнъж се чувствам огромен в кухнята на госпожа Ким, сякаш съм влязъл в някогашното си начално училище и съм изумен колко малки са чиновете. Тя също се изправя бавно и ме изпраща до входната врата. Прегръщам я. За миг ми се струва крехка и объркана и се изумявам от живота й, запълнен с дни, когато тя е чистела, грижела се е за градината и е играела бридж, после обаче пак ме връхлитат собствените ми грижи. Скоро ще се върна, не мога цял живот да се крия в леглото заедно с Клер. Кими ме гледа, докато отварям вратата на баща си.

— Ей, татко? Вкъщи ли си?

Настъпва кратко мълчание, после:

— МАХАЙ СЕ.

Качвам се по стълбите, а госпожа Ким затваря вратата на своето жилище.

Първото, което ме удря, е миризмата: тук има нещо, което гние. Холът е опустошен. Къде са всички книги? Майка ми и баща ми имаха тонове книги: исторически, за музиката, романи на френски, немски и италиански — къде са? Дори сбирката от грамофонни плочи и компактдискове ми се струва по-малка. Навсякъде са разпилени хартийки: рекламни листовки, вестници, партитури, които са покрили пода. Пианото на майка е потънало в прах, на перваза има ваза с отдавна мъртви гладиоли, които са се мумифицирали. Тръгвам по коридора и надзъртам в стаите. Пълен хаос. Дрехи, боклуци, още вестници. Под мивката в банята се търкаля бутилка „Михлоб“ и плочките са като лакирани от слоя засъхнала бира.

Баща ми седи с гръб към мен в кухнята и гледа през прозореца реката. Не се обръща, когато влизам при него. Не ме поглежда, когато сядам. Но и не става, не излиза и аз го тълкувам като знак, че разговорът може да продължи.

— Здрасти, татко.

Мълчание.

— Току-що се видях с госпожа Ким. Каза ми, че не си много добре.

Мълчание.

— Разбрах, че не работиш.

— Сега е месец май.

— А защо не си на турне?

Той най-после ме поглежда. Зад упорството прозира уплаха.

— В болнични съм.

— Откога?

— От март.

— В платени ли?

Мълчание.

— Болен ли си? Какво ти е?

Мисля, че няма да ми обърне внимание, но той ми отговаря, като протяга към мен ръце. Те треперят така, сякаш са връхлетени от свое си мъничко земетресение. Накрая баща ми е успял. След двайсет и три години упорито пиянство е унищожил способността си да свири на цигулка.

— О, татко! О, господи! Какво каза Стан?

— Каза, че няма да се оправя. Нервите са съсипани и няма да се възстановят.

— Божичко!

Гледаме се в продължение на една непоносима минута. Върху лицето му се чете болка и аз започвам да проумявам: той си няма нищо. Не е останало нищо, което да го крепи, да осмисля живота му. Първо мама, после и музиката му — няма ги, няма ги вече. Аз никога не съм означавал кой знае какво за него, така че закъснелите ми усилия едва ли ще се увенчаят с нещо.

— И сега какво?

Мълчание. Сега нищо.

— Не можеш през следващите двайсет години да седиш тук и да пиеш.

Той гледа масата.

— Имаш ли пенсия? Медицинска застраховка?

Баща ми не е направил нищо, оставил е всичко да му се изплъзне. Къде съм бил?

— Платих ти наема.

— О. — Татко е смутен. — Не съм ли го платил?

— Не. За два месеца. Госпожа Ким беше много притеснена. Не искаше да ми казва, не искаше да й давам пари, но е безсмислено да превръщаш своите проблеми и в нейни.

— Горката госпожа Ким.

По бузите на баща ми се стичат сълзи. Той е стар. Няма друга дума. На петдесет и седем години е и е старец. Сега не съм му ядосан. Сега го съжалявам и съм уплашен за него.

— Татко. — Той отново ме гледа. — Виж какво. Трябва да ми разрешиш да направя някои неща за теб, чу ли? — Баща ми отново извръща очи и се заглежда през прозореца, към безкрайно по-интересните дървета от другата страна на водата. — Трябва да ми позволиш да прегледам документите ти за пенсия и банковите извлечения. Трябва да ни разрешиш да почистим тук с госпожа Ким. И трябва да спреш да пиеш.

— Не.

— Какво не? Всичко или само някои неща?

Мълчание. Започвам да губя търпение, затова сменям темата.

— Татко, аз ще се женя.

Сега вече съм привлякъл вниманието му.

— За кого? Коя ще се омъжи за теб?

Струва ми се, че го казва без озлобление. Наистина му е любопитно. Вадя портфейла си и измъквам от прозрачното пластмасово джобче снимката на Клер. На нея тя гледа ведро към плажа при лайтхаус. Косата й се вее като знаме от лекия ветрец и върху фона на тъмните дървета Клер сякаш сияе в светлината на ранната утрин. Татко взима снимката и я проучва внимателно.

— Казва се Клер Абшир. Художничка е.

— Добре. Красива е — отбелязва нацупено баща ми.

Едва ли ще получа по-радушна бащина благословия.

— Иска ми се… наистина ми се иска да й дам годежния пръстен и венчалната халка на мама. Мисля, че на мама би й харесало.

— Откъде знаеш. Вероятно не я и помниш.

Не ми се говори за това, но изведнъж се преизпълвам с решимост да постигна своето.

— Виждам я редовно. След смъртта й съм я виждал стотици пъти. Виждам я как се разхожда из квартала с теб, с мен. Ходи в парка и разучава партитури, пазарува, пие кафе с Мейра в „Ния“. Виждам я с чичо Иш. Виждам я в „Джулиард“. Чувам я да пее! — Татко ме е зяпнал. Смазвам го, но сега вече не мога да спра. — Разговарял съм с нея. Веднъж стоях до нея в препълненото метро, дори я докосвах. — Баща ми плаче. — Това невинаги е проклятие. Понякога е страхотно да пътешестваш във времето. Имах потребност да я видя и понякога ми е дадено да я виждам. Тя щеше да хареса Клер, щеше да иска да съм щастлив, щеше да бъде сломена от начина, по който си се провалил само защото тя е загинала.

Баща ми седи на масата в кухнята и ридае. Плаче, без да закрива лицето си, само е свел глава и е оставил сълзите да се стичат. Известно време го наблюдавам, такава е цената, че съм си изпуснал нервите. После отивам в банята и се връщам с руло тоалетна хартия. Татко взима слепешката малко и си бърше носа. После няколко минути седим така.

— Защо не си ми казал?

— Какво да съм ти казал?

— Че я виждаш. Бих искал… да го знам.

Защо не съм му казал ли? Защото всеки нормален баща досега щеше да се е досетил, че непознатият, който често се явява в ранния му брачен живот, всъщност е ненормалният му син, пътешестващ във времето. Защото ме беше страх; защото баща ми ме мразеше, задето съм оживял. Защото дълбоко в себе си чувствах превъзходство за нещо, което той възприема като недостатък. Заради такива грозни причини.

— Защото мислех, че ще те заболи.

— О. Не. Не ме боли… аз… хубаво е да знам, че тя е някъде там. В смисъл… най-страшното е, че си отиде. Затова е хубаво, че е някъде там. Въпреки че не мога да я видя.

— Обикновено изглежда щастлива.

— Да, беше много щастлива… бяхме щастливи.

— Да. Ти сякаш беше друг човек. Винаги съм се питал какво е щяло да бъде да израсна с теб такъв, какъвто беше по онова време.

Баща ми се изправя бавно. Аз продължавам да седя, а той тръгва с несигурна крачка по коридора към стаята си. Чувам го, че рови, после се връща бавно с атлазена кесийка. Бръква в нея и вади тъмносиня кутийка за бижута. Отваря я и взима отвътре два тънки пръстена. В дългата му трепереща длан те приличат на семена. Татко слага лявата си длан върху дясната, където са пръстените, и известно време седи така, сякаш пръстените са светулки, хванати като в капан между ръцете му. Очите му са затворени. После баща ми ги отваря и протяга към мен дясната си ръка: аз долепвам ръце и той изсипва в чакащите ми длани пръстените.

Годежният е с изумруд и мъждивата светлина от прозореца се отразява в зелено и бяло през него. Пръстените са сребърни и имат нужда от почистване. Имат нужда от носене и аз знам точно кое момиче трябва да ги носи.

Рожден ден

Неделя, 24 май 1992 година

(Клер е на 21 години, Хенри — на 28)

Клер: Днес е двайсет и първият ми рожден ден. Лятната вечер е съвършена. Намирам се в гарсониерата на Хенри, в леглото на Хенри и чета „Лунният камък“. Хенри е в тясната кухничка, приготвя вечеря. Замятам се с хавлията му и докато вървя към банята, го чувам, че ругае миксера. Не бързам, мия си косата, при което огледалата се покриват с пара. Мисля дали да не се подстрижа. Колко хубаво ще бъде да си измия косата, да прокарам един гребен през нея и готово! Въздишам. Хенри обича косата ми, сякаш тя има отделен живот и душа, която той може да нарече своя и която също може да го обича. Зная, че я обича като част от мен, знам обаче и че ще се разстрои много, ако я отрежа. Ще ми липсва и на мен… но ми създава големи грижи, понякога ми се иска да я смъкна като перука и да я оставя у дома, докато си играя навън. Разресвам я старателно, за да не е сплъстена. Когато е мокра, косата ми е тежка. Дърпа кожата на главата ми. Открехвам вратата на банята, за да излезе парата. Хенри пее нещо от „Кармина Бурана“, което звучи странно и фалшиво. Когато излизам от банята, той вече слага масата.

— Точно навреме, вечерята е готова.

— Чакай малко да се облека.

— И така си си добре. Наистина.

Хенри заобикаля масата, разтваря хавлията и прокарва леко ръце по гърдите ми.

— Ммм. Вечерята ще изстине.

— Вечерята си е студена. Искам да кажа, че трябва да е студена.

— О… Добре тогава, хайде да хапнем.

Изведнъж съм изтощена и раздразнителна.

— Добре.

Хенри ме пуска, без да казва нищо. Продължава да реди сребърните прибори. Наблюдавам го една минута, после си събирам дрехите от различните места по пода, където са намятани, и ги обличам. Сядам на масата, а Хенри носи две купички супа, светла и гъста.

— Картофена кремсупа. По рецепта на баба ми.

Опитвам я. Превъзходна е, с много масло и добре изстудена. За второ имаме сьомга с дълги стръкове аспержи, киснати в марината от зехтин и розмарин. Отварям уста, за да похваля храната, но вместо това казвам:

— Хенри, другите дали правят секс толкова често, както ние?

Той се замисля.

— Повечето хора… не, според мен не. Мисля, че само хора, които се познават отскоро и още не могат да повярват в щастието си. Много ли ти е?

— Не знам. Може би.

Казвам го, забила поглед в чинията си. Направо не мога да повярвам, че съм го изрекла: докато съзрявах като жена, не правех друго, освен да умолявам Хенри да ме изчука, а сега му разправям, че ми било много. Той седи като попарен.

— Ужасно съжалявам, Клер. Не съм и подозирал, не съм се замислял.

Вдигам очи, Хенри изглежда изумен. Аз избухвам в смях. Той се усмихва някак гузно, но очите му блестят.

— Просто… има дни, когато не мога да седна.

— Ами… казвай ми. Кажи: „Тази вечер недей, скъпи, днес вече сме го правили двайсет и три пъти и предпочитам да почета «Домът на разбитите сърца».“

— И ти смирено ще се откажеш и ще отстъпиш?

— Тогава го правех. Бях смирен.

— Да. Но аз пък се чувствах гузна.

Хенри се смее.

— Тук не можеш да очакваш да ти помогна. Това вероятно е единствената ми надежда: ден след ден, седмица след седмица ще гасна, зажаднял за целувчица, за един минет, и след известно време ти ще вдигнеш очи от книгата и ще си дадеш сметка, че ако не ме изчукаш незабавно, направо ще си умра в краката ти, аз обаче няма да кажа и дума. Може би ще издам само няколко хлипа.

— Но… не знам, аз нямам и капчица сили, докато ти… ти си изглеждаш добре. Да не би да съм сбъркана нещо?…

Хенри се навежда през масата и протяга ръце. Аз слагам длани в неговите.

— Клер.

— Да.

— Сигурно е нетактично да го споменавам, извинявай, че ти го казвам, но нагонът ти е по-силен, отколкото на почти всички жени, с които съм се срещал. Повечето жени да са били отбой още преди месеци и да са изключили телефонния си секретар. Но аз бих казал… винаги си оставяла впечатлението, че ти харесва. Ако ти е много обаче, ако не ти се прави, просто ми кажи, в противен случай ще те обикалям на пръсти и ще умувам дали не ти дотягам с ужасните си искания.

— Но колко секс е достатъчен?

— За мен ли? О, боже. Моята представа за идеален живот е изобщо да не мърдаме от леглото. Бихме могли да правим любов почти непрекъснато, само от време на време ще ставаме, за да се запасяваме с питейна вода и с плодове, за да не хванем скорбут, аз ще отскачам и да се бръсна в банята, преди да се гмурна отново в леглото. Понякога можем да сменяме и чаршафите. А също да ходим на кино, за да не ни се протрие от лежането кожата. Освен това ще ходя да тичам. Пак ще се наложи да тичам всяка сутрин.

За Хенри тичането си е религия.

— За какво ти е да тичаш? Нали и без това ще се движиш много?

Изведнъж той става сериозен.

— Защото твърде често животът ми зависи от това да тичам по-бързо от преследвачите си.

— О. — Сега е мой ред да се смутя, защото вече го знам. — Но как да го разбирам… не забелязвам да ходиш някъде… поне откакто съм те срещнала тук, в настоящето, не пътешестваш във времето. Или пътешестваш?

— Да, на Коледа, ти сама видя. И някъде около Деня на благодарността. Ти беше в Мичиган и не ти споменах, защото беше потискащо.

— Гледаше катастрофата ли?

Хенри се взира в мен.

— Всъщност да. Как разбра?

— Преди няколко години ти дойде точно преди Коледа в „Полска чучулига“ и ми разказа. Беше наистина много разстроен.

— Да. Помня, чувствах се нещастен само като видях датата върху Списъка, помислих си, ех, още една Коледа, която някак трябва да преживея. Освен това точно тази Коледа беше ужасна и в истинското време: накрая си докарах алкохолно отравяне и се наложи да ми промиват стомаха. Дано не съм съсипал и твоята Коледа.

— Не… зарадвах се, когато те видях. Освен това ми каза нещо важно, лично, макар и да внимаваше да не споменаваш имена и места. Това продължаваше да бъде истинският ти живот, а аз отчаяно се вкопчвах във всичко, което ми помагаше да повярвам, че си истински, а не някаква моя психоза. Пак заради това постоянно те докосвах. — Аз се смея. — И през ум не ми е минавало колко тежко ти е заради мен. Правех всичко, за което се сетех, а ти просто не се поддаваше. Сигурно си умирал.

— Какво например си правела?

— Какво имаме за десерт?

Хенри става отзивчиво и носи десерта — сладолед с вкус на манго и с малини. В него под ъгъл е забучена една свещичка, Хенри пее „Честит рожден ден“, а аз се заливам от смях, защото е фалшиво, после си пожелавам нещо и духам свещичката. Сладоледът е страхотен, аз съм много весела и се опитвам да си спомня някой особено знаменит случай, когато съм съблазнявала Хенри.

— Добре, де. Ето ти най-неприятната случка. Когато бях на шестнайсет години, една вечер те чаках до много късно. Беше някъде към единайсет часът, имаше новолуние и на поляната си беше доста тъмно. Бях ти ядосана, защото ти вироглаво се държеше с мен като с… като с малко дете, с приятелка или не знам какво… а аз си бях навила на пръста на всяка цена да изгубя девствеността си. Изведнъж ми хрумна да ти скрия дрехите…

— О, не.

— Да. Преместих ги на друго място…

Малко ме е срам от тази случка, но след дъжд качулка.

— И?

— И ти се появи, а аз започнах да те дразня, докато вече не издържаше.

— И?

— И ти ми скочи и ме залепи до земята, и някъде към трийсетина секунди и двамата си мислехме: „Край, стана тя, каквато стана.“ Не че си се канел да ме изнасилваш, аз си го просех. Но после върху лицето ти се появи онова изражение и ти отсече: „Не“, после стана и си тръгна. Прекоси направо Ливадата и се скри сред дърветата, а аз не те видях отново цели три седмици.

— А! Този мъж е по-свестен от мен.

— Бях толкова стресната от тази случка, че през следващите две години полагах неимоверни усилия да се държа добре.

— Слава богу. Не си представям да ми се налага да проявявам такава воля, и то редовно.

— Да, но го правеше и това е най-изумителното. Дълго си мислех, че не те привличам. Е, щом ни предстои да прекараме живота си в леглото, сигурно можеш и да се въздържаш в моето минало.

— Знаеш ли, изобщо не се шегувам, когато ти казвам, че искам толкова много секс. Давам си сметка, че не е практично. Но все да ти кажа и все не успявам: чувствам се страшно различен. Силно свързан с теб. И според мен точно това ме задържа тук, в настоящето. Физическата връзка, която имаме с теб, сякаш пренастройва съзнанието ми. — Хенри ме гали с върховете на пръстите си по ръката. Вдига поглед. — Имам нещо за теб. Ела да седнеш ето тук.

Ставам и отивам с него в хола. Той прави от леглото канапе и аз сядам на него. Слънцето залязва и стаята е окъпана в розова и оранжева светлина. Хенри отваря писалището, бръква в едно от отделенията и вади атлазена кесийка. Сяда малко встрани, коленете ни се докосват. „Сигурно чува как сърцето ми бие — мисля си аз. — Стигнахме и до това — мисля си. Хенри ме хваща за ръцете и ме гледа вглъбено. — Чакам го много отдавна, доживях го най-сетне, а съм уплашена.“

— Клер!

— Да.

Гласът ми е тих и стреснат.

— Знаеш, че те обичам. Ще се омъжиш ли за мен?

— Да… Хенри. — Плисва ме усещането за déjà vu. — Но знаеш ли… всъщност вече съм омъжена за теб.

Неделя, 31 май 1992 година

(Клер е на 21 години, Хенри — на 28)

Клер: Ние с Хенри стоим във входа на сградата, където той е израсъл. Вече сме малко закъснели, но продължаваме да стоим долу — Хенри се е облегнал на пощенските кутии и затворил очи, диша бавно.

— Не се притеснявай — казвам му. — Не може да бъде по-неприятно от срещата с майка ми.

— Майка ти и баща ти се държаха много мило с мен.

— Но мама е… непредсказуема.

— Баща ми също.

Хенри пъха ключа в ключалката на входната врата, качваме се на Първата стълбищна площадка и той чука на вратата на апартамента. Тя е отворена незабавно от дребна възрастна корейка: Кими. Облечена е в синя копринена рокля, сложила си е яркочервено червило и е изписала малко накриво веждите си. Косата й е прошарена и е сплетена на две плитки, намотани около ушите. Кой знае защо, ми заприличва на Рут Гордън[81]. Стига ми до рамото и след като отмята назад глава, казва:

— Ооо, Хенри, та тя е мнооого красива!

Усещам как се изчервявам. Хенри отвръща:

— Забрави ли за добрите обноски, Кими?

А тя се смее и ме поздравява:

— Здравейте, госпожице Клер Абшир.

На което аз казвам:

— Здравейте, госпожо Ким.

Усмихваме се една на друга и жената заявява:

— О, можете да ме наричате Кими, всички ми викат така.

Кимам и тръгвам след нея към хола, където бащата на Хенри седи в един от фотьойлите. Той не казва нищо, само ме гледа.

Слаб е, висок, ъглест и уморен. Не прилича много на Сина си. С къса бяла коса е, с черни очи, дълъг нос и тънка уста, която в ъгълчетата е извита леко надолу. Седи сгърбен, а моето внимание е привлечено от ръцете му, дълги изтънчени ръце, които лежат в скута му като задрямала котка.

Хенри се прокашля и казва:

— Това, татко, е Клер Абшир. Това, Клер, е баща ми, Ричард Детамбъл.

Господин Детамбъл протяга бавно една от ръцете си, а аз пристъпвам напред и я поемам. Леденостудена е.

— Здравейте, господин Детамбъл. Радвам се да се запознаем — казвам аз.

— Така ли? В такъв случай Хенри явно не ви е говорил много за мен. — Гласът му е хриплив и развеселен. — Ще се възползвам от оптимизма ви. Елате да седнете до мен. Кими, ще ни донесеш ли нещо за пиене?

— Тъкмо се канех да попитам кой какво ще пие… вие, Клер, какво искате? Приготвила съм сангрия[82]. А ти, Хенри? Сангрия? Добре. А ти, Ричард, ще пийнеш ли една бира?

За миг всички се умълчават. После господин Детамбъл отвръща:

— Не, Кими, ще пийна само чай, ако нямаш нищо против да ми направиш. — Кими се усмихва и изчезва в кухнята, а господин Детамбъл се извръща към мен и обяснява: — Понастинал съм. Взех лекарство, но от него само ми се приспива.

Хенри седи на канапето и ни наблюдава. Всички мебели са бели и изглеждат така, сякаш са купувани някъде през 1945 година от „Джей Си Пени“[83]. Дамаската е покрита с прозрачен найлон, върху белия килим са сложени найлонови пътеки. Има камина, която, ако се съди от вида й, едва ли някога е палена, а над нея е закачена красива рисунка с туш на бамбуково стебло, подмятано от вятъра.

— Красива рисунка — отбелязвам аз, понеже не знам какво друго да кажа.

Господин Детамбъл изглежда доволен.

— Харесва ли ви? Ние с Анет я купихме още през 1962 година в Япония. В Киото, но оригиналът е китайски. Решихме, че Кими и Дън ще я харесат. Това е копие от седемнайсети век на много по-стара рисунка.

— Разкажи на Клер за стихотворението — подканя Хенри.

— Да, стихотворението беше нещо от този сорт: „Бамбук без разсъдък, а праща мисли, извисили се сред облаците, стои на планина самотна, притихнал и достоен, и олицетворява благородната воля… Нарисувано и написано с леко сърце от У Дзън.“

— Прелестна е — казвам аз.

Кими се връща с подноса с напитките, ние с Хенри си взимаме по чаша сангрия, а господин Детамбъл вдига внимателно с две ръце чая — чашата потраква върху чинийката, докато той я оставя на масата до себе си. Кими сяда на малко кресло до камината и отпива от сангрията. Аз също опитвам моята и усещам, че е наистина силна. Хенри ме поглежда и вдига вежди. Кими казва:

— Обичате ли градини, Клер?

— Хм, да — отговарям. — Майка ми е градинарка.

— Преди вечеря трябва да излезете навън и да видите задния двор. Всичките ми божури са нацъфтели, ще ви покажем и реката.

— С удоволствие.

Отиваме на двора. Възхищавам се на река Чикаго, която тече спокойно в подножието на паянтовата стълба, възхищавам се на божурите. Кими пита:

— Каква градина има майка ви? Отглежда ли рози?

Нейната розова градина е малка, но добре подредена и доколкото мога да преценя, всички храсти са кръстоска на чаена роза.

— И мама има рози в градината си. Но голямата й страст всъщност са перуниките.

— О! И аз имам перуники. Ето там — сочи Кими. — Трябва да ги разделя, как мислите, дали майка ви ще иска от моите?

— Не знам. Мога да попитам. — Мама има над двеста сорта перуники. Забелязвам, че Хенри се подсмихва зад гърба на Кими, и се въся. — Мога да попитам дали не иска да размени някои от нейните с вашите, има сортове, които сама е създала, обича да ги подарява на приятели.

— Майка ви създава сортове перуники ли? — учудва се господин Детамбъл.

— Ами да. А също лалета, но перуниките са й любимите.

— По професия ли е градинарка?

— Не — отвръщам аз. — Само любителка. Има си градинар, който върши основната работа, а също хора, които идват да косят, да плевят и така нататък.

— Дворът ви сигурно е голям — отбелязва Кими. Тръгва първа обратно към апартамента. Часовникът на кухненската печка звъни. — Добре — казва Кими. — Време е да хапнем.

Питам дали мога да помогна, но тя ми показва с ръка да седна на един от столовете. Разполагам се срещу Хенри. Баща му ми е отдясно, празният стол на Кими — отляво. Забелязвам, че макар и вътре да е доста топло, господин Детамбъл е облечен в пуловер. Кими има много красив порцеланов сервиз с нарисувани по него колибри. Всеки от нас е получил запотена чаша студена вода. Кими ни налива бяло вино. Над чашата на бащата на Хенри се колебае и я подминава, след като той поклаща глава. Донася салатите и сяда. Господин Детамбъл вдига чашата с вода.

— За щастливото семейство — казва той.

— За щастливото семейство — повтаря Кими и всички ние се чукаме, после пием. Кими продължава: — Е, Клер, Хенри ни каза, че сте художничка. Каква по-точно.

— Правя хартиени скулптури.

— Ооо! Трябва някога да ми покажете, не съм виждала такива. Като оригамите ли са?

— А, не.

Хенри се намесва.

— Те са като фигурите на онзи германски художник, когото видяхме в Художествения институт, нали се сещаш, Анселм Кифер. Големи мрачни и страшни хартиени скулптури.

Кими е озадачена.

— Защо красиво момиче като вас ще прави такива грозни неща?

Хенри се смее.

— Това, Кими, е изкуство. Пък и са красиви.

— Използвам често цветя — обяснявам й аз. — Ако ми дадете мъртвите си рози, ще ги сложа във фигурата, върху която работя сега.

— Добре — отвръща тя. — На какво е?

— Огромен гарван, направен от рози, влакна и лико от хемерокалис.

— Хм. Защо точно гарван? Гарваните са лоша поличба.

— Така ли? Аз пък смятам, че са прекрасни.

Господин Детамбъл вдига вежда и за секунда изглежда точно като Хенри.

— Имате странни представи за красотата — казва той.

Кими става, събира чиниите от салатата и носи купа зелен фасул й печена патица с малинов розов сос със зърна черен пипер, над която се вие пара. Божествена е. Сега разбирам къде Хенри се е научил да готви.

— Как ви се струва? — пита настойчиво Кими.

— Много е вкусна, Кими — отговаря господин Детамбъл и аз повтарям след него като ехо.

— Май захарта е малко — намесва се и Хенри.

— Да, и на мен така ми се струва — съгласява се Кими.

— Но наистина е много крехка — продължава Хенри и Кими грейва в усмивка.

Аз се пресягам да взема чашата с вино. Господин Детамбъл кима към мен и казва:

— Пръстенът на Анет ви стои добре.

— Много е красив. Благодаря, че разрешихте да го получа.

— Той е с дълга история, както и венчалната халка, която върви заедно с него. Изработен е през 1823 година в Париж за прапрапрабаба ми, казвала се е Жан. Дошъл е в Америка през 1920 година заедно с баба ми Ивет, а от 1969 година, когато почина Анет, седи в едно чекмедже. Хубаво е да го видя отново на дневна светлина.

Поглеждам пръстена и си мисля: „Майката на Хенри го е носела, когато е загинала.“ Извръщам се към Хенри, който, изглежда, си мисли същото, и към господин Детамбъл, който си яде патицата.

— Разкажете ми за Анет — моля го аз.

Той оставя вилицата, подпира се на лакът върху масата, долепя длани до челото си. Надзърта иззад тях към мен.

— Сигурен съм, че Хенри ви е разказал нещо.

— Да. Малко. Израсла съм с нейните плочи, майка ми и баща ми са й почитатели.

Господин Детамбъл се усмихва.

— Е, в такъв случай знаете, че Анет имаше изумителен глас… богат и чист, какъв само глас, какъв обхват… с този глас можеше да изрази душата си и всеки път, когато я слушах, чувствах, че животът ми не се свежда само до биология… тя умееше наистина да чува, разбираше от композиция й знаеше как да пресътвори музикалното произведение… тя, Анет, беше много емоционален човек. Пробуждаше това и у другите. След смъртта й вече не съм чувствал истински нищо.

Той млъква. Нямам сили да го погледна, затова поглеждам Хенри. Той се е вторачил в баща си с такава тъга, че забивам очи в чинията си.

Господин Детамбъл казва:

— Но вие попитахте не за мен, а за Анет. Беше добра и беше велик творец, а тези неща рядко се срещат заедно. Анет правеше хората щастливи, самата тя беше щастлива. Радваше се на живота. Виждал съм я да плаче само два пъти, първия път, когато й подарих този пръстен, и втория, когато роди Хенри.

Поредното мълчание. Накрая аз казвам:

— Имали сте голям късмет.

Той се усмихва, все така, без да сваля длани от лицето си.

— Е, имахме и нямахме. Имахме всичко, за което можехме да мечтаем, после, сякаш след миг, тя лежеше разкъсана на онази магистрала.

Хенри трепва.

— Но не смятате ли — упорствам аз, — че дори и да изгубиш щастието, за предпочитане е да си невероятно щастлив за кратко време, отколкото да караш цял живот сравнително доволен?

Господин Детамбъл впива поглед в мен. Маха дланите от лицето си и продължава да ме наблюдава. После казва:

— Често съм си задавал този въпрос. Вярвате ли в това?

Мисля си за своето детство, колко дълго съм чакала и съм се чудела, за радостта да видя как Хенри върви през Ливадата, след като не съм го зървала със седмици и месеци, мисля си и как съм се почувствала, когато не го бях виждала цели две години и после го открих в читалнята на библиотека „Нюбъри“: радостта, че мога да го докосна, лукса да знам къде е, да знам, че ме обича.

— Да — отговарям. — Вярвам в това.

Срещам погледа на Хенри и се усмихвам. Господин Детамбъл кима.

— Хенри е направил добър избор. — Кими отива да донесе кафе и докато е в кухнята, господин Детамбъл продължава: — Той не е устроен така, че да внася мир в живота на друг човек. Всъщност в много отношения е пълна противоположност на майка си: ненадежден е, на него не може да се разчита, той не мисли за друг, освен за себе си. Кажете ми, Клер, защо, за бога, такова мило момиче иска да се омъжва за Хенри?

Всичко в стаята като че ли затаява дъх. Хенри се вцепенява, но не казва нищо. Аз се навеждам напред й се усмихвам на господин Детамбъл, после възкликвам въодушевено, сякаш ме е попитал какъв сладолед обичам:

— Защото е много, ама много добър в леглото.

Откъм кухнята долита гръмогласен смях. Господин Детамбъл поглежда Хенри, който вдига вежди и се ухилва, и накрая дори баща му се усмихва и заявява:

— Вие, драга моя, ми скрихте шайбата.

По-късно, след като вече сме си изпили кафето и сме изяли безупречната бадемова торта на Кими, след като тя ми е показала снимки на Хенри като пеленаче, като току-що проходило невръстно момченце и в последния клас на гимназията (за негово огромно притеснение), след като е изтръгнала още сведения за семейството ми („Колко стаи? Толкова много! Ей, приятелю, защо не си ми казал, че освен красива тя е и богата?“), всички заставаме на входната врата и аз благодаря на Кими за вечерята, и пожелавам „лека нощ“ на господин Детамбъл.

— За мен беше удоволствие, Клер — казва той. — Но ме наричайте Ричард.

— Благодаря ви… Ричард.

Хваща ме за ръката и я държи само секунда, и само в тази секунда аз го виждам така, както преди години вероятно го е виждала Анет, после образът изчезва, господин Детамбъл кима плахо на Хенри, който целува Кими, ние слизаме по стълбите и поемаме в лятната вечер. Сякаш са минали години, откакто сме влезли вътре.

— Уф! — казва Хенри. — Само докато наблюдавах всичко това, умрях хиляда пъти.

— Добре ли се представих?

— Какво ти добре? Беше неотразима. Той те хареса!

Хванали сме се за ръце и вървим надолу по улицата. В дъното на пресечката има детска площадка, аз изтичвам при люлките и се качвам на една, Хенри също се качва на люлката до мен, но с лице в обратната посока, и ние се люлеем все по-нависоко и по-нависоко, като се разминаваме, понякога в синхрон, понякога профучавайки един покрай друг толкова шеметно, та ми се струва, че ще се сблъскаме, и се смеем, смеем се, и вече не може да има тъга, никой не може да се почувства загубен, да бъде мъртъв или много надалеч: точно сега ние сме тук и нищо не може да помрачи съвършенството ни или да открадне радостта от този съвършен миг.

Сряда, 10 юни 1992 година

(Клер е на 21 години)

Клер: Седя сама на масичка до прозореца в кафене „Переголизи“, достопочтено заведенийце с превъзходно кафе. Уж трябва да работя върху реферата за „Алиса в Страната на чудесата“, който пиша за летния курс по история на гротескното, но съм се отдала на мечти и гледам разсеяно туземците, които в ранната вечер се суетят по Холстед Стрийт. Не идвам често в Бойс Таун[84]. Реших, че ще отхвърля повечко работа, ако отида някъде, където на никого няма да му хрумне да ме търси. Хенри е изчезнал. Днес го няма вкъщи, няма го и на работа. Опитвам се да не се безпокоя. Опитвам се да се науча да бъда нехайна и безгрижна. Хенри не е малко дете, че постоянно да го мисля. Това, че нямам представа къде е, не означава, че непременно му се е случило нещо лошо. Знае ли човек? Той може да е и с мен.

Някой стои на отсрещния тротоар и маха. Присвивам очи, съсредоточавам се. И виждам, че е дребничката негърка, която онази вечер в „Арагон“ беше с Ингрид. Силия. Аз също й махам и тя прекосява улицата. Най-неочаквано застава пред мен. Толкова е ниска, че лицето й е на едно равнище с моето, въпреки че аз седя, а тя е права.

— Здрасти, Клер — поздравява Силия.

Гласът й е като масло. Приисква ми се да се завия с него и да заспя.

— Здравей, Силия. Сядай.

Тя се разполага срещу мен и аз разбирам, че изглежда ниска заради краката — седнала има много по-нормален вид.

— Подочух, че си се сгодила — казва Силия.

Вдигам лявата си ръка, показвам й пръстена. Келнерът се довлачва при нас и Силия си поръчва турско кафе. Гледа ме и ми се усмихва дяволито. Зъбите й са бели, дълги и извити. Очите й са големи и клепачите са отпуснати, сякаш тя всеки момент ще заспи. Тънките й плитки са събрани на висок кок и са украсени с розови пръчици в тон с лъскавата й розова рокля.

— Ти си или много смела, или луда — заявява ми Силия.

— Така казват.

— Е, вече би трябвало да си разбрала.

Усмихвам се, свивам рамене, отпивам от кафето, което е със стайна температура и е прекалено сладко.

Силия пита:

— Знаеш ли къде е сега Хенри?

— Не. А ти знаеш ли къде е сега Ингрид?

— Ами да — отвръща Силия. — Седи на бара в „Берлин“ и ме чака. — Тя си поглежда часовника. — Закъснявам. — От светлината навън кожата й с цвят на умбра става синя, сетне морава. Силия прилича на прелестна марсианка. Тя ми се усмихва. — Хенри тича в официалния си костюм по Бродуей, а по петите го гонят цяла тумба скинари.

О, не!

Сервитьорът носи кафето на Силия и аз му соча моята чаша. Той я напълва отново, а аз гребвам внимателно лъжичка захар и я разбърквам. Силия слага огромно количество захар в мъничката си чашка турско кафе. То е черно и гъсто като меласа. „Имало едно време три сестрички… те живеели на дъното на един кладенец… Защо живеели на дъното на кладенеца? Защото в кладенеца имало захарен петмез.“

Силия чака да кажа нещо. „Направи реверанс, докато мислиш какво да кажеш. Така печелиш време.“

— Наистина ли? — възкликвам.

О, блестящо, Клер, няма що!

— Не ми се виждаш особено разтревожена. Ако моят мъж търчеше така, щях да се позамисля.

— Е, Хенри не е какъв да е мъж.

Силия се смее.

— Можеш да си го повториш, сестро.

Колко ли знае? Колко знае Ингрид? Силия се навежда към мен, отпива от кафето, отваря широко очи, вдига вежди и издава устни.

— Ама наистина ли ще се омъжиш за него?

Нещо ме прихваща.

— Ако не вярваш, можеш да видиш как го правя. Заповядай на сватбата.

Силия клати глава.

— Аз? Не съм му симпатична на Хенри. Ама никак.

— Е, и ти не ми се струваш голяма негова почитателка.

Силия се хили.

— Сега вече съм. Заряза най-безцеремонно госпожица Ингрид Кармайкъл, разби й сърцето и сега аз събирам парчетата. — Тя отново си поглежда часовника. — И понеже стана дума за Ингрид, закъснявам за срещата. — Силия става и казва: — Защо не дойдеш и ти?

— А, не, благодаря.

— Хайде, моето момиче. Вие с Ингрид трябва да се поопознаете. Имате толкова общи неща помежду си. Ще си направим нещо като ергенски купон преди сватбата ти.

— В Берлин?

Силия се смее.

— Не в града. В клуба.

Смехът й е карамелен и сякаш идва от тяло, много по-едро от нейното. Не ми се иска тя да си тръгва, но…

— Не мисля, че е добре да идвам. — Поглеждам Силия право в очите. — Ще бъде гадно. — Тя не извръща поглед и в съзнанието ми изникват змии, котки. „Ядат ли котките прилепи?… Ядат ли прилепите котки?“ — Пък и трябва да приключа с това.

Силия поглежда в тетрадката ми.

— Какво е това, домашно ли? Ооо, значи тази вечер си се отдала на учението! Чуй какво ще ти каже кака ти Силия, тя знае кое е най-добро за малките ученички… ей, на колко си години, имаш ли право да си поръчваш алкохол?

— Да — потвърждавам гордо. — От три седмици.

Силия се надвесва над мен. Мирише на канела.

— Хайде, ела, ела, ела. Трябва да му поотпуснеш края, преди да кротнеш с господин Библиотекаря. Хайдеее, Клер. Докато се усетиш, и ще си затънала до гуша в малки библиотекарчета, по цял ден ще сменяш лайняни памперси и ще преваряваш бутилки.

— Наистина не знам…

— Тогава не казвай нищо, просто ела.

Силия започва да събира книгите ми и успява да преобърне съдчето за мляко. Аз се запретвам да попивам млякото, но Силия излиза забързано от кафенето, понесла книгите ми. Хуквам след нея.

— Недей, Силия, трябват ми…

За късокрак човек на десетсантиметрови токчета тя се движи доста бързо.

— А, не, няма да ти ги дам, докато не обещаеш да дойдеш с мен.

— Ингрид ще се вкисне.

Вървим в крак на юг по Холстед към Белмънт. Не искам да се виждам с Ингрид. Стига ми и онзи първи и последен път, когато я видях на концерта на „Вайълънт Фам“.

— Няма да се вкисне. Проявява голямо любопитство към теб.

Завиваме по Белмънт, минаваме покрай ателиета за татуировки, индийски ресторанти, магазини за кожени изделия и църквици. Мушкаме се под подлеза и ето го и „Берлин“. Отвън не изглежда особено примамливо, прозорците са боядисани в черно и чувам как музиката бумти от мрака зад кльощавия луничав тип, който взима пари за вход на мен, но не и на Силия, бие ни на ръцете по един печат и ни пуска да влезем в пъкъла.

След като свиквам със сумрака, виждам, че в заведението има само жени. Жени се тълпят около малката сцена, за да зяпат стриптийзьорката по червена прашка на пайети и лепенки върху зърната на гърдите. Жени се смеят и флиртуват на бара. Днес има дамска вечер. Силия ме тегли към една от масите. Ингрид седи на нея сама с висока чаша, пълна с небесносиня течност. Вдига очи и аз разбирам, че не й е особено приятно да ме види. Силия я целува и ми показва с ръка да седна. Аз продължавам да стоя.

— Ей, миличко — казва Силия на Ингрид.

— Какви са тези тъпи шеги? — отвръща тя. — Защо си довела и нея?

И двете не ми обръщат внимание. Силия още стиска под мишница книгите ми.

— Страхотно е, че и тя е тук, Ингрид. Просто си помислих, че може би искате да се поопознаете по-добре.

Силия сякаш изпитва угризения, но дори аз долавям, че злорадства от притеснението на Ингрид.

Ингрид ме гледа втренчено.

— Защо си дошла? Да зяпаш ли?

Тя се обляга на стола и вдига брадичка. Със сакото от черно кадифе и кървавочервеното червило прилича на рус вампир. Изглежда убийствено. Чувствам се като гимназистка от дълбоката провинция. Протягам ръце към Силия и тя ми връща книгите.

— Бях принудена да дойда. Сега си тръгвам.

Понечвам да се обърна, но Ингрид се пресяга светкавично и ме сграбчва за ръката.

— Я чакай… — Дърпа към себе си лявата ми длан, аз залитам и книгите се разхвърчават. Изтръгвам ръката си, а Ингрид възкликва: — Ти си сгодена?

Забелязвам, че тя гледа пръстена на Хенри. Не казвам нищо. Ингрид се обръща към Силия:

— Знаела си, нали? — Силия забива поглед в масата и мълчи. — Довела си я, кучко такава, само за да ме дразниш.

Гласът й е тих. Почти не я чувам от бумтящата музика.

— Не, Инг, аз само…

— Майната ти, Силия.

Ингрид се изправя. За миг лицето й е съвсем близо до моето и аз си представям как Хенри целува тези червени устни. Ингрид ме гледа вторачено. Заявява:

— Кажи на Хенри да върви по дяволите. Кажи му и че ще го чакам при тях.

После си тръгва. Силия седи с лице, захлупено върху дланите. Аз започвам да си събирам книгите. Тъкмо да се обърна към изхода, когато Силия казва:

— Чакай.

Аз чакам.

Силия продължава:

— Извинявай, Клер.

Свивам рамене. Тръгвам към вратата и когато се обръщам назад, виждам, че Силия седи сама на масата, отпива от синята напитка на Ингрид и е закрила лице с дланта си. Не ме поглежда.

Вече навън вървя все по-бързо по улицата и накрая отивам при колата, после се прибирам, влизам в стаята си, лягам на леглото и набирам номера на Хенри, него обаче го няма у дома и аз изключвам осветлението, но не заспивам.

По-добър живот с помощта на химията

Неделя, 5 септември 1993 година

(Клер е на 22 години, Хенри — на 30)

Клер: Хенри разлиства опърпания „Настолен справочник на лекаря“. Лошо предзнаменование.

— И през ум не ми е минавало, че си такъв поклонник на лекарствата.

— Не съм поклонник на лекарствата. Алкохолик съм.

— Не си алкохолик.

— Съм, и още как.

Лягам на канапето и слагам крака върху коленете на Хенри. Той оставя справочника върху глезените ми и продължава да го разлиства.

— Не пиеш чак толкова много.

— Но преди пиех. Понамалих, след като за малко да се убия. А и баща ми е добър предупредителен пример.

— Какво търсиш?

— Нещо, което да взема на сватбата. Не искам да те зарязвам, докато стоиш пред олтара под погледите на четиристотин души.

— Да. Добре ще направиш. — Представям си гледката и ме побиват тръпки. — Хайде да избягаме.

Хенри ме поглежда в очите.

— Хайде. Подкрепям предложението с две ръце.

— Майка ми и баща ми ще ме лишат от наследство.

— Няма.

— Не внимаваш. Това е пищен бродуейски спектакъл. Ние сме само повод баща ми да се изфука пред своите приятели адвокати. Ако избягаме, майка ми и баща ми няма да се поколебаят и ще наемат актьори, които да изпълнят ролите ни.

— Искаш ли да отидем в гражданското и да подпишем още преди сватбата? Така, дори и да се случи нещо, поне ще бъдем женени.

— О, но… Не ми се ще да го правя. Ще бъде лъжа… Ще се чувствам странно. Дай да го направим след това, ако на истинската сватба стане някаква издънка.

— Добре. План Б.

Той протяга ръка и аз я стискам.

— Намираш ли нещо?

— Най-добре е да взема един невролептик, казва се риспердал, но ще го пуснат на пазара чак през 1994 година. Бих могъл да глътна и един клозарил или може би халдол.

— Звучат ми като сиропи за кашлица, последна дума на фармацевтиката.

— Взимат се при психоза.

— Наистина ли?

— Да.

— Но ти нямаш психоза.

Хенри ме поглежда, прави ужасяваща физиономия и свил пръсти, дращи във въздуха като върколак от ням филм. После казва съвсем сериозно:

— От електроенцефалограмата се вижда, че имам мозък на шизофреник. Доста лекари са убедени, че пътешествията ми във времето се дължат на шизофрения. Тези лекарства блокират допаминовите рецептори.

— Странично въздействие?

— Ами… дистония, акатизия, фалшива Паркинсонова болест. Иначе казано, непредизвикани от нищо мускулни контракции, тревожност, клатене, сноване, безсъние, обездвижване, липса на изражение върху лицето. След време се появяват и дискинезия, хронични тикове на лицевите мускули и агранулоцитоза, при която тялото вече не може да произвежда бели кръвни телца. Човек не може да прави и секс. Освен това всички лекарства, които сега са на пазара, действат приспиващо.

— Нали не смяташ да взимаш такива неща?

— Е, преди съм взимал халдол. И торазин.

— И?…

— Наистина ужасно. Бях зомбиран. Имах чувството, че мозъкът ми е пълен с лепило.

— Няма ли нещо друго?

— Валиум. Либриум. Ксанакс.

— Мама ги взима тези. Ксанакс и валиум.

— Да, би могло да се очаква. — Той прави кисела физиономия, оставя „Настолния справочник на лекаря“ и казва: — Мръдни малко.

Наместваме се върху канапето и лягаме един до друг. Много удобно е.        — Не взимай нищо.

— Защо?

— Не си болен.

Хенри се смее.

— Обичам те точно заради това: защото не забелязваш всичките ми ужасни недостатъци.

Той разкопчава блузата ми, а аз го прегръщам. Хенри ме гледа и чака. Аз съм леко ядосана.

— Не разбирам защо говориш така. Непрекъснато злословиш за себе си. Не си такъв. Добър си.

Хенри поглежда ръката ми и дръпва своята, после ме притегля по-близо до себе си.

— Не съм добър — казва тихо в ухото ми. — Но може би ще стана, хммм.

— Не е зле да станеш, наистина.

— С теб съм добър. — Абсолютно вярно. — Клер?

— Хммм?

— Случва ли ти се понякога да лежиш будна и да се питаш дали не съм някакъв гаден номер, който Бог ти погажда?

— Не. Лежа будна и се притеснявам, че ще изчезнеш и няма да се върнеш никога вече. Лежа будна и размишлявам за някои от нещата, които донякъде зная за бъдещето. Но съм напълно убедена, че трябва да бъдем заедно.

— Напълно убедена.

— А ти не си ли?

Хенри ме целува. „Нито времето, нито мястото, нито случайността, нито смъртта не могат да ме лишат и от най-дребното ми желание, не могат да го прекършат.“

— Пак ли свърши?

— Нямам нищо против и да свърша.

— Самохвалко.

— Я да видим сега кой злослови за мен!

Понеделник, 6 септември 1993 година

(Хенри е на 30 години)

Хенри: Седя на верандата на бяла занемарена къща с алуминий отстрани в Хумболд Парк. Понеделник е, някъде към десет сутринта. Чакам Бен да се върне откъдето е отишъл. Не обичам особено квартала и докато седя пред вратата на Бен, се чувствам някак разголен, но той е изключително точен, затова продължавам да чакам уверено. Гледам две млади жени от латиноамерикански произход, които тикат по разбития изровен тротоар бебешки колички. Докато размишлявам колко неоправна е градската управа, чувам как някой вика в далечината:

— Библиотекарче!

Поглеждам по посока на гласа и както съм и предполагал, виждам Гомес. Простенвам на ум. Гомес притежава изумителната дарба да се натъква на мен точно когато се каня да правя нещо не особено благовидно. Трябва да се отърва някак от него, докато не се е появил Бен.

Гомес се носи щастлив към мен! Издокарал се е с адвокатските си дрешки, държи коженото куфарче. Аз въздишам.

— Ca va[85], другарю?

— Ca va[86]. Какво търсиш тук?

Уместен въпрос.

— Чакам един приятел. Колко е часът?

— Десет и петнайсет. Шести септември 1993 година — допълва той услужливо.

— Знам, Гомес. Но все пак благодаря. При клиент ли си дошъл?

— Да. Едно десетгодишно момиченце. Гаджето на майка му го кара да пие „Дрейно“[87]. Наистина започва да ми писва от човеците.

— Да. Прекалено много станаха маниаците, прекалено малко — микеланджеловците.

— Обядвал ли си? По-скоро, закусвал ли си?

— Да. Трябва да стоя тук, чакам един приятел.

— Не знаех, че имаш приятели, които живеят насам. Всички, които познавам тук, имат крещяща нужда от правен съвет.

— Приятел от Библиотекарския институт.

Ето го и него. Бен се появява със сребристия си мерцедес модел шейсет и втора. Отвътре е пълна скръб, но отвън си е доста лъскав. Гомес подсвирва.

— Извинявай, че закъснях — казва Бен, докато бърза по алеята към мен. — Повикаха ме на домашно посещение.

Гомес ме гледа изчаквателно. Аз се правя, че не го забелязвам. Бен се извръща към Гомес, после към мен.

— Гомес, Бен. Бен, Гомес. Ужасно съжалявам, другарю, че трябва да тръгваш.

— Всъщност имам два свободни часа…

Бен взима нещата в свои ръце.

— Гомес, страшно се радвам, че се запознахме. Но някой друг път.

Бен е много късоглед и гледа добродушно Гомес през дебелите стъкла, които увеличават двойно очите му. Клати в ръката си ключовете. Лази ми по нервите. И двамата стоим, без да казваме нищо, и чакаме Гомес да си тръгне.

— Добре. Да. Е, чао — казва Гомес.

— Ще ти се обадя следобед — обещавам му.

Без да ме поглежда, той се обръща и си тръгва. Чувствам се кофти, но има неща, за които не искам Гомес да узнава, и това е едно от тях. Ние с Бен се поглеждаме така, сякаш признаваме, че знаем един за друг подробности, които не са особено приятни. Той отваря входната врата. Винаги ми се е искало да се опитам да проникна с взлом в къщата му, защото той е наслагал какви ли не ключалки и охранителни устройства. Влизаме в тъмния тесен коридор. Тук винаги мирише на зеле, макар и да знам със сигурност, че Бен не готви храна, камо ли пък зеле. Отиваме при задното стълбище, качваме се в друг коридор, минаваме през една, после през втора стая, която Бен е оборудвал като лаборатория. Той оставя чантата си и окача якето. Очаквам едва ли не да обуе маратонки а ла господин Роджърс[88], вместо това обаче, той си играе с кафеварката. Сядам на един сгъваем стол и го чакам да приключи.

Не познавам друг човек, който да прилича повече от Бен на библиотекар. Всъщност наистина съм се запознал с него в „Розари“, но той напусна института, преди да го завърши. В сравнение с последния път, когато съм го виждал, е отслабнал и косата му е опадала още повече. Бен е болен от СПИН и всеки път, когато го срещам, се взирам, защото не знам как ще се развие болестта.

— Изглеждаш добре — казвам му.

— Конски дози зитовудин. И витамини, йога, визуализация. И понеже стана дума за това, с какво мога да ти бъда полезен?

— Ще се женя.

Бен е изненадан, после зарадван.

— Честито! За кого?

— За Клер. Познаваш я. Момичето с много дългата червена коса.

— А… да. — Бен се замисля. — Тя знае ли?

— Да.

— Страхотно.

Бен ме поглежда така, сякаш ми казва, че всичко това е прекрасно, но какво общо има той.

— Родителите й готвят тежка сватба в Мичиган. Църква, шаферки, ориз, всички тъпотии. И после пищна гощавка в яхтклуба. Официалното облекло е задължително.

Бен налива кафе и ми връчва голяма чаша с Мечо Пух отпред. Аз добавям сметана на прах. Тук, горе, е студено, а кафето мирише на горчиво, но на хубаво.

— Длъжен съм да присъствам. Длъжен съм да издържа на огромното осемчасово късащо нервите напрежение, без да изчезвам.

— А!

Бен си има начин да посреща проблемите — просто ги приема и това ми действа много успокояващо.

— Трябва ми нещо, което да приспи всичките ми допаминови рецептори.

— Наван, халдол, торазип, серентил, меларил, стелазин…

Бен чисти очилата си в пуловера. Без тях прилича на огромен мишок без косми.

— Надявах се да ми забъркаш ето това тук.

Търся в джинсите листчето хартия, намирам го и му го връчвам. Бен присвива очи и чете:

— 3-(2-)4–96-флуоро-1, 2-беницисоксазол-3-ил… колоиден силициев диоксид, хидропропилова метилцелулоза… пропиленов гликол… — Той ме поглежда озадачен. — Какво е това?

— Ново лекарство за психоза, казва се рисперидон и се продава под името риспердал. Но ще бъде пуснато на пазара чак през 1998 година, аз обаче искам да го опитам сега. Спада към нов клас лекарства, производни на бензисоксазола.

— Откъде го взе това?

— От „Настолния справочник на лекаря“. Изданието от 2000 година.

— Кой го произвежда?

— „Янсен“.

— Знаеш, Хенри, че такива лекарства не ти понасят. Освен ако това не действа по някакъв съвсем нов начин.

— Не знаят как действа. „Селективен моноаминов антагонист, тясно свързан със серотонина тип 2, допамина тип 2, дрън-дрън-дрън…“

— Е, старата песен на нов глас. Защо смяташ, че това ще ти подейства по-добре от халдола?

Усмихвам се търпеливо.

— Просто предполагам въз основа на данните. Но не знам със сигурност. Можеш ли да го направиш?

Бен се колебае.

— Мога, мога.

— Бързо ли? Иска се известно време, за да се натрупа в организма.        — Ще ти съобщя. Кога е сватбата?

— На двайсет и трети октомври.

— Ммм. Каква е дозата?

— Започваш с един милиграм и после увеличаваш.

Бен се изправя, протяга се. В мъждивата светлина на студената стая изглежда стар, прежълтял като болен от жълтеница, с пергаментова кожа. Допада му предизвикателството („Хей, я да забъркаме това авангардно лекарство, което още не е изобретено от никого!“), но и го е страх да поеме риска.

— Ти, Хенри, дори не си сигурен, че ти пречи именно допаминът.

— Виждал си резултатите от изследванията.

— Да, да. Защо просто не караш така? Лекарството може да ти подейства по-неприятно, отколкото заболяването.

— Бен. Ако точно в този момент щракна с пръсти… — Изправям се, навеждам се към него и наистина щраквам с пръсти. — И ти внезапно се озовеш в стаята на Алън от 1986 година…

— Ще го убия този негодник.

— Да, но не можеш, защото не си го убил. — Той затваря очи, клати глава. — И не можеш да промениш нищо: Алън пак ще се разболее, ти пак ще се разболееш und so wiete. Как ще се чувстваш, ако ти се наложи да наблюдаваш отново и отново как той умира? — Бен сяда на сгъваемия стол. Не ме гледа. — Ето какво е, Бен. Да, понякога е забавно. Но най-често се губиш, крадеш и се опитваш просто да…

— Да оцелееш. — Той въздиша. — Господи, не проумявам защо изобщо те търпя.

— Защото не си виждал такова чудо? Заради хлапашката ми красота?

— Дрън-дрън. Ей, поканен ли съм на сватбата?

Стряскам се. И през ум не ми е минавало, че Бен ще поиска да дойде.

— Да! Ама наистина ли? Ще дойдеш ли?

— По-забавно е, отколкото по погребенията.

— Страхотно! Моята част от църквата се запълва бързо. Ти си осмият поканен.

Бен се смее.

— Покани всичките си бивши гаджета. Така ще попълниш редиците.

— Няма да доживея края. Повечето искат главата ми, забучена на кол.

— Ммм.

Бен става и рови в едно от чекмеджетата на бюрото. Вади празно шишенце от лекарство, после отваря друго чекмедже, взима от него огромно шише с капсули, маха капачето и прехвърля три от хаповете в малкото шишенце. Мята ми го.

— Това какво е? — питам аз, докато го отварям и изсипвам върху дланта си една от капсулите.

— Стабилизира ендорфина, действа и като антидепресант. Ей… недей… — Аз вече съм лапнал хапа и съм го глътнал. — С морфин е. — Бен въздиша. — Отнасяш се изключително нехайно и нагло към лекарствата.

— Умирам за опиати.

— Не се и съмнявам. Но не си мисли, че ще ти предоставя цял тон от тези тук. Кажи ми, ако решиш, че ще свършат работа на сватбата. В случай че онова другото не се получи. Действат около четири часа, значи ще ти трябват две капсули — кима Бен към останалите два хапа. — И не ги гълтай само за забавление, чу ли?

— Няма, честна скаутска.

Бен сумти. Плащам му хапчетата и си тръгвам. Докато слизам по стълбището, усещам как вълната ме плисва и спирам долу, за да й се насладя. Минава доста време. Каквото и да е сложил вътре Бен, невероятно е. Като десеторно засилен оргазъм плюс кокаин, освен това действието като че ли се засилва. Излизам от входната врата и едва не стъпвам върху Гомес. Той ме чака.

— Искаш ли да те хвърля до вас?

— Разбира се.

Страшно трогнат съм от загрижеността му. Или от любопитството му. Или от каквото там го е накарало да седи тук. Отиваме при колата му, шевролет с два пукнати фара. Сядам на седалката до водача. Гомес също се качва и затръшва вратата. Убеждава някак автомобилчето да запали и ние потегляме.

Градът е сив и помръкнал, започва да вали. По предното стъкло трополят огромни капки, докато покрай нас се стрелкат напукани къщи и пустеещи парцели. Гомес включва Националното обществено радио, по него излъчват Чарлс Мингус, който ми звучи някак бавно, но чудо голямо! Живеем в свободна държава. Ашланд Авеню е осеяно с дупки, от които ще ти изпопадат зъбите, но иначе всичко е наред, всъщност съвсем наред, главата ми е подвижна и пъргава като течен живак, изплъзнал се от счупен термометър, и това е единственото, което мога да сторя, за да се сдържа и да не застена от удоволствие, докато наркотикът ближе с химически езичета всичките ми нервни окончания. Подминаваме приемната на екстрасенска, магазина за гуми „Педро“, „Бъргър Кинг“, „Пица Хът“ и в главата ми започва да звучи „Аз съм пътник“, което някак се е провряло през Мингус. Гомес казва нещо, което не разбирам, после пак:

— Хенри!

— Да.

— Какво си пил?

— И аз не знам. Това е своеобразен научен експеримент.

— Защо?

— Въпрос трепач. Ще ти го припомня.

Мълчим, докато колата не спира пред жилището на Клер и Шарис. Гледам объркан Гомес.

— Трябва ти компания — казва ми той предпазливо.

Напълно съгласен съм. Гомес отключва вратата на входа и ние се качваме горе. Отваря ни Клер и когато ме вижда, изглежда и разстроена, и успокоена, и развеселена, всичко накуп.

Клер: Убедих Хенри да легне на леглото ми, а ние с Гомес седим в хола, пием чай и ядем сандвичи с фъстъчено масло и желе от киви.

— Научи се да готвиш, жено — приканва напевно той.

Звучи като Чарлтън Хестън[89], който връчва на народа Десетте Божии заповеди.

— В най-скоро време. — Слагам захар в чая си. — Благодаря ти, че си отишъл да го прибереш.

— За теб, коте, съм готов на всичко.

Той започва да си свива цигара. Не познавам друг, освен Гомес, който да пуши, докато яде. Въздържам се от коментар. Той пали цигарата. Поглежда ме и аз се гипсирам.

— И каква е тази история, а? Повечето хора, които ходят в „Компашънит Фармакопея“, са болни или от СПИН, или от рак.

— И ти ли познаваш Бен?

Не знам защо изобщо се изненадвам. Гомес познава всички.

— Знам за Бен. Майка ми ходеше при него, докато й правеха химиотерапия.

— О!

Замислям се какво да кажа, без да нагазвам в болезнени води.

— Каквото и да му е дал Бен, то наистина го е запратило в Бавната зона.

— Опитваме се да открием нещо, което ще му помогне да не напуска настоящето.

— Струва ми се прекалено обездвижен за всекидневна употреба.

— Така си е.

Може би по-малка доза?

— Защо го правиш?

— Кое?

— Защо му помагаш на господин Откачалков? Че и ще се омъжваш за него.

Хенри ме вика. Аз ставам. Гомес се пресяга и ме сграбчва за ръката.

— Клер, моля те…

— Гомес, пусни ме.

Гледам го от високо. След един дълъг ужасен миг той свежда очи и ме пуска. Бързам по коридора, влизам в моята стая и затварям вратата.

Хенри се е изтегнал като котка — по диагонал и с лицето надолу. Свалям му обувките и лягам до него.

— Как е положението? — питам го.

Той се претъркулва по гръб и се усмихва.

— Върхът. — Гали ме по лицето. — Искаш ли да дойдеш и ти там?

— Не.

Хенри въздиша.

— Толкова си добра. Не бива да се опитвам да те покварявам.

— Не съм добра. Уплашена съм.

Дълго лежим, без да говорим. Сега вече грее слънце, което ми показва стаята в ранния следобед: извивката на ореховата табла на леглото, златисто-виолетовия персийски килим, четката за коса, червилото и шишенцето лосион за ръце върху шкафчето. На старото ми кресло, купено на разпродажба, е оставен брой на „Арт ин Америка“ с Лайън Голуб[90] на корицата, отчасти закрит от „А Rebours“[91]. Хенри е с черни чорапи. Дългите му кокалести ходила висят от леглото. Вижда ми се слаб. Очите му са затворени: той вероятно усеща, че го гледам, защото ги отваря и ми се усмихва. Косата му пада върху лицето и аз я вдигам. Хенри ме хваща за ръката и ме целува по дланта. Аз разкопчавам джинсите му и пъхам ръка върху члена му, Хенри обаче клати глава, хваща ме за дланта й я задържа.

— Извинявай, Клер — казва тихо. — В тая чудесия има нещо, от което оборудването е дало на късо. Може би по-късно.

— Ще бъде забавно в първата брачна нощ.

Хенри клати глава.

— Не мога да взема това за сватбата. Става прекалено забавно. Бен е гениален, но е свикнал да работи с неизлечимо болни. Не знам какво е сложил вътре, от него обаче се чувстваш на смъртен одър. — Той въздиша и оставя шишенцето с хаповете върху нощното ми шкафче. — Трябва да ги пратя с колет на Ингрид. Точно като за нея са.

Чувам как входната врата се отваря и после се затръшва: Гомес си тръгва.

— Искаш ли нещо за ядене? — питам.

— Не, благодаря.

— Бен ще ти приготви ли онова, другото лекарство?

— Ще се опита — отговаря Хенри.

— Ами ако не става?

— В смисъл, ако Бен обърка нещо ли?

— Да.

Хенри казва:

— Каквото и да се случи, ние с теб знаем, че доживявам най-малко до четирийсет и три години. Не се притеснявай.

До четирийсет и три години ли?

— А после?

— Не знам, Клер. Може би откривам начин да си стоя в настоящето.

Той ме прегръща и двамата мълчим. Когато по-късно се събуждам, е тъмно и Хенри спи до мен. Шишенцето с хаповете сияе в червено от отражението на будилника. До четирийсет и три години ли?

Понеделник, 27 септември 1993 година

(Клер е на 22 години, Хенри — на 30)

Клер: Влизам в гарсониерата на Хенри и включвам осветлението. Довечера сме на опера, на „Призраците на Версай“. След началото на представлението в Лирическата опера не пускат закъснелите да седнат на местата си, затова съм притеснена и отпърво не се досещам, че щом не свети, Хенри го няма. Когато го разбирам, се дразня, защото заради него ще закъснеем. После се питам дали не е тръгнал да пътешества. После чувам как някой диша.

Застивам. Дишането идва откъм кухнята. Втурвам се натам, щраквам лампата — както е с дрехите, Хенри се е проснал на пода в странно вцепенено положение и гледа право напред. Докато стоя, той издава тих звук, не като човешки звук, а като стенание, което изхриптява в гърлото му и се отскубва през стиснатите зъби.

— О, боже, о, боже.

Звъня на „Бърза помощ“. Дежурният ме уверява, че до броени минути ще бъдат тук. Докато седя на пода в кухнята и гледам вторачено Хенри, усещам как ме плисва гняв, намирам в бюрото му тефтера с телефоните и набирам номера.

— Ало.

Гласът е писклив и далечен.

— Бен Матисън ли е?

— Да. Кой се обажда?

— Клер Абшир. Слушай, Бен, Хенри лежи напълно вцепенен на пода и не може да говори. Какво, да го вземат мътните…

— Моля? Мамка му! Викай „Бърза помощ“.

— Направих го вече.

— Лекарството предизвиква състояние, както при Паркинсонова болест, трябва да му дадат допамин! Кажи им… мамка му, звънни ми от болницата.

— Те вече са тук…

— Добре! Обади ми се…

Затварям и заставам лице в лице с лекарите.

По-късно, след като линейката ни е откарала в болница „Мърси“, след като Хенри е приет, след като са му били инжекция, сложили са го на системи и прикачен към монитор, той спи отпуснат на болничното легло, аз вдигам очи, виждам на вратата в стаята на Хенри висок изпит мъж и се сещам, че съм забравила да се обадя на Бен. Той влиза и застава срещу мен, от другата страна на леглото. В стаята е тъмно, силуетът на Бен се откроява в светлината откъм коридора, той свежда глава и казва:

— Съжалявам. Ужасно съжалявам.

Пресягам се през леглото, хващам го за ръцете.

— Няма страшно. Той ще се оправи. Наистина.

Бен клати глава.

— Аз съм виновен. Не биваше да го правя онова лекарство.

— Защо се е получило така?

Бен въздиша и сяда на креслото. Аз се разполагам на леглото.

— Може да е от най-различни неща — обяснява ми. — Може да е просто странично въздействие, случва се на всички. Но не е изключено Хенри да не е запомнил добре рецептата. Все пак съставките са много. А аз нямаше как да проверя.

И двамата мълчим. Мониторът на Хенри пуска в ръката му капки течност. Покрай нас минава санитар с количка. Накрая аз казвам:

— Бен!

— Да, Клер.

— Ще направиш ли нещо за мен?

— Каквото кажеш.

— Отрежи го. Не му давай повече лекарства. Няма да му помогнат.

Бен ми се усмихва с облекчение.

— Просто кажи „не“.

— Именно.

Смеем се. Известно време Бен седи заедно с мен. Когато става да си върви, ме хваща за ръката и казва:

— Благодаря ти, че проявяваш разбиране. Той като нищо можеше и да умре.

— Но не умря.

— Не, не умря.

— Ще се видим на сватбата.

— Да.

Стоим в коридора. В ослепителната флуоресцентна светлина Бен изглежда уморен и болен. Навежда глава, обръща се и тръгва по коридора, а аз се връщам в сумрачната стая, където спи Хенри.

Повратна точка

Петък, 22 октомври 1993 година

(Хенри е на 30 години)

Хенри: Разхождам се по Линдън Стрийт в Саут Хейвън. Пуснали са ме за един час, докато Клер и майка й правят нещо при цветаря. Сватбата е утре, но като младоженец нямам много задължения. Да присъствам — това е точка първа и единствена в моя списък „Какво трябва да свърша“. Постоянно мъкнат Клер по някакви проби, консултации, тържества. Когато все пак я видя, тя винаги изглежда някак тъжна.

Денят е ясен и студен и аз се мотая. Жалко, че в Саут Хейвън нямат прилична книжарница. Дори библиотеката се състои главно от Барбара Картланд и Джон Гришам. Нося със себе си изданието на „Пенгуин“ на Клайст[92], но сега нямам настроение за него. Подминавам антиквариат, хлебарница, банка, още един антиквариат. Излизам при бръснарница и надзъртам вътре — чевръстият дребен плешивеещ бръснар бръсне някакъв старец и аз веднага разбирам какво ще направя.

Когато влизам, във вратата се удрят малки камбанки. Вътре мирише на сапун, на пара, на лосион за коса и стара плът. Всичко е в бледозелено. Столът е стар и украсен с хром, по полиците от тъмно дърво са наредени какви ли не бутилчици, върху подносите са струпани ножици, гребени и бръсначи. Почти като в болница, съвсем определено като в картина на Норман Рокуел[93]. Бръснарят ме поглежда.

— Подстригване? — питам аз.

Той кима към редицата празни обикновени столове със списания, струпани на спретната купчинка на поставката отстрани. По радиото звучи Синатра. Сядам и разлиствам брой на „Ридърс Дайджест“. Бръснарят бърше следите от пяна за бръснене по брадичката на стареца и му слага лосион. Старецът става полека от стола и плаща. Бръснарят му помага да си облече палтото и му подава бастуна.

— Довиждане, Джордж — пожелава старецът, преди да излезе с бавна стъпка навън.

— Чао, Ед — отвръща бръснарят. Насочва вниманието си към мен. — Как искате да ви подстрижа?

Аз скачам на стола, той го вдига с няколко сантиметра и го обръща така, че да съм с лице към огледалото. Гледам дълго — като за последно — косата си. Показвам с палеца и показалеца около три сантиметра.

— Отрежете я.

Той кима и ми завързва около врата найлонова кърпа. Не след дълго ножиците му издават около главата ми тихи звуци, както от метал, който потраква в метал, и косата ми пада на пода. След като приключва, бръснарят почиства с четка космите по врата ми, маха найлона и voilà — превърнал съм се в своето Аз от бъдещето.

Заведи ме навреме в църквата

Събота, 23 октомври 1993 година

(Хенри е на 30 години, Клер — на 22)

(6:00 часът сутринта)

Хенри: Събуждам се в 6:00 сутринта, навън вали. Намирам се в уютна зелена стаичка под стрехите на прекрасна къща на име „Блейк“, която са наели родителите На Клер — в цената е включена и закуска и къщата се намира направо на южния плаж в Саут Хейвън. Баща ми спи в не по-малко уютната розова стая долу, до госпожа Ким, която е в хубава жълта стая, а баба и дядо са в свръх уютната голяма синя спалня. Лежа в изключително мекото легло, под завивките на „Лора Ашли“[94], и чувам как вятърът блъска настървено къщата. Вали като из ведро. Питам се дали изобщо ще мога да тичам в тези мусони. Чувам как дъждът се стича по улуците и трополи по покрива, който е на около половин метър над главата ми. Стаята прилича на мансарда. В нея има мъничко красиво писалище, в случай че се наложи в деня на сватбата си да напиша съвсем в дамски стил някакво послание. На масата има порцеланова кана и леген — ако наистина реша да ги използвам, вероятно ще се наложи първо да счупя леда по повърхността, толкова студено е тук горе. Чувствам се като розов червей в сърцевината на тази зелена стая, сякаш съм се добрал дотук, като съм изгризал дупка, и сега се мъча да се превърна в пеперуда или нещо от този род. Тук, в този миг, не съм истински буден. Чувам как някой кашля. Чувам как сърцето ми тупти и писклив звук — нервната ми система, която е прегряла. О, господи, нека днешният ден бъде нормален. Нека бъда нормално объркан, нормално притеснен, нека бъда в църквата навреме, във времето. Нека не стряскам никого и най-вече себе си. Нека доживея възможно най-добре, без специални ефекти края на сватбения ден. Избави Клер от гадни сцени. Амин.

(7:00 часът, сутринта)

Клер: Будя се в леглото си, леглото на моето детство. Докато се нося по повърхността на будното състояние, не мога да открия себе си във времето: какво е днес, Коледа, Денят на благодарността? Отново ли съм в трети клас? Болна ли съм? Защо вали дъжд? Небето зад жълтото перде е мъртво и вятърът смъква жълтите листа от големия бряст. Цяла нощ съм сънувала. Сега сънищата се сливат. В една част от този сън плувах в океана, бях русалка. Това беше нещо ново за мен и една от другите русалки се опитваше да ме научи: даваше ми уроци за русалки. Беше ме страх да дишам под водата. Тя влизаше в белите ми дробове и аз все не проумявах как става, чувствах се ужасно и постоянно се налагаше да се качвам на повърхността и да дишам, а другата русалка все повтаряше: „Не, Клер, ето така…“, докато накрая не забелязах, че тя има на шията си хриле, аз също, и след това вече беше по-лесно. Да плувам, беше като да летя, всички риби бяха птици… На повърхността на океана имаше лодка и всички ние отидохме да я видим. Беше малка ладийка и на нея беше майка ми — съвсем сама. Доплувах до нея и тя се изненада, че ме вижда, каза ми: „Я, Клер! А аз си мислех, че днес ще се омъжваш“, и изведнъж — точно както става насън — аз си дадох сметка, че ако съм русалка, не мога да се омъжа за Хенри, и се разплаках, сетне се събудих, беше посред нощ. Известно време лежах така в мрака и си представях как съм станала най-обикновена жена, точно като малката русалка, с тази разлика, че не съм изживяла онези тъпотии като ужасната болка в краката и отрязания език. Ханс Кристиан Андерсен сигурно е бил много странен и тъжен човек. После съм заспала отново и сега съм в леглото, и днес ние с Хенри се женим.

(7:16 часът сутринта)

Хенри: Церемонията е в 2:00 следобед, трябват ми около половин час да се облека и двайсет минути, докато отидем с колата в „Сейнт Базил“. Сега е 7:16 сутринта, значи имам да убивам пет часа и четирийсет и четири минути. Слагам си джинсите, една размъкната стара фланела и високите кецове и се промъквам възможно най-тихо долу с надеждата да намеря кафе. Татко ме е изпреварил — седи в трапезарията и стиска в ръце тъничка чаша с кафе, над което се вие пара. Аз също си сипвам и сядам срещу баща си. Мъждивата светлина, просмукваща се през дантелените пердета на прозореца, му придава призрачен вид, днес сутринта той е оцветената версия на своя черно-бял филм. Косата му стърчи във всички посоки и без да се замислям, аз приглаждам своята, сякаш той е огледало. Баща ми прави същото и ние се усмихваме.

(8:17 часът сутринта)

Клер: Алиша седи на леглото ми и ме ръга.

— Хайде, Клер — побутва ме тя. — Над блатото се съмна. Пеят птици — което изобщо не е вярно, — скачат жаби и е време да ставаш.

Алиша ме гъделичка. Отмята завивките и двете започваме да се боричкаме, и аз я залепям по гръб точно когато Ета подава глава през вратата и изсъсква:

— Момичета! Какво е това блъскане! Баща ви помисли, че върху къщата е паднало дърво, а то каква била работата, вие двете се опитвате да се избиете. Закуската е почти готова.

След тези думи тя дръпва внезапно глава, а ние я чуваме как слиза с тежка стъпка по стълбите и избухваме в смях.

(8:32 часът сутринта)

Хенри: Навън вятърът продължава да фучи и да блъска, но въпреки това аз ще изляза да потичам. Изучавам картата на Саут Хейвън („Бляскав скъпоценен камък на залезния бряг на езерото Мичиган!“), която Клер ми е набавила. Вчера потичах по плажа, беше приятно, но тази сутрин е неосъществимо. Виждам как о брега се разбиват двуметрови вълни. Измервам към два километра по улиците и решавам да тичам в кръг — ако навън е ужасно, мога да скъся маршрута. Протягам се. Всичките ми стави пукат. Почти чувам как напрежението трещи като статично електричество в телефонна линия в нервите ми. Обличам се и излизам в света.

Дъждът ме блъсва в лицето. Тутакси ставам вир-вода. Тичам бавно по Мейпъл Стрийт. Жива мъка си е — боря се с вятъра и просто е невъзможно да увелича скоростта. Минавам покрай жена, която стои на тротоара заедно с булдога си, и тя ме поглежда изумено. „Това не е просто бягане за здраве — казвам й беззвучно. — Това е отчаяние.“

(8:54 часът сутринта)

Клер: Събрали сме се около масата, за да закусим. От всички прозорци се процежда студ и аз почти не виждам навън, толкова проливен е дъждът. Как Хенри ще излезе да тича?

— Страхотно време за сватба — подмята шеговито Марк.

— Не съм го избирала аз — отговарям и свивам рамене.

— Така ли?

— Избра го татко.

— Е, аз плащам — заявява сприхаво той.

— Така си е.

Продължавам да дъвча препечената филия. Майка ми оглежда критично чинията ми.

— Защо не си вземеш от бекона, миличка, много е хубав. И от яйцата?

От самата мисъл ми се повдига.

— Не мога. Наистина. Моля те.

— Е, поне намажи филията с фъстъчено масло. Имаш нужда от белтъчини.

Поглеждам към Ета, която отива в кухнята и след минута се връща с кристална чинийка, пълна с фъстъчено масло. Благодаря й и мажа малко от маслото върху филията.

Питам майка:

— Имам ли време, докато се появи Джанис?

Джанис ще прави нещо ужасяващо с лицето и косата ми.

— Тя ще дойде в единайсет. Защо?

— Трябва да отскоча до града, за да взема нещо.

— Мога да го взема аз, миличка.

Явно й е олекнало от мисълта, че ще се махне от къщата.

— Предпочитам да отида аз.

— Можем да отидем двете.

— Сама.

Моля я безмълвно. Тя е озадачена, но скланя.

— Добре тогава. Както искаш.

— Чудесно. Връщам се веднага.

Ставам и понечвам да изляза. Татко се прокашля.

— Нали ще ме извините?

— Да, разбира се.

— Благодаря.

И хуквам.

(9:35 часът сутринта)

Хенри: Стоя в огромната празна вана и се мъча да смъкна студените мокри дрехи. Току-що купените ми маратонки са придобили съвсем нов вид, който извиква спомени за живота в морето. Оставил съм мокра диря от входната врата до ваната и се надявам госпожа Блейк да не се сърди много.

Някой чука на вратата.

— Един момент — провиквам се аз.

Отивам и я открехвам. За мое изумление е Клер.

— Паролата! — казвам й тихо.

— Чукай ме — отвръща Клер.

Отварям широко вратата. Клер влиза, сяда на леглото и започва да си изува обувките.

— Това да не е шега?

— Ела, о мой почти съпруже. До единайсет трябва да се прибера. — Тя ме оглежда от глава до пети. — Ходил си да тичаш! Мислех, че няма да излезеш в този дъжд.

— Отчаяните времена изискват отчаяни действия. — Смъквам тениската и я мятам във ваната. Тя се приземява с жвакащ звук. — Не е ли на лошо младоженецът да вижда младоженката преди сватбата?

— Ами затвори си тогава очите.

Клер отива бавно в банята и грабва една от хавлиените кърпи. Навеждам се и тя ми подсушава косата. Страхотно е. Мога да си стоя така цял живот. Да, наистина.

— Тук е ужасен студ — казва Клер.

— Ела и полегни, почти жено. Това е единственото топло местенце в цялата къща.

Лягаме.

— Правим всичко наопаки, нали?

— Пречи ли ти?

— Не. Харесва ми.

— Чудесно. Дошла си при точния човек за всичките си извънхронологични потребности.

(11:15 часът сутринта)

Клер: Влизам през задната врата и оставям чадъра в мокрото помещение. В коридора почти се сблъсквам с Алиша.

— Къде беше? Джанис е тук.

— Колко е часът?

— Единайсет и петнайсет. Ей, облякла си си блузата наопаки и откъм обратната страна.

— Това е на късмет, нали?

— Сигурно, но все пак се преоблечи, преди да се качиш горе.

Отново се шмугвам в мокрото помещение и обличам блузата на обратно. После изтичвам горе. Мама и Джанис стоят в коридора пред стаята ми. Джанис носи огромна чанта с козметика и с други уреди за изтезания.

— Ето те и теб. Вече се притеснявах. — Мама ме вкарва в стаята ми, Джанис донася оборудването. — Трябва да уредя нещо за сватбената гощавка — заявява мама и едва ли не кърши ръце, докато излиза.

Аз се обръщам към Джанис, която ме оглежда критично.

— Цялата ти коса е мокра и сплъстена. Защо не се срешеш, докато аз си подредя нещата?

Джанис започва да вади от чантата хиляди тубички и шишенца и да ги слага по тоалетката.

— Джанис! — Връчвам й картичка от галерия „Уфици“. — Можеш ли да направиш това?

Винаги съм харесвала малката принцеса Медичи, чиято коса доста прилича на моята: нейната е сплетена на множество плитчици, в които блещукат ситни перли, и после се спуска на красив кехлибарен водопад. Анонимният художник явно също я е обичал. Как да не я обича човек!

Джанис се замисля.

— Майка ти смята, че ще правим друго.

— Ами да. Но сватбата е моя. Косата също. И ще ти дам много голям бакшиш, ако я направиш както искам.

— Ако ще правим това, няма да ми остане време да те гримирам, доста дълго ще сплитам плитките.

Алилуя!

— Не се притеснявай. Аз ще се гримирам сама.

— Добре тогава. Само я разреши и започваме.

Заемам се да разплитам сплъстените кичури. Цялата тази работа вече ми харесва. Оставям се на тънките кафяви ръце на Джанис и се питам какво ли е намислил Хенри.

(11:36 часът сутринта)

Хенри: Смокингът и всички съпътстващи го мъки са оставени върху леглото. Както е тръгнало, ще замразя в тази студена стая недохранения си задник. Премествам всичките си студени мокри дрехи от ваната в мивката. Тази баня е изумителна — голяма е колкото стаята. С килим е и е неумолимо псевдовикторианска. Ваната е огромна, с крака като на граблива птица, и е вместена между най-различни папрати и купчинки хавлиени кърпи, и старинен скрин, и голяма репродукция в рамка на „Пробуденото съзнание“ на Хънт[95]. Первазът на прозореца е на петнайсетина сантиметра от пода и пердетата са от прозрачен бял муселин, така че виждам Мейпъл Стрийт в цялата й покрита с мъртви листа слава. Нагоре по улицата лениво се движи бежов линкълн континентал. Пускам топла вода във ваната, която е толкова голяма, че чак се уморявам да я чакам да се напълни, и влизам вътре. Забавлявам се, като си играя с душа, който е прикрепен, както в Европа, и махам капачетата на десетината шампоани, гелове за вана и балсами за коса и ги мириша — на петия вече ме боли глава. Пея „Жълта подводница“. Всичко в радиус от метър и двайсет става мокро.

(12:35 часът на обяд)

Клер: Джанис ме пуска и край мен се струпват мама и Ета. Ета казва:

— О, Клер, колко си хубава!

Мама пък казва:

— Нали се бяхме разбрали за друга прическа, Клер?

И започва да опява на Джанис, а после й плаща, а когато мама не гледа, аз й давам бакшиша.

Уговорили сме се да се облека в църквата, затова ме натоварват на колата и поемаме към „Сейнт Базил“.

(12:55 часът на обяд)

(Хенри е на 38 години)

Хенри: Вървя пеш по магистрала 12, на около три километра южно от Саут Хейвън. Като време денят е направо ужасен. Есен е, духа вятър, вали като из ведро, студено е. Аз съм само по джинси, бос съм, мокър съм до кости. Нямам представа къде във времето се намирам. Тръгнал съм към къщата в „Полска чучулига“ с надеждата да се подсуша в Читалнята и може би да хапна нещо. Нямам пари, но когато виждам розовата неонова табела на бензиностанция „Пазарувайте евтино“, свървам към нея. Влизам вътре и за миг спирам, за да си поема дъх, при което от мен по линолеума се стича вода.

— Не е много приятно да си навън в такъв ден — отбелязва слабият възрастен господин зад щанда.

— Да — съгласявам се аз.

— Колата ви ли се е повредила?

— Моля? А, не. — Той ме оглежда изпитателно, забелязва, че съм бос и съм облечен не според сезона. Аз мълча и се преструвам на смутен. — Гаджето ме изрита от тях.

Мъжът казва нещо, но аз не го чувам, защото гледам „Саут Хейвън Дейли“. Днес е събота, 23 октомври 1993 година. Денят, когато ще се женим. Часовникът над рафта с цигарите показва 1:10 следобед.

— Трябва да тичам — казвам на стареца и наистина го правя.

(1:42 часът следобед)

Клер: Стоя в класната стая, където съм учила в четвърти клас, и съм облечена в булчинската си рокля. Тя е от сурова коприна с цвят на слонова кост, с голямо количество дантела и ситни перли. От кръста нагоре и в ръкавите е много тясна, но полата е огромна, дълга е до пода и е с шлейф, за нея са отишли двайсет метра плат. Отдолу мога да скрия десет джуджета. Чувствам се като на карнавал, но мама явно ме харесва много, суети се около мен, щрака ме с фотоапарата и се опитва да ме убеди да сложа още малко грим. Алиша, Шарис, Хелън и Рут са се издокарали в еднаквите си сивкавозелени кадифени премени на шаферки. Тъй като Шарис и Рут са ниски, а Алиша и Хелън — високи, четирите приличат на зле подбрани скаутки, но всички ние сме се разбрали да не го правим на въпрос, ако някъде наблизо е мама. Те си сравняват цвета на обувките и спорят коя да хване булчинския букет. Хелън казва:

— Ти, Шарис, вече си сгодена, не би трябвало дори да се опитваш да го хващаш.

А Шарис свива рамене и отвръща:

— За всеки случай. С Гомес човек никога не знае.

(1:48 часът следобед)

Хенри: Седя на радиатора в стая със застоял въздух, пълна с кашони с молитвеници. Гомес снове напред-назад и пуши. Изглежда ужасно в смокинга. Аз пък имам чувството, че изпълнявам ролята на водещ в телевизионна игра. Гомес снове и тръска пепелта в чаша за кафе. Изнервя ме още повече.

— Донесе ли халката? — питам го за милионен път.

— Да. Донесох я. — За миг спира да снове и ме пита: — Искаш ли да пийнеш нещо?

— Да.

Той вади малко плоско шише и ми го връчва. Аз отвивам капачето и отпивам една глътка. Вътре има много пивко шотландско уиски. Отпивам още една юнашка глътка и връщам шишето на Гомес. Чувам как хората в преддверието се смеят и си говорят. Плувнал съм в пот, боли ме глава. В стаята е много горещо. Изправям се, отварям прозореца, подавам глава, дишам. Още вали.

Долу в градината се чува шум. Отварям още малко прозореца и поглеждам натам. Ето ме и мен — седя в калта под прозореца, мокър до кости и задъхан. Той ми се хили и ми показва с ръце, че всичко е наред.

(1:55 часът следобед)

Клер: Всички стоим в преддверието на църквата. Татко казва:

— Нека шоуто да започне.

После чука на вратата на стаята, където Хенри се облича. Гомес показва глава и моли:

— Чакайте малко.

Хвърля ми поглед, от който ме присвива стомахът, прибира главата си и затваря вратата. Тъкмо тръгвам натам, когато Гомес отново я отваря и отвътре се появява Хенри, който си закопчава копчетата за ръкавели. Мокър, мръсен и небръснат е. Изглежда към четирийсетте. Но е тук и ми се усмихва победоносно, докато минава през вратата на църквата и тръгва по пътеката в средата.

Неделя, 13 юни 1976 година

(Хенри е на 30 години)

Хенри: Лежа на пода на някогашната си стая. Сам съм, лятната вечер на неустановената година е невероятна. Лежа, ругая и известно време се чувствам пълен кретен. После ставам, отивам в кухнята и се почерпвам с няколко от бирите на татко.

Събота, 23 октомври 1993 година

(Хенри е на 38 и на 30 години, Клер — на 22)

(2:37 часът следобед)

Клер: Стоим пред олтара. Хенри се обръща към мен и казва:

— Аз, Хенри, взимам за жена теб, Клер. Обещавам да ти бъда верен в добро и в зло, в болест и здраве. Ще те обичам и почитам до края на дните си.

Мисля си: „Запомни това.“

Повтарям обещанието. Отец Комптън се усмихва и заявява:

— Човек да не раздели, каквото Бог е събрал.

Мисля си: „Не това е проблемът.“

Хенри ми слага на пръста, до годежния пръстен, венчалната халка. Аз пък му слагам обикновената златна халка, която той повече няма да носи нито веднъж. Службата продължава и аз си мисля: „Важно е само това: той е тук, аз съм тук, не е важно как, стига той да е с мен.“ Отец Комптън ни благославя и казва:

— Службата приключи, вървете с мир.

Заедно, хванати за ръце, двамата тръгваме по пътеката в средата.

(6:26 часът вечерта)

Хенри: Сватбената гощавка тъкмо е започнала. Сервитьорите кръстосват напред-назад с метални колички и подноси с похлупаци. Хората пристигат и си оставят връхните дрехи на гардероба. Дъждът най-после е спрял. Яхтклубът на Саут Хейвън се намира на Северния плаж, в постройка от двайсетте години, вътре с ламперия и кожа, червен мокет и картини с изобразени по тях кораби. Сега навън е тъмно, но на кея в далечината мига фар. Стоя на прозореца, пия „Гленливит“[96] и чакам Клер, отмъкната от майка си по причина, в която не съм посветен. Виждам отраженията на Гомес и Бен, които се приближават към мен, и се обръщам.

Бен изглежда разтревожен.

— Как си?

— Добре. Можете ли, момчета, да ми направите една услуга? — Те кимат. — Върни се, Гомес, в църквата. Аз съм там, чакам в преддверието. Вземи ме и ме доведи тук. Вкарай ме незабелязано в мъжката тоалетна на долния етаж и ме остави там. А ти, Бен, дръж под око мен — соча аз гърдите си — и когато ти кажа, грабвай смокинга и ми го донеси в тоалетната. Разбра ли?

Гомес пита:

— С колко време разполагаме?

— Не е много.

Той кима и се отдалечава. Задава се Шарис, Гомес я целува по челото и продължава нататък. Обръщам се към Бен, който изглежда уморен.

— Как си? — питам го.

Той въздиша.

— Нямам сили. Хм, Хенри!

— Да.

— От кое време идваш?

— От 2002 година.

— Можеш ли… Виж, знам, че не ги обичаш тези неща, но…

— Какво? Не се притеснявай, Бен. Каквото и да искаш, ще го изпълня. Днес случаят е по-особен.

— Я ми кажи: жив ли съм още?

Бен не ме гледа, вперил е очи в оркестъра, който настройва инструментите в балната зала.

— Да. Добре си. Видях те само преди няколко дни, играхме билярд.

Бен въздиша тежко.

— Благодаря ти.

— Винаги на твое разположение.

Очите му се пълнят със сълзи. Подавам му носната си кърпа и той я взима, после обаче ми я връща, без да я е използвал, и тръгва да търси мъжката тоалетна.

(7:04 часът вечерта)

Клер: Всички сядат за вечерята и никой не може да открие Хенри, Питам Гомес дали го е виждал, а Гомес ми отправя един от своите Гомесови погледи и отговаря как бил сигурен, че Хенри ще се появи всеки момент. При нас идва Кими, която изглежда много крехка и разтревожена в копринената си розова рокля.

— Къде е Хенри? — пита ме тя.

— Не знам, Кими.

Тя ме притегля към себе си и ми шушука на ухото:

— Видях как младият му приятел Бен пренася през фоайето купчина дрехи.

О, не. Ако Хенри се е върнал обратно в своето настояще, ще ми бъде трудно да обясня. Дали да не кажа, че е имало спешен случай? Някакъв библиотекарски спешен случай, с който Хенри е трябвало да се заеме незабавно? Но всичките му колеги са тук. Може би да кажа, че Хенри страда от амнезия, изгубил се е…

— Ето го — оповестява Кими.

Стиска ръката ми. Хенри стои на вратата и оглежда множеството, после ни вижда. Хуква към нас.

Аз го целувам.

— Здрасти, страннико.

Той, моят по-млад Хенри, онзи, чието място е тук, се е завърнал в настоящето. Хваща мен и Кими за ръцете и ни повежда към масата. Кими се смее и му шепне нещо, което аз не чувам.

— Какво ти каза? — питам го, след като сядаме.

— Попита дали смятаме да сме трима по време на първата брачна нощ.

Изчервявам се като рак. Кими ми намига.

(7:16 часът вечерта)

Хенри: Седнал съм в библиотеката на клуба, хапвам сандвичи и чета първото издание на „Сърцето на мрака“[97] с луксозна корица, което вероятно не е отваряно никога. С ъгълчето на окото виждам управителя на клуба, който се носи шеметно към мен. Затварям книгата и я връщам върху лавицата.

— Съжалявам, господине, но се опасявам, че се налага да ви помоля да напуснете.

Който е без риза и без обувки, остава и без обслужване.

— Добре.

Изправям се и когато управителят ми обръща гръб, в главата ми нахлува кръв и аз изчезвам. Появявам се със смях на пода в кухнята от 2 март 2002 година. Открай време съм искал да го направя.

(7:21 часът вечерта)

Клер: Гомес държи реч:

— Скъпи Клер и Хенри, роднини и приятели, членове на журито… чакайте, това последното го махнете. Скъпи влюбени, тази вечер сме се събрали на бреговете на Ергенската земя, за да помахаме за сбогом на Клер и Хенри, които поемат заедно на път с надеждния кораб на брачния живот. И колкото и да ни е тъжно да гледаме как те се прощават с радостите на ергенлъка, сме убедени, че възхваляваното състояние на брачно блаженство ще бъде за тях по-удобен нов адрес. Някои от нас дори може би ще се присъединим в скоро време към тях, освен ако не измислим начин да го избегнем. И така, нека вдигнем наздравица за Клер Абшир Детамбъл, красива художничка, заслужаваща цялото щастие, което би могло да я споходи в новия й свят. И за Хенри Детамбъл, страхотен пич и късметлия — дано житейското море се разпростре като стъкло пред вас, дано винаги имате попътен вятър. За щастливите младоженци!

Гомес се навежда и ме целува по устата, а аз срещам за миг погледа му, после мигът отлита.

(8:48 часът вечерта)

Хенри: Вече сме разрязали тортата и сме я изяли. Клер е хвърлила букета (хвана го Шарис), аз пък съм хвърлил жартиера на Клер (хвана го не друг, а Бен). Оркестърът свири „Качвай се на влака“, хората танцуват. Вече съм танцувал с Клер и Кими, Алиша и Шарис, сега танцувам с Хелън, която си е страхотно парче, а Клер танцува с Гомес. Докато въртя нехайно Хелън, виждам, че Силия Атли отива при Гомес и му отнема Клер, а той ми отнема Хелън, след което аз се сливам с множеството при бара и започвам да гледам как Клер танцува със Силия. При мен идва Бен. Пие зелцер. Аз си поръчвам водка с тоник. Бен е преметнал като траурна лента жартиера на Клер през ръката си.

— Коя е тази? — пита ме той.

— Силия Атли. Гаджето на Ингрид.

— Странно.

— Да.

— Какво го прихваща този Гомес?

— В смисъл?

Бен ме поглежда, после извръща глава.

— Все едно.

(10:23 часът вечерта)

Клер: Всичко приключи. Докато си тръгвахме от клуба, се целунахме и се прегърнахме с всички, а после се качихме на колата с цвят на крем за бръснене и на консервна кутия и отпрашихме. Спирам пред „Дю Дроп Ин“, мъничко уютно мотелче на езерото Силвър. Хенри спи. Аз слизам, регистрирам се, моля администратора на рецепцията да ми помогне да отведем Хенри до стаята и да го сложим на леглото. Администраторът донася багажа, зяпа булчинската ми рокля и Хенри, който е в безжизнено състояние, и се хили многозначително. Давам му бакшиш. Той си тръгва. Изувам обувките на Хенри, разхлабвам възела на вратовръзката му. Събличам роклята и я мятам на фотьойла.

Стоя в банята само по бельо и треперя, мия си зъбите. Виждам в огледалото как Хенри лежи на леглото. Хърка. Изплювам пастата за зъби и си плакна устата. Изведнъж ме връхлита: щастие. И мисълта: женени сме. Най-малкото аз съм омъжена.

След като изключвам осветлението, целувам Хенри за лека нощ. Той мирише на алкохол, на пот и на парфюма на Хелън. Лека нощ, да спиш в кош и да сънуваш грош. Сетне потъвам в сън, щастлив, без сънища.

Понеделник, 25 октомври 1993 година

(Хенри е на 30 години, Клер — на 22)

Хенри: В понеделник след сватбата ние с Клер сме в гражданското отделение на Чикагското кметство, за да се разпишем и пред съдия. Свидетели са ни Гомес и Шарис. После всички отиваме на вечеря в „Чарли Тротърс“, ресторант, толкова скъп, че обзавеждането наподобява първа класа в самолет или минималистична скулптура. Храната също прилича на произведение на изкуството, но за щастие е страшно вкусна. Шарис снима всяко от яденетата, след като то се появява пред нас.

— Как се чувствате като семейни? — пита тя.

— Лично аз се чувствам много семейна — отговаря Клер.

— Можете да продължите със сватбите — предлага Гомес. — Опитайте всички церемонии, будистката, нудистката…

— Дали не съм привърженичка на двумъжеството? — пита Клер, която яде нещо с цвят на шамфъстък, върху което са закрепени няколко едри скариди, наподобяващи късогледи старци, които четат вестник.

— Мисля, че можеш да се омъжиш за един и същи човек колкото пъти си искаш — обяснява Шарис.

— Ти един и същи човек ли си? — пита ме Гомес.

Нещото, което ям, е покрито с тънки резенчета сурова риба тон, която направо се топи върху езика. Известно време й се наслаждавам и чак тогава отговарям:

— Да, но повече от другите.

Гомес не остава особено доволен и пелтечи нещо за коаните в дзенбудизма, но Клер ми се усмихва и вдига чашата. Аз се чукам с моята: иззвънтява нежен кристален звук, който заглъхва във врявата в ресторанта.

И така, ние сме женени.

II

Капка кръв в купа мляко

— Какво е това? Скъпи!

— Ах, как можем да го понесем?

— Да понесем какво?

— Това. За толкова кратко време. Как можем да проспим това време?

— Можем да мълчим заедно и понеже това е само началото, да се преструваме, че разполагаме с цялото време на света.

— И с всеки изминал ден ще имаме все по-малко. А после няма да имаме никакво време.

— В такъв случай може би предпочиташ изобщо да не си го имал?

— Не. Именно дотук съм стигал винаги. Още откакто е започнало моето време. И щом се отдалеча оттук, това ще бъде междинната точка, към която всичко се е устремявало — преди, и от която ще тръгва всичко. Сега обаче, любов моя, ние сме тук, ние сме сега и онези други времена отминават другаде.

„Притежание“, А. С. Байът[98]

Брачен живот

Март, 1994 година

(Клер е на 22 години, Хенри — на 30)

Клер: И така, ние сме женени.

В началото живеем в двустаен апартамент в сграда с две жилища в Рейвънсуд. Апартаментът е слънчев, с паркет с цвят на масло и кухня, пълна със старинни шкафчета и съдове, които също имитират старинните. Пазаруваме, прекарваме неделните следобеди в „Крейт енд Баръл“[99], където заменяме някои от сватбените подаръци и поръчваме диван, който не минава през вратите на жилището, та се налага да го върнем. Апартаментът е лаборатория, където провеждаме научни опити и изследвания един върху друг. Установяваме, че на Хенри му е страшно неприятно, когато на закуска чета вестника и почуквам разсеяно с лъжичката по зъбите си. Стигаме до споразумение аз да слушам Джони Мичъл, а Хенри — „Шагс“, само когато другият не е наблизо. Установяваме, че е най-добре да готви само Хенри, а аз да се занимавам с прането, но тъй като никой от двамата не иска прахосмукачката, наемаме фирма, която да чисти.

Влизаме в някакви релси. Хенри е на работа в „Нюбъри“ от вторник до събота включително. Става в седем и половина и слага кафето, после намъква набързо екипа и излиза да тича. След като се върне, си взима душ и се облича, а аз ставам сънена от леглото и разговарям с него, докато той приготвя закуската. Щом се нахраним, Хенри си мие зъбите и изхвърча от нас, за да хване метрото, а аз пак си лягам и дремя още час — час и нещо.

Когато ставам отново, жилището е притихнало. Взимам си вана, сресвам се и обличам работните дрехи. Наливам си още една чаша кафе, отивам в задната стая, където е ателието ми, и затварям вратата.

В началото на брачния живот ми е доста трудно в моето тясно ателие. Пространството, което мога да нарека мое и което не е запълнено от Хенри, е толкова малко, че и идеите ми се смаляват. Приличам на гъсеница в хартиен пашкул: заобиколена съм от скици на скулптури, от рисунчици, наподобяващи мухи, които се блъскат в прозорците и размахват криле с надеждата да се отскубнат от тясното пространство. Правя макети и скулптури, които са като репетиция за огромните фигури. От ден на ден, идеите ми хрумват с все по-голямо нежелание, сякаш знаят, че ще ги подложа на глад и ще спра растежа им. Нощем сънувам цветове, как потапям ръце в котли с целулоза. Сънувам мънички градинки, в които не мога да стъпя, защото съм великанка.

Най-сладкото в това да създаваш изкуство — а предполагам, и всичко останало — е мигът, когато мъглявата, невеществена идея се превръща в плът, във вещ, във вещество в един веществен свят. Кирка, Нимбуя, Артемида, Атина, всички магьосници от едно време — те явно са познавали това чувство, докато са превръщали обикновените простосмъртни в приказни същества, докато са крадели тайните на вълшебниците и са разполагали цели войнства: я виж, ето го новото нещо. Наречете го свиня, война, лаврово дърво. Наречете го изкуство. Сега магията, която мога да направя, е малка магия, осуетена магия. Работя всеки ден, а не създавам нищо. Чувствам се като Пенелопа, която все тъче и все разплита.

Ами Хенри, моят Одисей? Хенри е творец от друго естество, творец, който изчезва. Съвместният ни живот в този прекалено малък апартамент е белязан с малките отсъствия на Хенри. Понякога той изчезва неусетно — вървя си аз от кухнята към коридора и намирам на пода купчина дрехи. Или ставам сутрин от сън и заварвам душа в банята да тече, а под него — никого. Понякога е стряскащо. Един следобед си работя в ателието и чувам, че зад вратата някой стене, и когато я отварям, заварвам в коридора Хенри да стои гол на четири крака, а от главата му да тече кръв. Той отваря очи, вижда ме и изчезва. Друг път се събуждам през нощта, а Хенри го няма. На сутринта ми разказва къде е бил, както други съпрузи разказват на жените си какво са сънували: „Бях в тъмната Зелцерова библиотека от 1989 година.“ Или: „В някакъв двор ме подгони овчарка и се наложи да се покатеря на едно дърво.“ Или: „Стоях под дъжда недалеч от жилището на нашите и слушах как мама пее.“ Чакам Хенри да ми разкаже как ме е видял като малка, досега обаче това не се е случвало. Когато бях малка, изгарях от нетърпение да видя Хенри. Всяко негово посещение си беше събитие. Сега всяко отсъствие е несъбитие, изваждане, приключение, за което ще науча, когато моят пътешественик изникне в нозете ми целият в кръв или свирукащ, засмян или разтреперан. Сега ме е страх, когато него го няма.

Хенри: Когато живееш с жена, всеки ден научаваш по нещо ново. Дотук съм научил, че дългата коса за нула време запушва канала на душа, че не е препоръчително да изрязваш нещо от вестника, докато жена ти не го е прочела, дори и въпросният вестник да е отпреди една седмица, че единствен аз в двучленното ни семейство мога, без да се цупя, да вечерям едно и също три дни поред, че слушалките са изобретени, за да предпазят съпрузите от музикалните крайности на другия. (Как е възможно Клер да слуша „Чийп Трик“? Защо харесва „Игълс“? Така и няма да разбера, защото, попитам ли, тя тутакси започва да се отбранява. Как е възможно жената, която обичам, да отказва да слуша „Мюзик дю Гаро е дьо ла Фарай“?) Най-трудният урок е самотата на Клер. Понякога се прибирам у нас и Клер изглежда някак раздразнена: прекъснал съм някаква нейна мисъл, нахълтал съм в изпълнената с блянове тишина на деня й. Случва се да видя върху лицето й изражение, което наподобява затворена врата. Тя е влязла вътре в стаята на съзнанието си и седи там, плете или прави друго. Установих, че Клер обича да е сама. Но всеки път, когато се връщам от пътешествията си във времето, се радва да ме види.

Когато жената, с която живееш, е творец, всеки ден е изненада. Клер е превърнала втората стая в нещо като сандък на чудесата, задръстен със скулптурни и рисунки, с които стените са запълнени до последния сантиметър. По рафтовете и чекмеджетата има намотана на кълбо тел и рула хартия. Скулптурите ми приличат на хвърчила или на сглобяеми модели на самолетчета. Една вечер го казвам на Клер, както стоя в костюма и с вратовръзката на вратата на ателието й, след като съм се прибрал от работа и се каня да приготвя вечеря, а тя ми мята едно от самолетчетата, което лети изненадващо добре, и не след дълго ние стоим в двата края на коридора и си хвърляме скулптурките й, за да проверим аеродинамиката им. На другия ден се връщам и виждам, че Клер е направила цяло ято птици от хартия и тел, които висят от тавана в хола. След седмица прозорците в спалнята са запълнени с абстрактни сини полупрозрачни фигури, които слънцето запраща вътре в стаята и по стените и създава небе за птиците, нарисувани от Клер. Красиво е.

На другата вечер стоя на вратата в ателието на Клер и я гледам как довършва рисунка на гъсталак от черни линии около малка червена птичка. Изведнъж виждам как Клер е притисната от всички неща в тази тясна стая, давам си сметка, че тя се опитва да каже нещо, и вече знам какво трябва да направя.

Сряда, 13 април 1994 година

(Клер е на 22 години, Хенри — на 30)

Клер: Чувам ключа на Хенри във входната врата и изскачам от ателието точно когато той влиза в коридора. За моя изненада носи телевизор. Нямаме телевизор, защото Хенри не може да го гледа, а аз не искам сама. Приемникът е стар, малък, прашен, черно-бял, със счупена антена.

— Здрасти, скъпа, прибрах се — казва Хенри и оставя телевизора на масата в трапезарията.

— Уф, мръсен е — възкликвам аз. — Пред блока ли го намери?

Хенри се засяга.

— Купих го в „Юник“. За десетачка.

— Защо?

— Довечера ще дават нещо, което ми се иска да гледаме.

— Но нали…

Не си представям какво толкова ще дават, че Хенри да рискува да поеме на пътешествие във времето.

— Не се притеснявай, аз няма да гледам в екрана. Но искам ти да го видиш.

— О! Какво е?

Вече нямам и понятие какво дават по телевизията.

— Изненада. Започва в осем.

Докато вечеряме, приемникът е на пода в трапезарията. Хенри отказва да отговаря на каквито и да било въпроси и нарочно ме дразни, като ме пита какво ще правя, ако разполагам с огромно ателие.

— Не е ли все едно? Сега имам килер. Може би ще се специализирам в оригамите.

— Кажи де, сериозно те питам.

— Не знам. — Навивам около вилицата от лингуините. — Щях да направя всеки от макетите сто пъти по-голям. Щях да рисувам върху платна с размери три на три. Щях да се придвижвам с ролкови кънки от единия до другия край на ателието. Щях да сложа огромни котли за целулоза и японска сушилня, й петкилограмова бъркачка „Рийна“… — Запленена съм от образа на това въображаемо ателие, после обаче си спомням как изглежда истинското и свивам рамене. — Както и да е. Някой ден може би ще имам и такова ателие.

Справяме се със заплатата на Хенри и с лихвата от моята част от наследството, но за да си позволя истинско ателие, трябва да започна работа, а тогава няма да имам време за ателието. Нещо като Параграф 22. Всичките ми приятели художници нямат или пари, или време, или и двете. Денем Шарис работи като дизайнер на компютърен софтуер, а нощем рисува. Следващия месец двамата с Гомес се женят.

— Какво ще подарим на Гомесови за сватбата?

— А? О, не знам. Не можем ли да им дадем всички кафе-машини за еспресо, които получихме?

— Заменихме ги за микровълновата печка и за машината за месене на тесто.

— А, да. Ей, наближава осем. Грабвай кафето и да вървим в хола.

Хенри изтиква назад стола и вдига телевизора, а аз пренасям в хола двете кафета. Той слага приемника върху масичката и след като си играе известно време с кабела и копчетата, сядаме на канапето и започваме да гледаме по Канал 9 реклама за водно легло. В студиото, където тя е снимана, сякаш вали сняг.

— По дяволите! — ругае Хенри и се взира в екрана. — В „Юник“ работеше по-добре.

Върху екрана се появяват надписите на лотарията на Илинойс. Хенри бръква в джоба на панталоните си и ми връчва малко листче бяла хартия.

— Дръж.

Лотариен билет.

— Господи. Нали не…

— Шшшт! Гледай сега.

Официалните лица, които удостоверяват, че лотарията се е провела законно, сериозни мъже в костюми, оповестяват най-тържествено числата върху случайно подбраните топчета за пинг-понг, които едно по едно изскачат върху екрана. 43, 2, 26, 51, 10, 11. Те, разбира се, са същите, както числата върху билета в ръката ми. Мъжете от лотарията ни честитят. Току-що сме спечелили осем милиона долара.

Хенри изключва телевизора. Усмихва се.

— Чиста работа, а?

Не знам какво да кажа.

Хенри вижда, че не скачам от радост.

— Кажи: „Благодаря ти, скъпи, че намери мангизите, с които да си купим къща.“ Друго не ми трябва.

— Но… Хенри… това не може да е истина.

— Може, и още как. Това е истински лотариен билет. Ако го занесеш в гастронома „Кац“, Мини ще те прегърне, а щат Илинойс ще ти издаде истински чек.

— Но ти си знаел.

— Естествено. Разбира се. Просто трябваше да погледна утрешния брой на „Триб“.

— Не можем… това е измама.

Хенри се шляпва театрално по челото.

— Какъв глупак съм. Да забравя, че трябва да си купим билети, без и да подозираме какви са печелившите числа. Е, можем да оправим нещата.

Той тръгва по коридора и изчезва в кухнята, после се връща с кутия кибрит. Запалва една клечка и доближава до нея билета.

— Не!

Хенри духва клечката, за да я угаси.

— Няма никакво значение, Клер. Ако пожелаем, можем да печелим от лотарията всяка седмица от следващата година. Ако това ти пречи, няма проблем. — Билетът е леко опърлен в единия ъгъл. Хенри сяда до мен на канапето. — Знаеш ли? Поизчакай, ако решиш да вземеш печалбата, ще го направим, ако не искаш, можеш да я дадеш на първия бездомник, когото срещнеш…

— Не е честно.

— Кое не е честно?

— Не можеш току-така да стовариш върху мен такава огромна отговорност.

— Каквото и да решиш, ще го приема. Ако смяташ, че мамим щат Илинойс и вземаме парите, задигнати от отрудените балами, няма да се занимаваме повече с това. Сигурен съм, че все ще намерим начин да ти вземем по-голямо ателие.

О! По-голямо ателие. Колко съм тъпа — чак сега включвам, че Хенри може да спечели от лотарията, когато си поиска, че не го е направил досега, защото не е нормално, че е решил да загърби фанатичната си решимост да живее като нормален човек, така че аз да имам ателие, достатъчно голямо, за да се разхождам из него на ролкови кънки, а аз проявявам черна неблагодарност.

— Клер! Земята вика Клер…

— Благодаря ти — казвам аз прекалено внезапно.

Хенри вдига вежди.

— Това означава ли, че ще си вземеш печалбата от билета?

— Не знам. Означава „благодаря ти“.

— Винаги на твое разположение. — Настъпва неловко мълчание. — Ей, какво ли дават по телевизията?

— Сняг.

Хенри се смее, изправя се и ме дърпа да стана от канапето.

— Хайде, ела да похарчим малко от спечелените с измама пари.

— Къде отиваме?

— Не знам. — Хенри отваря дрешника в коридора, подава ми якето. — Ей, хайде да купим на Гомес и Шарис кола за сватбата.

— Ако не ме лъже паметта, те ни подариха чаши за вино.

Препускаме надолу по стълбите. Навън е съвършена пролетна вечер. Стоим на тротоара пред блока и Хенри ме хваща за ръката, и аз го поглеждам, и вдигам сплетените ни длани, и Хенри ме завърта, и не след дълго ние танцуваме по Бел Плейн Авеню под съпровода не на музика, а на звука от колите, профучаващи покрай нас, и на собствения си смях, и на мириса на черешов цвят, който се сипе ли, сипе като сняг по тротоара, докато ние танцуваме под дърветата.

Сряда, 18 май 1994 година

(Клер е на 22 години, Хенри — на 30)

Клер: Опитваме се да купим къща. Изумително е да пазаруваш къща. Хора, които никога, при никакви обстоятелства, не биха те поканили в дома си, разтварят широко врати, разрешават ти да надзърнеш и в най-скришните кътчета, да изказваш мнение за тапетите им, да ги подпитваш за водосточните тръби.

Ние с Хенри оглеждаме по съвсем различни начини къщите. Аз обикалям бавно, взирам се в дървенията и тръбите, задавам въпроси за парното, проверявам дали в мазето не е избила вода. А Хенри отива направо в дъното на къщата, поглежда през задния прозорец и ми клати глава. Брокерката от фирмата за недвижими имоти Каръл го мисли за откачен. Обяснявам й, че е вманиачен на тема градини. След като това се е повтаряло отново и отново цял ден, се прибираме с колата от офиса на Каръл и аз решавам да проуча как стоят нещата с налудничавия подход на Хенри.

— Какви ги вършиш, да те вземат дяволите? — питам любезно.

Хенри е смутен.

— Не бях сигурен, че искаш да го знаеш, но вече съм бил в бъдещия ни дом. Не знам кога, но съм бил… ще бъда… там един прекрасен есенен ден, надвечер. Стоях на прозореца в задната част на къщата, до масичката с мраморен плот, подарък от баба ти, и гледах към задния двор и прозореца на тухлена постройка, където май ти беше ателието. Там ти вадеше листове хартия. Бяха сини. Ти беше прихванала косата си с жълта ластична панделка, беше облечена в зелен пуловер и както винаги, беше с гумената престилка. В двора има беседка с лоза. Бях там към две минути. Затова просто се опитвам да открия тази гледка и тогава ще разбера, че това е нашият дом.

— Господи! Защо не ми каза? Чувствам се глупаво.

— О, не. Недей. Просто реших, че ще ти бъде приятно да го правиш по обичайния начин. Подходи много сериозно, изчете толкова литература, помислих, че искаш да избереш, а не да го възприемаш като нещо предопределено.

— Все някой трябва да попита за термитите и азбеста и да провери дали дървенията не е изгнила…

— Именно. Затова нека продължим, както сме започнали, така всеки поотделно ще стигне до общото заключение.

Накрая наистина намираме каквото търсим, преди това обаче има два-три напрегнати момента. Аз съм очарована от един бял слон в Ист Роджърс Парк, ужасен квартал в северния край на града. Къщата е огромна — викторианско чудовище, достатъчно голямо, за да приюти семейство от дванайсет души заедно с прислугата. Още преди да съм попитала, знам, че това не е нашата къща: Хенри е възмутен от нея, преди да сме прекрачили и прага. В задния двор има паркинг на огромна дрогерия. Вътре се забелязва скелетът на наистина красива къща: високи тавани, камини с мраморни лавици отгоре, прелестно изработена дървения…

— Много те моля — врънкам го аз. — Невероятна е.

— Точно така, невероятна. В тази чудесия ще ни ограбват и изнасилват поне по веднъж в седмицата. Освен това къщата се нуждае от основен ремонт, трябва да се сменят електрическата инсталация и тръбите, парното, вероятно и покривът. Просто не е това.

Казва го с глас, който не търпи възражения, с гласа на човек, който е видял бъдещето и няма намерение да го променя. След това два дни му се сърдя. Той ме води на суши.

— Пиленце. Гълъбче. Обич моя. Говори ми.

— Не е като да не ти говоря.

— Знам. Но се цупиш. А аз не искам да ми се цупят, особено когато съм изказал най-разумното мнение.

Келнерката идва и ние разглеждаме набързо листа с менюто. Не искам да се караме точно в „Катсу“, любимия ми ресторант, където сервират суши, заведение, в което се храним често. Отсъждам, че за да ме умилостиви, Хенри разчита именно на това, а също, че от сушито винаги се чувствам щастлива. Поръчваме гома-ае, хиджи-ки, футомаки, капамаки[100] и най-различни други сурови неща върху оризови правоъгълници. Сервитьорката Кико изчезва с поръчката ни.

— Не ти се сърдя.

Това е вярно само донякъде. Хенри вдига вежда.

— Добре. Чудесно, Какво тогава не е наред?

— Съвсем сигурен ли си, че там, където си бил, наистина е била нашата къща? Ами ако грешиш и се откажем от нещо наистина хубаво само защото гледката към задния двор не е същата?

— Вътре имаше страшно много наши неща, това със сигурност беше нашата къща. Е, може би не първата… не бях достатъчно близо, за да видя на каква възраст си. Стори ми се доста млада, но може би просто си била запазена. Но ти се заклевам, че къщата беше наистина много хубава, а и не е ли страхотно да имаш ателие отзад?

Въздъхвам.

— Да. Страхотно ще бъде. Господи. Как ми се иска да заснемеш с видеокамера някои от екскурзиите си! Щеше да бъде прекрасно, ако можех да видя тази къща. Толкова ли не можа да погледнеш адреса?

— Съжалявам. Но минах съвсем набързо.

Понякога съм готова да дам всичко, само и само да отворя мозъка на Хенри и да видя като на филм паметта му. Помня първия път, когато се научих да боравя с компютър: бях на четиринайсет години и Марк се опитваше да ми покаже как да рисувам на неговия „Макинтош“. Някъде на десетата минута ми се искаше да бръкна с ръце в екрана и да пипна истинското нещо вътре, каквото и да е то. Обичам да правя нещата направо, да докосвам повърхността, да виждам цветовете. Ще полудея, докато търсим къща с Хенри. Все едно управлявам някое от онези ужасни детски автомобилчета с дистанционно устройство. Вечно ги блъскам в стената. Нарочно.

— Хенри, имаш ли нещо против известно време да търся сама къща?

— Не, вероятно не. — Той изглежда леко обиден. — Щом искаш.

— Нали накрая така и така ще стигнем до това място? Няма да се промени нищо.

— Така е. Да, не се съобразявай с мен. Но се постарай да не се влюбваш пак в разни чудовищни дупки, чу ли?

След близо един месец обикаляне и още двайсетина къщи, най-после я откривам. Намира се на Ейнзли, на Линкълн Скуеър и представлява постройка от червени тухли, правена през 1926 година. Каръл си играе дълго с ключалката и докато отваря вратата, ме плисна непреодолимото усещане, че именно за това тук става дума… отивам направо при задния прозорец, надзъртам към двора и наистина, виждам бъдещото си ателие, има и беседка с лоза, после се обръщам към Каръл, която ме гледа изпитателно, и заявявам:

— Купуваме я.

Тя е доста изненадана.

— Не искате ли да разгледате къщата? Ами съпругът ви?

— А, той вече я е виждал. Всъщност дайте да пообиколим.

Събота, 9 юли 1994 година

(Хенри е на 31 години, Клер — на 23)

Хенри: Днес е Денят на голямото преселение. Още от сутринта е горещо: ризите на хамалите бяха залепнали за гърбовете им, когато те се качиха в жилището ни ухилени, защото бяха решили, че с двустайно апартаментче ще се справят още до обяд. Усмивките им помръкнаха, когато застанаха в хола и видяха тежките викториански мебели на Клер и моите седемдесет и осем кашона с книги. Сега вече е тъмно, ние с Клер се разхождаме из къщата, докосваме стените, прокарваме длани по первазите от черешово дърво. Шляпаме с боси крака по дървените подове. Пускаме водата във ваната с крачка като на граблива птица, включваме и изключваме котлоните на тежката печка „Юнивърсъл“. Прозорците са голи, стоим на тъмно и светлината на уличните лампи се лее през мръсните стъкла върху празната камина. Клер обикаля от стая в стая, милва своята къща, нашата къща. Аз вървя след нея, гледам я как отваря дрешници, прозорци, шкафове. В трапезарията застава на пръсти, докосва с върха на пръста ключа на осветлението от гравирано стъкло. После си съблича ризата. Прокарвам език по гърдите й. Къщата ни обгръща, наблюдава ни, съзерцава ни, докато се любим в нея за пръв път, първия от многото пъти, а после, докато лежим изтощени на пода, сред кашоните, аз усещам, че сме намерили своя дом.

Неделя, 28 август 1994 година

(Клер е на 23 години, Хенри — на 31)

Клер: Неделният следобед е влажен и задушен, ние с Хенри и Гомес се разхождаме на воля из Евънстън. Сутринта бяхме на плажа Лайтхаус, палувахме из езерото Мичиган и се пекохме. Гомес поиска да го заровим в пясъка и ние с Хенри изпълнихме желанието му. Изядохме каквото си носехме за храна и подремнахме. Сега вървим по сенчестата страна на Чърч Стрийт и изтощени от слънцето, хапваме сладолед.

— Косата ти, Клер, е пълна с пясък — казва Хенри.

Спирам, навеждам се напред и тупам с ръка косата си, сякаш е килим. От нея пада пясък колкото за един плаж.

— Ушите ми са пълни с пясък. Долу също — оплаква се Гомес.

— С удоволствие ще те ударя по главата, но с останалото трябва да се справиш сам — отвръщам аз.

Излиза лек ветрец и ние подлагаме тела. Намотавам косата си на висок кок и веднага ми поолеква.

— Какво ще правим сега? — пита Гомес.

Ние с Хенри се споглеждаме.

— „Букманс Али“[101] — отвръщаме двамата в хор.

Гомес въздиша тежко.

— О, боже. Само не и книжарници! Господи, имай милост, жено, към смирения ти слуга.

— Значи отиваме в „Букманс Али“ — оповестява блажено Хенри.

— Но ми обещайте, че няма да стоим там повече от… например три часа…

— Мисля, че затварят в пет — обяснявам му аз, — а сега вече е два и половина.

— Ти иди да изпиеш една бира — предлага Хенри.

— Мислех, че в Евънстън са на сух режим.

— Не, ако не ме лъже паметта, го отмениха. Стига да докажеш, че не си член на Младежката християнска организация, веднага ще ти дадат бира.

— Ще дойда с вас. Всички за един, един за всички.

Завиваме по Шърман, подминаваме сградата, където на времето се помещаваше „Маршал Фийлд“, а сега има далеч по-скромен магазин, после и театър „Варсити“, където сега има магазин за дрехи „Гап“. Свърваме по пресечката, вместена между цветарницата и ателието за поправка на обувки, и ето я и „Букманс Али“. Бутам вратата и ние влизаме в сумрачната прохладна книжарница, сякаш нахлуваме в миналото.

Роджър седи зад малкото си, отрупано с какво ли не бюро и разговаря с червендалест беловлас господин за нещо, свързано с камерната музика. Щом ни вижда, се усмихва.

— Клер, получих нещо, което ще ти хареса — оповестява книжарят.

Хенри отива право в дъното на книжарницата, където са книгите за библиофили. Гомес тръгва да обикаля и да разглежда странните малки предмети, наслагани в различните отдели: седло при книгите, посветени на Дивия запад, старовремски каскет, където са криминалните романи. При детските книжки си взима от огромната купа дъвка, без да подозира, че тези дъвки стоят там от години и човек може да си счупи зъбите с тях. Книгата, която Роджър ми е заделил, е холандски каталог за декоративна хартия със съвсем истински мостри. Веднага виждам, че това си е находка, и я слагам на масата до бюрото — началото на купчинката книги, които съм си харесала. После започвам да разглеждам замечтано лавиците, като вдъхвам наситената прашна миризма на хартия, лепило, стар мокет и дърво. Виждам, че Хенри е седнал на пода при книгите, посветени на изкуството, и е разгърнал нещо върху коленете си. Почернял е от слънцето и косата му стърчи във всички посоки. Доволна съм, че той се подстрига. Сега, с късата коса прилича повече на себе си. Наблюдавам го, докато вдига ръка, за да намотае малко от косата си около пръста, после се сеща, че тя е прекалено къса, и се чеше по ухото. Иска ми се да го докосна, да прокарам длан по тази смешно щръкнала коса, но вместо това се обръщам и се гмурвам сред рафтовете, посветени на туризъм.

Хенри: Клер стои в основното помещение, до огромна купчина току-що получени книги. Роджър всъщност не обича клиентите да ровят из томовете, на които още не е сложена цена, но съм забелязал, че в книжарницата му Клер прави каквото си иска. Сега е свела глава над червена книжка. Косата й се опитва да се отскубне от кока, на който я е прибрала отгоре на главата си, едната презрамка на плажната й рокля е паднала от рамото и изпод нея се вижда малко от банския й костюм. Гледката е толкова трогателна, толкова вълнуваща, че ми иде да се завтека към Клер, да я докосна и ако не ни гледа никой, може би да я ухапя. Но същевременно не ми се иска този миг да свършва и най-неочаквано виждам, че Гомес, който стои при криминалните романи, наблюдава Клер с изражение, което отразява като в огледало моите чувства, и съм принуден да осъзная, че…

В този миг Клер ме поглежда и изрича:

— Виж, Хенри, Помпей.

Подава ми мъничката книжка с пощенски картички и нещо в гласа й сякаш казва: „Видя ли, теб избрах.“ Отивам при нея, прегръщам я през раменете, намествам падналата презрамка. Когато след секунда вдигам очи, Гомес ни е обърнал гръб и се е вглъбил в изданията на Агата Кристи.

Неделя, 15 януари 1995 година

(Клер е на 23 години, Хенри — на 31)

Клер: Аз мия чиниите, а Хенри реже на ситно зелени чушки. В тази неделна привечер слънцето залязва много розово над януарския сняг в задния ни двор, ние готвим чили и пеем „Жълтата подводница“:

„В града, където съм роден,

живееше мъж, в морето той отплава…“

Лукът цвърчи в тигана на печката. И докато пеем „На борда са всичките наши приятели“, изведнъж чувам как гласът ми се носи сам, обръщам се и дрехите на Хенри лежат на купчина, а ножът е паднал на пода в кухнята. Разполовената чушка се поклаща леко върху дъската за рязане.

Изключвам котлона и покривам лука. Сядам до купчината дрехи, взимам ги и както още са топли от тялото на Хенри, ги притискам до себе си — седя така, докато топлината в тях вече е от моето тяло. После ставам, отивам в спалнята, сгъвам старателно дрехите и ги слагам на леглото. След това продължавам, доколкото мога, да приготвям вечерята и сядам да се храня сама, като се чудя и чакам.

Петък, 3 февруари 1995 година

(Клер е на 23 години, Хенри — на 31 и на 39)

Клер: Ние с Гомес, Шарис и Хенри седим около масата в трапезарията и играем на „Да прецакаш съвременния капиталист“. Това е игра, измислена от Гомес и Шарис. Играем я с дъска за „Монопол“. В нея задаваш въпроси, получаваш точки, трупаш пари и експлоатираш останалите, с които играеш. Ред е на Гомес. Той хвърля зарчето, пада му се шест и Гомес се озовава в Обществените фондове. Тегли си и карта.

— Хайде сега всички. Кое съвременно техническо изобретение ще премахнете за доброто на обществото?

— Телевизията — казвам аз.

— Омекотителя за тъкани — добавя Шарис.

— Детекторите, които засичат движение — провиква се разпалено Хенри.

— А аз казвам барута.

— Това едва ли е съвременно изобретение — възразявам аз.

— Добре тогава. Конвейера.

— Не можеш да отговаряш по два пъти — намесва се Хенри.

— Как да не мога, мога. Пък и какъв е този тъп отговор — „детектори за движение“?

— Детекторите в хранилището на „Нюбъри“ постоянно ме засичат. Тази седмица два пъти се озовавам там след края на работното време и още щом се появя, от охраната пристигат да проверят какво става. Направо ще полудея.

— Според мен раз-обретяването на сензорите за движение няма да се отрази особено на пролетариата. Ние с Клер получаваме по десет точки за правилни отговори, Шарис получава пет за творческо отношение, а Хенри трябва да се върне три квадратчета назад заради това, че поставя нуждите на отделния човек над колективните потребности.

— Така се връщам на изходно положение. Ей, Банката, дай ми двеста долара.

Шарис му брои парите.

— Опа-ла! — възкликва Гомес.

Аз му се усмихвам. Мой ред е. Пада ми се четири.

— Паркингът. Купувам го.

За да купя нещо, трябва да отговоря правилно на някой въпрос. Хенри изтегля един от Купчината на късмета.

— С кого предпочиташ да вечеряш и защо: с Адам Смит, с Карл Маркс, с Роза Люксембург или с Алън Гринспан?

— С Роза.

— Защо?

— Най-интересна смърт.

Хенри, Шарис и Гомес се съвещават и решават, че мога да купя Паркинга. Броя на Шарис парите, а тя ми връчва документа за собственост. Хенри разклаща зарчето и се озовава в Данък общ Доход. Данък общ доход си има отделни карти. Всички затаяваме дъх и чакаме. Хенри чете картата.

— Голям скок напред.

— По дяволите!

Прехвърляме на Шарис всичките си недвижими имоти, тя ги връща обратно заедно със своите в Банката.

— Жалко за Паркинга.

— Съжалявам. — Хенри се мести в средата на дъската и се озовава на „Сейнт Джеймс“. — Купувам.

— Клетият ми малък „Сейнт Джеймс“ — роптае Шарис.

Тегля карта от Свободната купчина.

— Какъв днес е разменният курс на йената спрямо долара?

— Нямам представа. Откъде се взе този въпрос?

— От мен — усмихва се Шарис.

— Какъв е отговорът?

— 99,8 йени за долар.

— Добре. Оставам си без „Сейнт Джеймс“. Ти си на ред.

Хенри подава зарчето на Шарис. Пада й се четири и тя се озовава в Затвора. Взима карта, където пише какво престъпление е извършила: злоупотребила е при сключването на сделки с вътрешна информация. Смеем се.

— Това би трябвало да се падне на вас — заявява Гомес.

Ние с Хенри се усмихваме скромно. Напоследък правим удар след удар на фондовия пазар. За да излезе от Затвора, Шарис трябва да отговори на три въпроса.

Гомес вади от Купчината на късмета.

— Въпрос първи: посочи двама прочути творци, с които Троцки се е познавал в Мексико.

— Диего Ривейра и Фрида Кало.

— Браво на теб. Въпрос втори: колко плаща „Найки“ на виетнамските работници, за да произвеждат тези смехотворно скъпи маратонки?

— О, боже. Не знам… Три долара? Десет цента?

— Какъв е твоят отговор?

В кухнята се чува страхотен трясък. Всички скачаме, а Хенри казва:

— Седнете!

Толкова е категоричен, че се подчиняваме. Той хуква към кухнята. Шарис и Гомес ме поглеждат стреснато. Аз клатя глава.

— Не знам.

Всъщност обаче знам. Чуват се шепнене, стон. Шарис и Гомес слушат вцепенени. Аз се изправям и тръгвам тихо след Хенри.

Той е коленичил на пода и държи кърпата за съдове до главата на голия мъж, който лежи на линолеума и също, разбира се, е Хенри. Дървеното шкафче, където държим съдовете, е клюмнало на една страна, стъклото е на парчета, всички чинии са се изсипали и са се изпочупили. Хенри се е проснал насред отломъците и целият е покрит с кръв и със стъкло. Двамата Хенриевци ме поглеждат: единият жално, другият притеснено. Прикляквам срещу Хенри, надвесвам се над Хенри.

— Откъде идва цялата тази кръв? — прошепвам.

— Според мен от главата — отвръща също през шепот Хенри.

— Дай да повикаме „Бърза помощ“ — предлагам му аз.

Започвам да събирам стъклата по гърдите на Хенри. Той затваря очи и казва:

— Недей.

Аз спирам.

— Майко мила! — ахва Гомес, който вече стои на вратата.

Забелязвам, че Шарис се е вдигнала зад него на пръсти и се опитва да надзърне през рамото му.

— А-ах! — ахва тя и го избутва.

Хенри мята една от кърпите за съдове над гениталиите на своя двойник, проснат на пода.

— О, Хенри, не се притеснявай, рисувала съм хиляди модели…

— Опитвам се да запазя поне някакво благоприличие — тросва се Хенри.

Шарис трепва, сякаш я е ударил през лицето.

— Виж какво, Хенри… — боботи Гомес.

При такова стълпотворение не мога да мисля.

— Млъкнете всички, ако обичате — подвиквам отчаяна. За моя изненада те се подчиняват. — Сега какво? — питам Хенри, който лежи свъсен на пода и се опитва да не мърда.

Той отваря очи, известно време ме гледа и чак тогава отговаря.

— След няколко минути изчезвам — изрича тихо. Поглежда към Хенри. — Дай нещо за пиене.

Хенри скача и се връща с чаша за сок, пълна с „Джак Даниълс“. Аз прикрепям главата на Хенри и той успява да изгълта някак една трета от него.

— Разумно ли е? — пита Гомес.

— Не знам. Все ми е тая — уверява го Хенри от пода. — Боли ужасно. — Той стене. — Дръпнете се! Затворете очи…

— Защо… — подхваща Гомес.

Хенри се гърчи на пода, сякаш през тялото му тече ток. Главата му се тресе неудържимо и той крещи:

— Клер!

Затварям очи. Чува се шум, все едно някой разпаря чаршаф, но много по-силен, сетне навсякъде се посипва водопад от стъкло и порцелан и Хенри изчезва.

— О, боже! — възкликва Шарис.

Ние с Хенри се гледаме. „Този път беше различно, Хенри. Беше грозно, изпълнено с болка. Какво ти става?“ Пребледнялото му лице ми казва, че и той не знае. Хенри проверява дали в уискито има парчета стъкло и после го изпива до дъно.

— Какво ще правим с всичкото това стъкло? — пита Гомес и се изтръсква предпазливо.

Хенри се изправя, протяга ми ръка. Тя е покрита със ситни капчици кръв и парченца порцелан и кристал. Изправям се и поглеждам Шарис. Тя има голяма рана от порязване върху лицето си, по бузата й като сълза се стича кръв.

— Остава всичко, което не е част от тялото ми — обяснява Хенри. Той им показва празното място, където са му извадили зъб, защото пломбата все падала. — Затова, където и да съм отишъл, поне стъклото няма да го има и няма да се налага да седят и да го вадят с пинцети.

— Да, но ние ще трябва да го направим — отбелязва тихо Гомес и маха едно парче стъкло от косата на Шарис.

Прав е.

Библиотекарска научна фантастика

Сряда, 8 март, 1995 година

(Хенри е на 31 години)

Хенри: Ние с Мат си играем на криеница из хранилището на „Специализирани издания“. Той ме търси, защото се предполага, че двамата ще четем лекция по калиграфия пред Клуба на попечителите. А аз се крия от него, защото се опитвам, преди да ме е намерил, да си облека всички дрехи.

— Хайде, Хенри, чакат ни — подканя Мат някъде от рафтовете с ранноамерикански издания голям формат.

Аз пък си обувам панталоните при френските livres d’artistes[102] от двайсети век.

— Един момент. Искам да намеря нещо — провиквам се аз.

Казвам си, че не е зле за ситуации като тази да стана вентрилок.

Гласът на Мат звучи от по-близо, когато той напомня:

— Знаеш, че госпожа Конъли ще има котенца, стига си се мотал, хайде да отиваме… — Той надзърта иззад рафтовете в моя ред точно когато си закопчавам ризата. — Какво правиш?

— Моля?

— Пак тичаш гол из хранилището, нали?

— Хм, може би.

Старая се да звучи нехайно.

— Господи, Хенри! Дай ми количката.

Мат сграбчва натоварената с книги количка и започва да я тика към читалнята. Тежката метална врата се отваря и се затваря. Аз си обувам чорапите и обувките, изтупвам прахта от сакото си и го обличам. После влизам в читалнята, заставам с лице към Мат и към дългата като в класна стая маса, около която са насядали застаряващи богати дами, и започвам да разказвам за различните шрифтове на гениалния Рудолф Кох[103]. Мат разстила парчета филц, слага върху тях фолианти и вмъква умни забележки за Кох и към края на часа явно вече няма намерение поне този път да ме убива. Дамите се понасят щастливи да обядват. Ние с Мат обикаляме около масата, прибираме книгите в кашоните и ги товарим на количката.

— Извинявай, че закъснях — казвам аз.

— Ако не беше толкова неотразим — отвръща Мат, — щяхме да те ощавим и да те използваме за нова корица на „Das Manifest der Nachtkultur“[104].

— Няма такава книга.

— Искаш ли да се хванем на бас?

— Не.

Дотикваме количката обратно в хранилището и се заемаме да връщаме по местата им фолиантите и книгите. Водя Мат на обяд в „Бо Тай“ и всичко е простено, макар и не забравено.

Вторник, 11 април 1995 година

(Хенри е на 31 години)

Хенри: В библиотека „Нюбъри“ има стълбище, от което се страхувам. Разположено е в източния край на дългия коридор, какъвто има на всеки от четирите етажа, и отделя читалните от хранилището. То не е величествено като главното стълбище с неговите мраморни стъпала и украсени с фигури перила. Няма прозорци. С флуоресцентно осветление е, стените са от шлакобетон, стъпалата са циментови с жълти предпазни ленти. На всеки етаж има метални врати без прозорче. Но мен не ме плашат тези неща. Онова, което не харесвам на стълбището, е Клетката.

Тя е висока четири етажа и минава по средата на стълбището. На пръв поглед прилича на асансьорна клетка, но асансьор няма и никога не е имало. Никой в „Нюбъри“ явно не знае за какво служи Клетката и защо са я сложили. Според мен би трябвало да предпазва хората, за да не се хвърлят от стълбището и да се превръщат долу на площадката в купчина натрошени кости. Клетката е боядисана в бежово. Направена е от стомана.

Когато постъпих на работа в „Нюбъри“, Катрин ме разведе из всички потайности на библиотеката. Показа ми гордо хранилищата, стаята с археологически находки, неизползваното помещение в източния край, където Мат пее, изумително разхвърляната тясна стаичка на Макалистър, помещенията към справочната, служебния бюфет. Тръгнахме към отдел „Реставрация“ и когато Катрин отвори вратата към стълбището, аз за миг се стреснах. Погледнах ситната мрежа на Клетката и се дръпнах като подплашен кон.

— Какво е това? — попитах Катрин.

— О, това е Клетката — отвърна тя небрежно.

— Асансьор ли е?

— Не, просто клетка. Според мен не служи за нищо.

— А! — Отидох при Клетката и надзърнах вътре. — Там долу има ли врата?

— Не. Не можеш да влезеш в нея.

— О!

Тръгнахме нагоре по стълбището и продължихме обиколката.

Оттогава избягвам да минавам по стълбището. Опитвам се да не мисля за Клетката, не искам да й отдавам прекалено голямо значение. Но ако някога се озова вътре, няма да успея да изляза.

Петък, 9 юни 1995 година

(Хенри е на 31 години)

Хенри: Появявам се на пода в служебната мъжка тоалетна на четвъртия етаж в „Нюбъри“. Нямаше ме дни наред, бях се изгубил в 1973 година, в провинциална Индиана, и съм уморен, гладен и небръснат — най-ужасното е, че окото ми е насинено и не мога да си намеря дрехите. Ставам от пода и след като се заключвам в една от кабините, сядам и започвам да мисля. Докато мисля, някой влиза в тоалетната, смъква си ципа и застава пред писоара. След като се облекчава, си вдига ципа, но продължава да стои още известно време и точно тогава аз кихам.

— Кой е там? — пита Роберто.

Седя, притихнал. Виждам как в пространството между вратата и кабината Роберто се навежда бавно и надзърта под вратата към краката ми.

— Хенри! — казва той. — Ще пратя Мат да ти донесе дрехите. Облечи се, ако обичаш, и ела в кабинета ми.

Прокрадвам се в кабинета на Роберто и сядам срещу него. Той говори по телефона, затова аз стрелвам с очи календара. Петък е. Часовникът над бюрото показва 2:17 часа следобед. Нямало ме е малко повече от двайсет и два часа. Роберто оставя внимателно слушалката върху вилката и се извръща към мен.

— Затвори вратата — подканя той.

Това си е излишно, защото стените на кабинетите ни всъщност не стигат чак до тавана, но аз изпълнявам нареждането му.

Роберто Кале е изтъкнат учен, специалист по Италиански ренесанс, и оглавява отдел „Специализирани издания“. Обикновено е възможно най-жизненият човек, благ, брадат и вдъхващ смелост, сега обаче ме гледа тъжно над очилата с двойни стъкла и казва:

— Това наистина е недопустимо, знаеш го.

— Да — потвърждавам аз. — Знам.

— Мога ли да попитам как се сдоби с тази внушителна синина на окото?

Гласът на Роберто е мрачен.

— Май се ударих в едно дърво.

— Разбира се. Какъв съм глупак, да не се сетя. — Седим и се гледаме. Роберто продължава: — Вчера по една случайност забелязах, че Мат влиза в кабинета ти с купчина дрехи. Тъй като това не беше първият път, когато го засичам да обикаля с някакви дрехи, го попитах къде точно е намерил купчината и той уточни, че я е открил в мъжката тоалетна. Попитах го защо е решил да я пренесе точно в твоя кабинет и той отговори, че както личи, това са дрехи, с които ходиш облечен ти, както всъщност е. И понеже никой не успя да те издири, просто оставихме дрехите върху бюрото ти. — Той млъква, сякаш от мен се очаква да кажа нещо, аз обаче не се сещам какво. Роберто продължава: — Днес сутринта Клер се е обаждала и е казала на Изабел, че си болен от грип и не можеш да дойдеш на работа. — Аз подпирам главата си с длан. Окото ми тупти от болка. — Дай някакво обяснение — приканва Роберто.

Изкушавам се да кажа: „Виж какво, Роберто, заседнах в 1973 година и не можах да се отскубна, бях в Мънси, щата Индиана, дни наред живях в една плевня и собственикът й ме удари, защото реши, че искам да посегна на овцете му.“ Аз обаче не мога да кажа такова нещо. Ето защо заявявам:

— Всъщност не помня, Роберто. Съжалявам.

— А! В такъв случай печели Мат.

— В какъв смисъл печели?

Роберто се усмихва и аз си мисля, че може би няма да ме уволни.

— Мат се обзаложи, че ти дори няма да се опиташ да обясниш. Амилия пък се хвана на бас, че си бил похитен от извънземни. Изабел заяви, че си се забъркал с международни наркотрафиканти и че мафията те е отвлякла и убила.

— А Катрин?

— О, ние с Катрин сме убедени, че се дължи на неизразимо странно сексуално отклонение, включващо голота и книги.

Поемам си дълбоко въздух.

— По-скоро прилича на епилепсия — обяснявам.

Роберто явно не ми вярва.

— Епилепсия ли? Изчезнал си вчера следобед. Окото ти е насинено, цялото ти лице и ръце са в драскотини. Вчера накарах хората от охраната да претърсят педя по педя сградата и те ми разказаха, че си имал навика да се събличаш гол в хранилището.

Вперил съм поглед в ноктите на ръцете си. Когато вдигам очи, Роберто гледа през прозореца.

— Не знам какво да те правя, Хенри. Не бих искал да те губя, когато си тук и си с всичките си дрехи, си… изключително подготвен библиотекар. Но това не може да продължава.

Доста време седим и се гледаме. Накрая Роберто ме моли:

— Обещай, че няма да се повтаря.

— Не мога. Искам, но не мога.

Роберто въздиша и маха с ръка към вратата.

— Върви. Заеми се с каталога на колекцията „Кигли“, така временно ще си спестиш неприятностите.

Колекцията „Кигли“ е постъпила като дарение наскоро и се състои от над две хиляди скучни писания от викторианската епоха, посветени главно на сапуна. Кимам и ставам от стола. Докато отварям вратата, Роберто казва:

— Толкова страшно ли е, Хенри, че не можеш да ми кажеш?

Колебая се.

— Да — отговарям.

Роберто мълчи. Затварям след себе си вратата и отивам в кабинета си. Мат седи зад бюрото ми и прехвърля разни неща от своя в моя календар. Когато влизам, вдига глава.

— Уволни ли те? — пита Мат.

— Не — отвръщам.

— Защо?

— Не знам.

— Странно. Между другото, изнесох вместо теб лекцията за ръчно подвързаните книги в Чикаго.

— Благодаря. Утре да те черпя ли на обяд?

— Разбира се. — Мат проверява календара пред себе си. — След четирийсет и пет минути имам лекция по история на печатарството. — Кимам и започвам да търся из бюрото си списъка с нещата, които трябва да покажем. — Хенри!

— Да.

— Къде беше?

— В Мънси, щата Индиана. През 1973 година.

— Да, бе, да. — Мат върти очи и се подсмихва ехидно. — Както и да е.

Неделя, 17 декември 1995 година

(Клер е на 24 години, Хенри — на 8)

Клер: На гости съм на Кими. Днес е снежен декемврийски неделен следобед. Ходих да купувам коледни подаръци, сега седя в кухнята на Кими, пия мляко с какао, топля си краката на радиатора и я угощавам с разкази как съм се пазарила и каква коледна украса съм сложила. Докато си говорим, Кими реди пасианс и аз й се възхищавам за обиграните движения, с които размесва картите и ги обръща върху масата. На печката къкри ядене. В трапезарията се чува шум, пада стол. Кими вдига очи, обръща се.

— Кими — шушукам аз. — Под масата в трапезарията има едно момченце.

Някой се смее звънко.

— Хенри! — провиква се Кими. Никакъв отговор. Тя се изправя и застава на вратата. — Ей, приятелю. Престани. И облечи нещо, господинчо.

Най-неочаквано от прага ме гледа малко голо момченце, което изчезва точно толкова неочаквано. Кими се връща, сяда отново при масата и си продължава пасианса.

— Ужас! — казвам аз.

Кими се усмихва.

— Напоследък не се случва често. Сега, когато идва, вече е голям. Но не се появява толкова често, както преди.

— Никога не съм го виждала да се пренася така напред, в бъдещето.

— Да, все още нямаш толкова много бъдеще с него.

Трябва да мине известно време, докато схвана какво е имала предвид. После се питам какво ли бъдеще ще бъде това и си мисля за бъдещето, което се разширява и малко по малко се разтваря за Хенри, така че той да дойде при мен от миналото. Пия млякото с какао и гледам замръзналия двор на Кими.

— Той липсва ли ти? — питам я аз.

— Да, липсва ми. Но сега вече е голям. Когато се явява като малко момченце, прилича на призрак, нали разбираш? — Аз кимам. Кими приключва с пасианса, събира картите. Поглежда ме, усмихва се. — Кога ще си имате дете?

— Не знам, Кими. Не съм сигурна, че можем да имаме.

Тя се изправя, отива при печката и разбърква яденето.

— Е, човек никога не знае.

— Така си е.

Човек никога не знае.

По-късно ние с Хенри лежим в леглото. Снегът продължава да се сипе, радиаторите потракват тихо. Обръщам се към Хенри, той ме поглежда и аз му казвам:

— Хайде да си направим дете.

Понеделник, 11 март 1996 година

(Хенри е на 32 години)

Хенри: Успях да издиря доктор Кендрик, той работи към болницата на Чикагския университет. Мартенският ден е злостно влажен и студен. Човек би си помислил, че март в Чикаго е по-приятен от февруари, но кой знае защо, не е. Качвам се на автобуса и сядам с лице назад. Чикаго се носи покрай нас и не след дълго сме на Петдесет и девета улица. Слизам и тръгвам с усилие през суграшицата. Девет часът сутринта е, понеделник. Всички са се свили в себе си, съпротивляват се, не искат да бъдат всмукани отново в работната седмица. Обичам Хайд Парк. Тук се чувствам така, сякаш съм се махнал от Чикаго и съм се озовал в някакъв друг град, например в Кеймбридж. Сивите каменни сгради са потъмнели от дъжда, върху минувачите от дърветата се стичат едри ледени капки. Усещам безусловната ведрост на свършения факт: ще успея да убедя Кендрик, макар и да не съм успял да го сторя с много лекари, за него обаче знам със сигурност — ще го убедя. Той ще бъде моят лекуващ лекар, защото в бъдещето именно той е моят лекуващ лекар.

Влизам в малка сграда в стила на Мийс[105] до болницата. Качвам се с асансьора на третия етаж, отварям стъклената врата със златна табелка, на която пише „Д-р Ч. П. Слоун, д-р Д. Л. Кендрик“, представям се на медицинската сестра и се разполагам на едно от дълбоките кресла с теменужена тапицерия. Доктор Кендрик е генетик и — неслучайно — философ, което вероятно донякъде му помага да преглътне суровата истина на генетиката. Днес тук няма никой, освен мен. Подранил съм с десет минути. Тапетите са на широки ивици точно с цвета на пепто бисмола[106]. Изобщо не се връзват с картината с воденицата срещу мен, главно в кафяви и зелени тонове. Мебелите са имитация на колониалния стил, но килимът е доста хубав и мек, прилича на персийски и на мен някак си ми домъчнява за него, задето са го затворили в тази ужасна чакалня. Медицинската сестра е блага на вид застаряваща жена с много дълбоки бръчки, явно защото дълго се е пекла на слънце — и сега, през март в Чикаго, е със силен тен.

В 9:35 чувам в коридора гласове и в чакалнята влиза руса жена с момченце в малка инвалидна количка. Момченцето явно страда от нещо като церебрална парализа. Жената ми се усмихва, аз също й се усмихвам. Когато се обръща, виждам, че е бременна. Медицинската сестра казва:

— Можете да влезете, господин Детамбъл.

Докато минавам покрай момченцето, му се усмихвам. То ме оглежда с огромни очи, но не отвръща на усмивката ми.

Когато влизам в кабинета на доктор Кендрик, той записва нещо в медицински картон. Сядам, но лекарят продължава да си пише. По-млад е, отколкото очаквах, малко под четирийсетте. Все си представям лекарите като старци. Кендрик е с червена коса, дълго лице и брада, носи очила с телени рамки и дебели стъкла. Прилича малко на Д. Х. Лорънс. Облечен е в хубав тъмносив костюм, на тясната тъмнозелена вратовръзка има игла с формата на пъстърва. Пепелникът до лакътя му е препълнен, в стаята се стеле цигарен дим, макар че точно сега лекарят не пуши! Всичко е последен писък на модата: тръбни мебели, бежова дамаска, светло дърво. Кендрик ме поглежда и се усмихва.

— Добро утро, господин Детамбъл. Какво обичате? — Той се извръща към календара. — Доколкото виждам, нямам никакви данни за вас. Какво ви безпокои?

— Dasein[107].

Кендрик е изненадан.

— Dasein ли? Битието? Съществуването? Е, и?

— Страдам от състояние, което, както са ми казвали, ще бъде познато като хроноувреждане. Трудно ми е да се задържа в настоящето.

— Моля?

— Пътешествам във времето. Не по своя воля.

Кендрик е смаян, но успява да го прикрие. Симпатичен ми е. Опитва се да се държи с мен като със здрав човек, макар и да съм сигурен, че вече умува към кой свой приятел психиатър да ме препрати.

— Но защо идвате при генетик? Или се консултирате с мен като с философ?

— Това е генетично заболяване. Макар че ще ми бъде приятно да обсъдя с някого по-широкия смисъл на проблема.

— Господин Детамбъл, вие очевидно сте интелигентен човек… За пръв път чувам за такова заболяване. Не съм в състояние да ви помогна.

— Вие не ми вярвате.

— Да. Не ви вярвам.

Сега вече се усмихвам тъжно. Чувствам се ужасно, но трябва да го направя.

— През живота си съм ходил при много лекари, но това е първият път, когато мога да представя нещо като доказателство. Никой, разбира се, не ми вярва. След месец вие с жена ви очаквате дете, нали?

Кендрик застава нащрек.

— Да. Откъде знаете?

— След няколко години виждам акта за раждане на детето ви. Пренасям се в миналото на жена си, записвам информацията в този плик. Тя ми го дава, когато се срещаме в настоящето. А сега аз го давам на вас. Отворете го, след като синът ви се роди.

— Ще имаме дъщеря.

— Не, не е дъщеря — казвам предпазливо. — Но да не се впускаме в излишни обяснения. Запазете плика, отворете го, след като детето се роди. Не го изхвърляйте. Щом го прочетете, ми позвънете, ако искате. — Ставам и понечвам да изляза. — Късмет! — пожелавам, макар че напоследък не вярвам в късмета.

Ужасно мъчно ми е за Кендрик, но няма как иначе да го направя.

— Довиждане, господин Детамбъл — пожелава студено доктор Кендрик.

Аз си тръгвам. Докато се качвам в асансьора, си мисля, че точно сега Кендрик отваря плика. Вътре има лист с напечатан върху него текст. В него се казва:

„Колин Джоузеф Кендрик

6 април 1996 г., 1:18 ч след полунощ

3,200 кг, пол мъжки

синдромът на Даун.“

Събота, 6 април 1996 година, 5:32 часът сутринта

(Хенри е на 32 години, Клер — на 24)

Хенри: Спим, преплели ръце и крака, цяла нощ сме се будили, обръщали сме се, ставали сме, пак сме лягали. Детето на семейство Кендрик се роди днес призори. Не след дълго телефонът ще иззвъни. Ето, вече звъни. Апаратът е откъм страната на Клер, тя вдига и казва много тихо:

— Ало!

После ми подава слушалката.

— Откъде разбрахте? Откъде разбрахте? — почти шепне Кендрик.

— Съжалявам. Страшно съжалявам.

Цяла минута и двамата мълчим. Струва ми се, че Кендрик плаче.

— Елате в кабинета ми.

— Кога?

— Утре — отговаря той и затваря.

Неделя, 7 април 1996 година

(Хенри е на 32 и на 8 години, Клер — на 24)

Хенри: Ние с Клер отиваме с колата в Хайд Парк. Почти през цялото време мълчим. Вали дъжд и чистачките върху предното стъкло осигуряват ритмичното разпределяне на водата, която се стича по автомобила, духа вятър.

Сякаш за да продължи разговора, който всъщност не водим, Клер казва:

— Не е честно.

— Кое? Кендрик ли?

— Да.

— Природата не е честна.

— О… не. В смисъл да… жалко за детето, но всъщност имах предвид нас. Не е честно, че се възползваме от това.

Аз въздишам. Появява се знакът за отбивката към Петдесет и седма улица, Клер сменя платната и завива.

— Съгласен съм, но вече е късно. Пък и се опитах да…

— Да, късно е.

— Точно така.

Отново потъваме в мълчание. Упътвам Клер през плетеницата от еднопосочни улици и не след дълго сме пред сградата на Кендрик.

— Успех.

— Дано.

Притеснен съм.

— Бъди мил.

Клер ме целува. Гледаме се, всичките ни надежди са удавени от вината, която изпитваме към Кендрик. Клер се усмихва и се извръща. Аз слизам и я гледам как подкарва бавно по Петдесет и девета улица и минава през кръстовището. Има да върши някаква работа в галерия „Смарт“.

Входната врата не е заключена и аз се качвам с асансьора на третия етаж. В чакалнята на Кендрик няма никого, затова я прекосявам и тръгвам по коридора. Вратата на Кендрик е отворена. Лампите не светят. Кендрик е застанал зад бюрото си с гръб към мен и гледа през прозореца дъждовната улица долу. Без да казвам нищо, стоя дълго на прага. Накрая влизам в кабинета.

Кендрик се обръща и аз съм стъписан от промяната в лицето му, „Съсипан“ не е най-точната дума. Той е изпразнен: нещо е изчезнало, вече го няма. Сигурност, вяра, увереност. Свикнал съм да живея на трапеца на метафизиката и понякога забравям, че другите се радват на по-твърда почва.

— Хенри Детамбъл — казва Кендрик.

— Здравейте.

— Защо дойдохте при мен?

— Защото бях идвал при вас. Не е въпрос на избор.

— Съдба?

— Наричайте го както искате. За човек като мен нещата се движат в кръг. Вече не знаеш кое е причина и кое — следствие.

Кендрик сяда зад писалището. Столът изскърцва. Единственият друг звук е дъждът. Кендрик бръква в джоба си за цигарите, намира ги, поглежда ме. Аз свивам рамене. Той пали цигара, известно време всмуква от дима. Аз го гледам.

— Откъде разбрахте? — пита ме Кендрик.

— Вече ви казах. Видях акта за раждане.

— Кога?

— През 1999 година.

— Невъзможно.

— В такъв случай го обяснете.

Кендрик клати глава.

— Не мога. Опитах се да разбера за какво става въпрос, но не мога. Всичко… беше вярно. Денят, часът, теглото… заболяването. — Той ме поглежда отчаяно. — Ами ако бяхме решили да го кръстим с друго име… Алекс или Фред, или Сам?…

Клатя глава, ала спирам, защото забелязвам, че повтарям движенията на Кендрик.

— Но не сте го кръстили с друго име. Няма да стигна чак дотам да твърдя, че не сте могли, но при всички положения не сте го направили. Единственото, което съм сторил, е да ви съобщя. Не съм ясновидец.

— Имате ли деца?

— Не, нямам. — Не ми се говори за това, макар че накрая ще бъда принуден да го обсъдя. — Съжалявам за Колин. Но той наистина е прекрасно момченце.

Кендрик ме гледа.

— Проверих откъде е дошла грешката. Резултатите от изследванията ни случайно са били разменени с резултатите на семейство на име Кенуик.

— Какво щяхте да направите, ако знаехте?

Той извръща поглед.

— Нямам представа. Ние с жена ми сме католици, предполагам, че крайният резултат пак щеше да бъде същият. Каква ирония…

— Да.

Кендрик гаси цигарата и пали друга. Примирявам се, че този дим ще ми докара главоболие.

— Как става?

— Кое.

— Тези така наречени пътешествия във времето, които твърдите, че правите. — Кендрик го казва ядосано. — Някакви вълшебни думички ли изричате? Качвате се на някаква машина ли?

Опитвам се да обясня така, че да звучи правдоподобно.

— Не. Не правя нищо. Просто става от само себе си. Нямам власт над това, просто… уж всичко е наред, а след миг вече съм някъде другаде, в друго време. Все едно сменям каналите. Внезапно се озовавам в друго време и на друго място.

— И какво искате да направя аз?

Навеждам се, за да наблегна на думите си.

— Искам да установите защо става така и да го спрете.

Кендрик се усмихва. Усмивката му не е дружелюбна.

— Защо ви е да го спирам? За вас е твърде изгодно. Да знаете всички тези неща, за които другите и не подозират.

— Опасно е. Рано или късно ще ме погуби.

— Не бих казал, че имам нещо против.

Няма смисъл да продължавам. Ставам и се отправям към вратата.

— Довиждане, доктор Кендрик.

Вървя бавно по коридора, за да дам възможност на Кендрик да ме повика да се върна, но той не го прави. Докато слизам с асансьора, си мисля умърлушен, че където и да съм сбъркал, е трябвало да стане така и рано или късно нещата ще се оправят. Докато отварям вратата, виждам, че Клер ме чака в колата, спряна при отсрещния тротоар. Тя обръща към мен глава и върху лицето й се четат такава надежда, такова очакване, че ме връхлита тъга и ме дострашава да й кажа, и докато прекосявам улицата, ушите ми писват, аз губя равновесие и започвам да падам, но вместо на улицата, се свличам върху мокет и лежа на него, после чувам познато детско гласче:

— Добре ли си, Хенри?

Поглеждам нагоре и виждам, самия себе си на осем години — седя на леглото и се гледам.

— Добре съм, Хенри. — Той явно не ми вярва. — Наистина, нищо ми няма.

— Искаш ли овалтин[108]?

— Разбира се.

Той става от леглото, прекосява с боси крачета стаята и тръгва по коридора. Посред нощ е. Хенри се суети известно време в кухнята и накрая се връща с две чаши топло мляко с какао. Изпиваме го бавно, без да разговаряме. После Хенри връща чашите в кухнята и ги измива. Защо да оставя улики? Когато идва отново в стаята, го питам:

— Нещо ново?

— Не бих казал. Днес ходихме на поредния лекар.

— Аз също. На кой?

— Забравих му името. Стар такъв, с много косми в ушите.

— Как мина?

Хенри вдига рамене.

— Не ми повярва.

— Да, де. Просто се откажи. Никой няма да ти повярва. Е, този, при когото ходих днес, ми повярва, но не пожела да ми помогне.

— Защо?

— Сигурно не съм му станал симпатичен.

— А! Ей, искаш ли одеяла?

— Хм, може едно. — Смъквам покривалото върху леглото на Хенри и се свивам на пода. — Лека нощ. И сладки сънища.

Виждам как белите зъбки на невръстното ми Аз проблясват в синевата на стаята, после той се обръща с гръб, свива се на кравай и заспива, като ме зарязва да гледам вторачено стария си таван и да изгарям от желание да се върна при Клер.

Клер: Хенри излиза с нещастен вид от сградата, внезапно надава вик и изчезва. Изскачам от колата и хуквам към мястото, където той е бил само допреди миг, там обаче сега има, разбира се, само купчина дрехи. Събирам всичко и го вдигам, после продължавам да стоя за стотна от секундата насред улицата и докато стоя, виждам, че от един прозорец на третия етаж ме гледа някакъв мъж. След това той се скрива. Връщам се при колата, качвам се и се вторачвам в светлосинята риза и черния панталон на Хенри, като се питам има ли изобщо смисъл да чакам тук. Нося в дамската си чанта „Завръщане в Брайдсхед“[109], затова решавам да поостана малко, в случай че Хенри се появи скоро. Докато се обръщам да взема книгата, виждам, че към колата тича мъж с червена коса. Той спира при прозореца от другата страна и ме поглежда. Сигурно е Кендрик. Отключвам вратата и той се качва, но после не знае какво да каже.

— Здравейте — поздравявам го аз. — Вие сигурно сте Дейвид Кендрик. Аз съм Клер Детамбъл.

— Да… — Той е съвсем объркан. — Да, да. Съпругът ви…

— Току-що изчезна посред бял ден.

— Да!

— Изглеждате учуден.

— Ами…

— Той не ви ли каза? Прави го понякога. — Дотук не съм в див възторг от този тип, но продължавам да упорствам. — Съжалявам за момченцето ви. Но Хенри каза, че то е много мило, че рисува страхотно и има въображение. А дъщеря ви има голяма дарба и всичко се нарежда добре. Ще видите.

Той ме гледа с отворена уста.

— Ние нямаме дъщеря. Само… Колин.

— Но ще имате. Казва се Надя.

— За нас беше тежък удар. Жена ми е много разстроена…

— Но всичко ще се оправи. Наистина.

За моя изненада непознатият се разплаква, раменете му се тресат и той захлупва лице върху дланите си. След няколко минути спира и вдига глава. Подавам му хартиена кърпичка и Кендрик си бърше носа.

— Ужасно съжалявам — подхваща.

— Не се притеснявайте. Какво стана там горе между вас и Хенри?

Явно не се е получило.

— Откъде знаете?

— Той изглеждаше много притеснен и не успя да се задържи в настоящето.

— Къде е сега?

Кендрик се оглежда, сякаш подозира, че съм скрила Хенри на задната седалка.

— Не знам. Но не е тук. Надявахме се да ни помогнете, но явно няма да стане.

— Не виждам как мога да…

В този миг Хенри се появява точно на мястото, където е изчезнал. На около пет-шест метра пред него има кола, шофьорът удря спирачките и Хенри се мята върху капака на нашия автомобил. Мъжът смъква прозореца, Хенри сяда и прави нещо като поклон, а човекът изкрещява и отпрашва нататък. Ушите ми бучат от нахлулата в тях кръв. Поглеждам Кендрик, който направо е онемял. Изскачам от автомобила, Хенри слиза от капака.

— Здрасти, Клер. Размина ми се на косъм, нали? — Аз го притискам в обятията си, той трепери. — Прибра ли дрехите ми?

— Да, тук са… а, да, и Кендрик е в колата.

— Какво? Къде?

— Вътре.

— Защо?

— Видял те е как изчезваш и това очевидно е засегнало мозъка му.

Хенри пъха глава през прозореца откъм волана.

— Здравейте.

Грабва дрехите си и започва да се облича. Кендрик слиза от автомобила и идва при нас.

— Къде бяхте?

— В 1971 година. Изпих един овалтин със самия себе си на осем години, в собствената си стая в един часа след полунощ. Бях там около час. Защо питате?

Докато си слага вратовръзката, Хенри гледа студено Кендрик.

— Невероятно.

— Можете да го повтаряте колкото си искате, но за съжаление е вярно.

— Искате да кажете, че сте станали на осем години?

— Не. Искам да кажа, че седях в някогашната си стая в жилището на баща ми, през 1971 година такъв, какъвто съм, на трийсет и две години, в компанията на Самия себе си, когато съм бил на осем години. Изпих един овалтин. Обсъдихме какви скептици са лекарите. — Хенри минава от другата страна на колата и отваря вратата. — Хайде да изчезваме, Клер. Безпредметно е.

Отивам при вратата откъм волана.

— Довиждане, доктор Кендрик. Успех с Колин.

— Чакайте… — Кендрик млъква, посъвзема се. — Това генетично заболяване ли е?

— Да — потвърждава Хенри. — Заболяването е генетично, а ние се опитваме да имаме дете.

Кендрик се усмихва тъжно.

— Рисковано си е.

Аз също му се усмихвам.

— Свикнали сме да поемаме рискове. Довиждане.

Ние с Хенри се качваме на автомобил и потегляме. Докато завивам към Лейк Шор Драйв, поглеждам към него и той за моя изненада е грейнал в усмивка.

— На какво толкова се радваш?

— На Кендрик. Хвана се.

— Мислиш ли?

— О, да.

— Страхотно. Но ми се вижда доста несхватлив.

— Няма такова нещо.

— Добре тогава.

Пътуваме към къщи в мълчание, съвсем различно като качество мълчание от онова, в което сме дошли. Вечерта Кендрик се обажда на Хенри и те се уговарят да се опитат да разберат как да задържат Хенри тук и сега, в настоящето.

Петък, 12 април 1996 година

(Хенри е на 32 години)

Хенри: Кендрик седи със сведена глава. Палците му се движат по периферията на дланите, сякаш искат да избягат от ръцете му. Следобедът се изнизваше, кабинетът му беше окъпан в златиста светлина, Кендрик седеше неподвижно, ако не броим мърдащите палци, и слушаше разказа ми. Червеният индиански килим, металните крака на фотьойлите с бежова дамаска припламваха ярко, докато Кендрик ме слушаше, пакетът цигари „Камъл“ си стоеше недокоснат. Златните рамки на очилата му лъщяха на слънчевите лъчи, краят на дясното му ухо бе обагрен в червено, светлината бе позлатила лисичата му коса и розовата кожа, както и жълтите хризантеми в медната купа върху масата между нас. Цял следобед Кендрик седя на фотьойла и слуша.

А аз му разказах всичко. Началото, как съм осъзнал за какво става въпрос, тръпката на оцеляването и насладата да зная предварително, ужасът да научавам неща, които не могат да се предотвратят, болката от загубата. Сега седим и мълчим, Кендрик най-сетне вдига глава и ме поглежда. В светлите му очи има тъга, която искам да разсея — след като изложих пред него всичко, ми иде да си го взема обратно и да се махна, да го отърва от бремето да мисли за това. Кендрик се пресяга за цигарите, избира една, пали я, всмуква от дима, после го издиша на син облак, който става бял, докато прекроява пътеката на светлината заедно с нейната сянка.

— Сънят ви спокоен ли е? — пита ме той с глас, прегракнал от дългото мълчание.

— Не.

— Има ли някакво време през деня, когато най-често… изчезвате?

— Не… всъщност може би най-често рано сутринта.

— Боли ли ви глава?

— Да.

— Мигрена ли?

— Не. Просто главоболие. Но зрението се замъглява, виждам всичко като с ореол.

— Хмм.

Кендрик става от фотьойла. Коленете му изпукват. Той започва да обикаля из кабинета, като пуши и стъпва по ръба на килима. Вече ме дразни, когато най-после спира и отново сяда.

— Вижте какво — казва ми със сбърчено чело, — има едни гени, наричат ги часовникови. Те направляват циркадните ритми, поддържат ви в синхрон със слънцето и така нататък. Открили сме ги в най-различни видове клетки, из цялото тяло, но те са свързани най-вече със зрението, а при вас, както личи, доста от симптомите са зрителни. Ядрото на хипоталамуса в главния мозък, — което е разположено точно над очните кухини, служи като копче за повторно включване на чувството ви за време… затова искам да започна с него.

— Хм, разбира се — съгласявам се аз, защото Кендрик ме гледа така, сякаш очаква отговор.

Той се изправя отново и отива при врата, която не съм забелязал, после я отваря и изчезва за минута. Когато се връща, държи латексови ръкавици и спринцовка.

— Вдигнете ръкава — нарежда ми.

— Какво правите? — питам, докато намотавам ръкава си до над лакътя.

Той не отговаря, вади спринцовката от опаковката, промива ръката ми и я прихваща с турникет, забива вещо иглата. Аз съм извърнал поглед. Слънцето си е отишло, потапяйки кабинета в сумрак.

— Имате ли здравна осигуровка? — пита ме Кендрик, като вади иглата и развързва турникета.

Слага върху дупчицата памук и лепенка.

— Не. Сам ще си платя.

Притискам с пръст мястото, откъдето ми е взел кръв, свивам ръката си в лакътя.

Кендрик се усмихва.

— Не, не. Ще бъдете моят малък научен експеримент, ще покрия разноските от сумата, отпусната ми от Националния здравен институт за изследвания.

— Какви изследвания?

— Не е толкова важно. — Известно време Кендрик мълчи и стои, както държи използваните ръкавици и шишенцето с моята кръв, която току-що е взел. — Ще направим секвенциониране на вашето ДНК.

— Мислех, че за това са нужни години.

— Така е, ако се прави с целия геном. А ние ще погледнем първо в най-вероятните места, например в хромозома 17.

Кендрик хвърля ръкавиците и иглата в кошче с надпис „Биологично опасни отпадъци“ и пише нещо върху червеното шишенце с кръвта. Сяда отново срещу мен и слага шишенцето на масата до пакета цигари.

— Но човешкият геном ще бъде секвенциониран чак през 2000 година. С какво ще го сравнявате?

— През 2000 година ли? Толкова скоро? Сигурен ли сте? Предполагам, че да. Но да отговоря на въпроса ви — заболяване като вашето, което причинява такова тежко разстройство, често се проявява като своеобразна преграда, като повтарящ се код, който всъщност казва: опасност! Болестта на Хънтингтън например не е друго, освен няколко допълнителни CAG тройки в хромозома 4.

Сядам и се протягам. Пие ми се кафе.

— Е, това ли беше? Сега мога ли да отида да си играя?

— Искам да ви видят главата на скенер, но нека да не е днес. Ще ви запиша час в болницата. Магнитен резонанс, компютърна аксиална томография, рентген. Освен това ще ви пратя при един свой приятел, Алън Ларсън, той има тук, към университетската болница, лаборатория със стационар.

— Много забавно — казвам аз и се изправям бавно, та кръвта да не нахлуе изведнъж в главата ми.

Кендрик наклонява лице и ме гледа. Не виждам очите му, под този ъгъл очилата му са лъскави матови дискове.

— Наистина е забавно — потвърждава Кендрик. — Това е една огромна главоблъсканица и най-после ние разполагаме със средствата да установим…

— Да установим какво?

— Каквото и да е то. Какъвто и да сте вие.

Кендрик се усмихва и на мен ми прави впечатление, че зъбите му са неравни и пожълтели. Той се изправя, протяга ръка и аз я поемам и я стискам, после настъпва неловко мълчание: след като цял следобед сме се чувствали толкова близки, отново сме чужди хора. Тръгвам си от кабинета, слизам по стълбището и излизам на улицата, където ме чака слънцето. Какъвто и да съм аз. Какъв съм? Какъв съм?

Много малка обувка

Пролетта на 1996 година

(Клер е на 24 години, Хенри — на 32)

Клер: Две години след като се оженихме, ние с Хенри решихме, без много да го обсъждаме, да проверим дали можем да имаме дете. Знаех, че Хенри не храни особени надежди, и не съм питала него или себе си защо е така — страхувах се, че той ни е видял в бъдещето без дете, и просто не желаех да го чувам. Не исках и да мисля, че е напълно възможно трудностите на Хенри с пътешествията във времето да са наследствени или по някакъв начин да объркват всичко с бебето. И така, просто не мислех за куп важни неща, защото бях напълно опиянена от представата за бебето: за бебето, което донякъде прилича на Хенри, с черна коса и вторачени очи, и може би е беличко като мен и което мирише на мляко, на талк и кожа, пухкаво бебе, което гука и се смее на всичко наоколо, весело бебе, мъничко и вечно грейнало в усмивка. Сънувах бебета. В сънищата си се качвах на дърво и намирах в едно гнездо съвсем мъничка обувка или внезапно установявах, че котката, книгата, сандвичът, които съм си мислела, че държа, всъщност са бебе, или плувах в езерото и откривах, че на дъното расте цяла колония бебета.

Най-неочаквано започнах да виждам бебета навсякъде: кихащо червенокосо момиченце с шапчица в „Ар енд Пи“, малко китайче, син на собствениците, което ни зяпаше в „Златният вок“ (където правят невероятни вегетариански кюфтета), заспало бебе почти без коса на филм за Батман. В пробната на „Джей Си Пени“ една много доверчива жена ми повери тримесечната си дъщеря, направо не знам как продължих да седя на розово-бежовия пластмасов стол и не скочих, не хукнах презглава, притиснала до гърдите си това мъничко меко създанийце.

Тялото ми искаше бебе. Чувствах се празна и исках да съм пълна. Исках някого, когото да обичам и който да бъде постоянно с мен: да стои и да бъде с мен винаги. Исках и Хенри да бъде в това дете, така че, когато изчезне, да не изчезва напълно, мъничко от него да остане при мен… за всеки случай, при пожар, наводнение или Божие възмездие.

Неделя, 2 октомври 1966 година

(Хенри е на 33 години)

Хенри: Седя доволен, много удобно на едно дърво в Апълтън, щата Уисконсин, през 1966 година, ям сандвич с риба тон и съм облечен в бяла тениска и памучен панталон, откраднати от нечие хубаво, окъпано в слънце мокро помещение. Някъде в Чикаго съм на три години, майка ми още е жива и тези хронодивотии не са започнали. Поздравявам малкото си някогашно Аз и докато мисля за себе си като дете, съвсем естествено започвам да си мисля и за Клер и за усилията ни тя да зачене. От една страна, изгарям от желание, искам да й дам бебе, да я видя узряла като пъпеш, като Деметра в нейната слава. Искам нормално бебе, което ще прави каквото правят нормалните бебета: ще суче, ще плаче, ще ака, ще спи, ще се смее, ще се претъркулва, ще сяда, ще ходи, ще бърбори нечленоразделно. Искам да видя как баща ми държи притеснен мъничкия си внук, дал съм на баща си толкова малко щастие, така поне ще му доставя огромна радост, това за него ще бъде истинска утеха. Ще бъде утеха и за Клер, когато съм изтръгнат от нея, част от мен ще остане.

Но… но… Знам, без всъщност да знам, че това е почти изключено. Знам, че моето дете почти със сигурност ще изчезва спонтанно, ще бъде бебе, което ще потъва сякаш вдън земя и ще се изпарява като отнесено от феите. И докато стена и пъшкам над Клер в крайностите на желанието, докато се потя чудото на секса да ни донесе някак бебе, същевременно се моля точно толкова неистово това да ни бъде спестено. Сещам се за „Маймунската лапа“[110] и за трите желания, които произтичат толкова естествено и ужасно едно от друго. Питам се дали и нашето желание не е от същото естество.

Аз съм страхливец. Един по-достоен мъж ще хване Клер за раменете и ще каже: „Това, любов моя, е грешка, нека я приемем и да продължим напред, и да бъдем щастливи.“ Аз обаче знам, че Клер няма да го приеме никога, че винаги ще бъде тъжна. Ето защо се надявам безусловно, въпреки всички доводи на разума, и любя Клер така, сякаш от това може да излезе нещо добро.

Едно

Понеделник, 3 юни 1996 година

(Клер е на 25 години)

Клер: Първият път, когато се случва, Хенри го няма. Става през осмата седмица на бременността. Бебето е с размерите на слива, има си личице, ръце и биещо сърце. Привечер е в началото на лятото и докато мия чиниите, виждам моравите и оранжевите облаци на запад. Хенри е изчезнал преди близо два часа. Излезе да полива моравата, след половин час обаче забелязах, че пръскачката още не е пусната, затова отидох до задната врата и видях при беседката с лозата издайническата купчина дрехи. Отидох, взех джинсите, бельото и опърпаната тениска на Хенри с надпис „Убий си телевизора“ отпред, сгънах ги и ги сложих на леглото. Мина ми през ума да включа пръскачката, но после се отказах, защото реших, че на Хенри няма да му стане приятно, ако се появи в задния двор и се измокри до кости.

Приготвих си макарони със сирене и малка салата, изядох ги, изпих си витамините и голяма чаша обезмаслено мляко. Докато мия чиниите, си тананикам, представям си, че малкото създание вътре в мен чува тананикането, записва го за бъдещи препратки на някакво неуловимо клетъчно равнище, и докато стоя там и съзнателно си мия купичката от салатата, усещам някъде дълбоко в мен, под кръста, лек бодеж. След десет минути седя в хола, гледам си работата и чета Луис де Берниерс[111], когато отново усещам някъде вътре в себе си лек бодеж. Не му обръщам внимание. Всичко е наред. Хенри е изчезнал преди повече от два часа. За миг се притеснявам за него, после решително отхвърлям и тези притеснения. Тревогата ме връхлита отново чак след около половин час, когато странните бодежи вече приличат на болка при менструация и дори усещам между краката си нещо лепкаво като кръв, затова ставам и отивам в банята, и си събувам гащите, и има много кръв, и о, господи.

Звъня по телефона на Шарис. Вдига Гомес. Опитвам се да говоря спокойно, казвам му да ми даде Шарис, тя взима слушалката и веднага възкликва:

— Какво се е случило?

— Кървя.

— Къде е Хенри?

— Не знам.

— Как кървиш?

— Като при мензис. — Болката става силна и аз сядам на пода. — Можеш ли да ме откараш в щатската болница?

— Идвам незабавно, Клер.

Тя затваря, а аз слагам слушалката върху вилката внимателно, сякаш мога да нараня чувствата й, ако я оставя прекалено грубо. Изправям се предпазливо, намирам дамската си чанта. Искам да напиша на Хенри бележка, но не знам какво да кажа. Пиша му: „Отивам в щатската болница. (Болки.) Ще ме закара Шарис. 7:20 вечерта. К.“ Отключвам му задната врата. Оставям бележката до телефона. След няколко минути Шарис е на входната врата. Когато се качваме на колата, виждам, че зад волана е Гомес. Не говорим много. Седя на предната седалка, гледам през прозореца. Уестърн, Белмънт, Шефилд, Уелингтън. Всичко е необичайно ярко и открояващо се, сякаш трябва да го запомня, сякаш ще се явявам на изпит. Гомес спира при рампата на спешното отделение. Ние с Шарис слизаме. Обръщам се да погледна Гомес, който за миг ми се усмихва и подкарва, за да паркира някъде. Минаваме през врати, които се отварят сами, докато стъпваме по земята — като в приказка, сякаш ни очакват. Болката се е отдръпнала като отлив, а сега яростно се устремява наново към брега. В ярко осветеното помещение седят няколко души, дребни, с окаян вид, чакат си реда, обгърнали болката със сведените си глави и кръстосаните ръце, и аз се отпускам сред тях. Шарис отива при мъжа на регистратурата. Не я чувам какво му казва, но когато той пита: „Спонтанен аборт ли?“, осъзнавам, че се случва точно това, че го наричат така, и думите набъбват в главата ми, докато запълват всички кътчета на съзнанието и изтласкват всички останали мисли. Разплаквам се.

След като правят всичко възможно, все пак помятам. По-късно научавам, че Хенри е дошъл точно преди края, но не са го пуснали. Спяла съм и когато се събуждам, вече е късно през нощта и Хенри е до мен. Блед е, с хлътнали очи и не казва и дума.

— О — пелтеча аз, — къде беше?

Хенри се надвесва и ме прегръща внимателно. Усещам наболата му брада върху бузата си и имам чувството, че съм издрана до кръв, но не по кожата — дълбоко вътре в мен зейва рана и лицето на Хенри е мокро, но от чии ли сълзи?

Четвъртък, 13 юни, и петък, 14 юни 1996 година

(Хенри е на 32 години)

Хенри: Както ме е помолил доктор Кендрик, идвам в лабораторията със стационар към нея съвсем изтощен. Това е петата нощ, която прекарвам тук, и вече знам какво да правя. Както съм по долнище на пижама, сядам на леглото в странната стая, обзаведена уж като спалня в истински дом, а медицинската сестра на доктор Ларсън — Карън, слага върху главата и гърдите ми крем и прикачва електродите. Карън е млада и руса виетнамка. С дълги изкуствени нокти е и казва: „О, извинявайте“, когато с един от тях ме одрасква по бузата. Светлината е приглушена, в стаята е прохладно. Няма прозорци, освен стъклото, което откъм моята страна е като огледало и зад което седи доктор Ларсън или който тази вечер наблюдава апаратурата. Карън приключва с кабелите, пожелава ми „лека нощ“, излиза от стаята. Аз се намествам внимателно на леглото, затварям очи, представям си следите като крака на паяк върху дългите листове хартия, записващи от другата страна на стъклото движението на очите ми, дишането, мозъчните вълни.

Сънувам, че тичам. Тичам през гори, през непроходими гъсталаци, през дървета, но някак си тичам през всичко това и минавам през него като призрак. Изскачам на поляна, там е имало огън…

Сънувам, че правя секс с Ингрид. Знам, че е Ингрид, въпреки че не виждам лицето й, това е тялото на Ингрид, дългите гладки крака на Ингрид. Чукаме се в къщата на майка й и баща й, на канапето в хола, телевизорът е включен, настроен е на документален филм за природата, в който тича стадо антилопи, после дават шествие. На шествието Клер седи с тъжен вид в малка лодчица, докато хората наоколо се веселят, и най-неочаквано изскача Инг, която вади иззад канапето лък и стрела и я запраща по Клер. Стрелата минава направо през телевизора и Клер се хваща за гърдите точно като Уенди в няма версия на „Питър Пан“, а аз се втурвам и започвам да крещя и да душа Ингрид с ръце около врата й…

Събуждам се. Плувнал съм в студена пот, сърцето ми ще се пръсне. Намирам се в стационара към лабораторията. Питам се за миг дали има нещо, което не ми казват, дали са намерили начин да наблюдават сънищата ми, да виждат мислите ми. Обръщам се на моята страна и затварям очи.

Сънувам, че ние с Клер вървим из музей. Музеят е в стар дворец, картините са в златни рамки в стил рококо, всички останали посетители носят високи напудрени перуки и огромни рокли или фракове с брич. Сякаш не ни забелязват, докато минаваме. Ние гледаме картините, но това всъщност не са картини, това са стихове, стихове, получили някак физически израз.

— Виж — казвам на Клер. — Стихотворение на Емили Дикинсън.

„Сърцето първо за наслада пита, а после търси оправдание за болката…“

Клер стои пред яркожълтото стихотворение и сякаш се грее на него. Виждаме Данте, Дън, Блейк, Неруда, Бишоп, застояваме се в зала, пълна с Рилке, минаваме набързо през битниците и поспираме пред Верлен и Бодлер. Изведнъж забелязвам, че съм изгубил Клер, вървя, после тичам обратно през галериите и след това внезапно я намирам: тя стои пред едно стихотворение, пред мъничко бяло стихотворение, сместено в ъгъла. Клер ридае. Отивам зад нея и виждам стихотворението: „Ето лягам сега и заспивам, и се моля на Господа душата ми да закриля, преди да се събудя, умра ли, вземи я, Господи, при Тебе.“

Мятам се в кревата, студено е, над мен духа вятър, аз съм гол, студено ми е в мрака, по земята има сняг, коленичил съм в снега, по него капе кръв и аз се пресягам…

— Господи, тече му кръв…

— Как е станало?

— Ужас, разкъсал е електродите, помогни ми да го кача на леглото…

Отварям очи. Над мен са се надвесили Кендрик и доктор Ларсън. Доктор Ларсън изглежда разстроен и притеснен, но върху лицето на Кендрик сияе ликуваща усмивка.

— Засякохте ли го? — питам аз, а той отговаря:

— Беше страхотно.

Казвам:

— Чудесно.

После изгубвам съзнание.

Две

Неделя, 12 октомври 1997 година

(Хенри е на 34 години, Клер — на 26)

Хенри: Събуждам се, долавям миризмата на желязо и това е кръв. Кръвта е навсякъде и насред нея като коте се е свила Клер. Разтрисам я и тя казва:

— Не.

— Хайде, Клер събуди се кървиш.

— Сънувах нещо…

— Много те моля, Клер…

Тя сяда. Ръцете, лицето, косата й са наквасени с кръв. Клер протяга ръка, в нея има мъничко чудовище. Тя казва само:

— Той умря.

И се разплаква. Седим заедно на ръба на плувналото в кръв легло, прегръщаме се и плачем.

Понеделник, 16 февруари 1998 година

(Клер е на 26 години, Хенри — на 34)

Клер: Ние с Хенри се готвим да излизаме. Следобед е, навън е натрупал сняг, тъкмо си обувам ботушите, когато телефонът звъни. Хенри тръгва по коридора и влиза в хола, за да вдигне. Чувам го как казва:

— Ало! — После: — Наистина ли? — После: — Страхотно! — След това добавя: — Чакайте да взема лист хартия. — Настъпва дълго мълчание, прекъсвано от време на време от: — Чакайте, обяснете ми.

Свалям си ботушите и якето и отивам по чорапи в хола. Хенри седи на канапето, закрепил е като домашен любимец телефона върху коленете си и си записва яростно. Сядам до него и той ми се усмихва. Поглеждам тефтера, горе на страницата е написано: „4 гени: извън времето 1, часовник, нов ген = пътешественик във времето? Хром = 17 х 2,4, 25, 200+ повтарящ се формат, полът има ли връзка? не, + прекалено много допаминови рецептори, какви белтъчини???“, и разбирам, че Кендрик е успял! Разгадал е загадката! Не мога да повярвам. Успял е. Сега какво?

Хенри оставя телефона, обръща се към мен. Изглежда точно толкова изумен, колкото се чувствам и аз.

— Сега какво? — питам го.

— Той ще клонира гените и ще ги присади на мишки.

— Моля?

— Ще създаде мишки, пътешественици във времето. После ще ги излекува.

И двамата започваме да се смеем едновременно, след това танцуваме, въртим се един друг из стаята, смеем се и танцуваме, докато запъхтени, не се свличаме отново върху канапето. Поглеждам към Хенри и се изумявам, че на клетъчно равнище той е толкова различен, толкова друг, когато всъщност е просто мъж в бяла риза с копчета на яката и граховозелено яке, чиято ръка усещам в своята като кожа и кости, мъж, който се смее точно като човешко същество. Винаги съм знаела, че е различен, и какво от това! Няколко букви в кода! Но те явно имат значение и ние явно трябва да ги променим, и някъде в другия край на града доктор Кендрик седи в кабинета си и мисли как да създаде мишки, които не признават правилата на времето. Смея се, но това е живот и смърт и аз спирам да се смея, и запушвам устата си с ръка.

Интермецо

Сряда, 12 август 1998 година

(Клер е на 27 години)

Клер: Мама най-после спи. Спи в своето си легло, в своята си стая, най-сетне избяга от болницата колкото да намери стаята си — своето убежище — превърната в болнична стая. Цяла нощ говори, рида, смя се, крещя, вика: „Филип!“ и „Мамо!“, и „Не, не, не…“ Цяла нощ цикадите и дървесните жаби от детството ми опъваха своята електрическа завеса от звуци и от нощната светлина кожата на мама приличаше на пчелен восък, а кокалестите й ръце трепкаха умолително и стискаха чашата вода, която поднасях към спечените й устни. Сега е призори. Прозорецът на мама е обърнат на изток. Седя на белия стол до прозореца с лице към леглото, но не гледам, не гледам мама, толкова смалена в голямото легло, не гледам шишенцата с хапчета и лъжиците, и чашите, и стойката на системата с издутата от течност торбичка, и мигащата червена лампичка, и подлогата, и бъбрековидната съдина за повръщане, и кутията с латексови ръкавици, и кошчето с надпис „Биологично опасни отпадъци“, пълно с кървави спринцовки. Гледам през прозореца, на изток. Пеят няколко птици. Чувам как гълъбите, заселили се в глицинията, се събуждат. Светът е сив. В него лека-полека се просмуква цвят, но не розов, а оранжев, като кърваво петно, което плъзва бавно, първо се задържа за миг на хоризонта, сетне се плисва в градината, и после златна светлина, и после синьо небе, и после всички багри вече трептят на отредените им места, телефончетата, розите, белият пламък, невените — всички трептят като стъкло в новата утринна роса. Сребърните брези покрай гората се полюшват като бели върви, спуснати от небето. Над тревата прелита гарван.

Под него лети сянката му, която го пресреща, когато той каца под прозореца и грачи. Светлината намира прозореца и сътворява ръцете ми, моето тяло, отпуснато тежко в белия стол на мама. Слънцето е изгряло.

Затварям очи. Климатикът под другия прозорец мърка като котка. Студено ми е, ставам, отивам и го изключвам. Сега в стаята е тихо. Доближавам се до леглото. Мама не се помръдва. Тежкото дишане, което ме преследва насън, вече не се чува. Устата й е леко отворена, веждите й са вдигнати като от изненада, макар че очите й са затворени — тя все едно пее. Заставам на колене до леглото, отмятам завивките и допирам ухо до сърцето й. Кожата й е топла. Нищо. Никакъв пулс, никакво движение на кръвта, никакъв дъх, който да издува платната на белите й дробове. Тишина.

Вдигам на ръце стопеното й, намирисващо тяло и тя е съвършена, за миг отново е моята съвършена красива майка, макар че костите й се забиват в гърдите ми, макар че главата й клюмва назад, а издутият й от рака корем сякаш е пълен с плод — тя се извисява в паметта ми бляскава, засмяна, избавена, свободна.

Стъпки в коридора. Вратата се отваря и гласът на Ета.

— Клер! О…

Свалям мама обратно на възглавниците, приглаждам нощницата, косата й.

— Отиде си.

Събота, 12 септември 1998 година

(Хенри е на 35 години, Клер — на 27)

Хенри: Именно Лусил обичаше градината. Когато идвахме на гости, Клер влизаше през входната врата на къщата в „Полска чучулига“, после веднага излизаше през задния вход и тръгваше да търси Лусил, която винаги, в дъжд и пек, беше в градината. Когато беше добре, я заварвахме коленичила сред лехите — плевеше, пресаждаше растенията или тореше розите. Когато беше болна, Ета и Филип я сваляха по стълбите, завита с одеяла, и я слагаха на плетения стол понякога при шадравана, друг път под крушата, откъдето тя гледаше как Питър работи, копае, подрязва или ашладисва. Когато беше добре, Лусил ни угощаваше с творенията на градината: показваше ни червеноглавите сипки, които най-после бяха намерили новата хранилка, гергините при слънчевия часовник, които бяха избуяли повече от очакваното, новата роза, която се бе оказала с ужасен оттенък на лилавото, но се беше хванала толкова добре, че Лусил не искаше да я маха. Едно лято двете с Алиша проведоха експеримент: всеки ден Алиша свиреше на виолончелото в градината, за да види дали растенията ще откликнат на музиката. Лусил се кълнеше, че доматите й никога не са раждали по толкова много, показа ни и една тиквичка, дебела колкото бедрото ми. Така експериментът беше обявен за успешен, но не беше повторен, защото това бе последното лято, когато Лусил се чувстваше достатъчно добре, за да излиза в градината.

Подобно на растение, тя вехнеше и гаснеше заедно с годишните времена. През лятото, когато всички се появявахме в къщата, се поокопитваше и всичко наоколо кънтеше от щастливите викове и тичането на децата на Марк и Шарън, които се плацикаха като кутрета в шадравана и палуваха, преливащи от живот на моравата. Лусил често бе изцапана от пръстта, но винаги бе елегантно облечена. Ставаше да ни посрещне и мяташе на земята градинарските ръкавици от агнешка кожа и сечивата, за да я прегърнем. Ние с нея винаги се целувахме някак сковано, по двете бузи, сякаш сме стари френски контеси, които не са се виждали отдавна. С мен тя винаги се е държала повече от мило, макар че можеше да унищожи дъщеря си само с поглед. Мъчно ми е за нея. Колкото до Клер… малко е да се каже, че на нея й е мъчно. Клер е направо смазана. Клер влиза в стаите и забравя защо е там. Клер гледа по цял час книгата, без да обърне страницата. Но не плаче. Усмихва се, все едно съм казал шега. Яде каквото сложа пред нея. Ако се опитам да правя любов с Клер, тя се мъчи също да прави любов… но аз бързо я оставям на мира, уплашен от смиреното лице без сълзи, което сякаш е на километри оттук. Мъчно ми е за Лусил, но съм смазан от мъка по Клер, по Клер, която си е отишла и ме е оставила с тази непозната, която само прилича на Клер.

Сряда, 26 ноември 1998 година

(Клер е на 27 години, Хенри — на 35)

Клер: Стаята на мама е бяла и гола. Цялата медицинска апаратура е изчезнала. Леглото не е застлано, останал е само дюшекът, грозен и мръсен в тази чиста стая. Стоя пред бюрото на мама. То е тежко, от бяла пластмаса, модерно и странно в тази иначе женствена, нежна стая, пълна със старинни френски мебели. Бюрото на мама е сложено в нещо като малка ниша, в прегръдката на прозорците, и повърхността му е окъпана от утринната светлина. Бюрото е заключено. Цял час търся ключа — безуспешно. Подпирам се на лакът върху облегалката на въртящия се стол на мама и се вторачвам в бюрото. Накрая слизам долу. В хола и трапезарията няма никого. Чувам в кухнята смях, затова бутвам вратата и я отварям. Хенри и Нел са се надвесили над няколко купи, над кърпа и точилка.

— По-полека, момчето ми, по-полека! Ако натискаш толкова силно, ще ги направиш твърди. Трябва да пипаш нежно, Хенри, иначе ще заприличат на дъвка.

— Извинявай, извинявай, извинявай. Ще пипам леко, само не ми се карай. Ей, Клер!

Хенри се обръща засмян и аз виждам, че целият е в брашно.

— Какво правиш?

— Кроасани. Зарекох се или да усвоя изкуството да точа хилядолистно тесто, или да се гръмна.

— Почивай в мир, синко — смее се Нел.

— Какво има? — пита Хенри, докато Нел прави чевръсто топка от тестото, разстила я, реже я и я увива във восъчна хартия.

— Ще ти отнема за малко Хенри, Нел.

Тя кима и сочи с точилката към Хенри.

— До петнайсет минути да си се върнал, почваме маринатата.

— Слушам.

Хенри се качва с мен горе. Заставаме пред бюрото на мама.

— Искам да го отворя, а не намирам ключовете.

— А! — Той ме стрелка с поглед, толкова бърз, че не успявам да го разчета. — Е, лесно е.

Излиза от стаята и след няколко минути се връща. Сяда на пода пред бюрото на мама и разгъва два големи кламера. Започва с долното ляво чекмедже, като пъха внимателно и завърта единия кламер, после пъха и втория.

— Voilà — казва и издърпва чекмеджето.

То прелива от листове. Хенри отваря без всякакво суетене и другите четири чекмеджета. Не след дълго всички те зеят с изложено на показ съдържание: бележници, отделни листове хартия, градинарски каталози, пакетчета семена, химикалки и къси моливчета, чекова книжка, една вафла, ролетка за мерене и други дребни нещица, които сега, в дневната светлина, изглеждат умърлушени и притеснени. Хенри не е докосвал нищо в чекмеджетата. Поглежда ме, аз извръщам почти неволно очи към вратата и Хенри схваща намека. Заемам се с бюрото на мама.

Хартиите изобщо не са подредени. Сядам на пода и струпвам пред себе си съдържанието на едно от чекмеджетата. Изглаждам всичко с почерка на мама и го трупам отляво. Върху някои от листовете има списъци и бележки, които мама е писала за себе си: „Да не питам Ф. за Ш.“, или „Да напомня на Ета за вечерята с Б. в петък“. Има страници и страници с драскулки, спирали и заврънкулки, с черни кръгчета, знаци като следи от крака на птици. Сред някои са вместени изречение или фраза. „Да разделиш косата й на път с нож.“ И: „Не можех, не можех да го направя.“ И: „Ако мълча, ще ме подмине.“ Има листове със стихотворения, които са толкова поправяни и задрасквани, че не остава почти нищо — като откъслеци от Сафо.

„Като старо месо ххххххххххххххх

никакъв въздух хххххххххх тя каза да

ръката муххххххххххххххх

хххххххххх да притежава

ххххххххххххххххххххххх

крайно ХХХХХХХХХХХХХХХХХ.“

Някои стихове са преписани на машина:

„Точно сега

всяка надежда е слаба и малка.

Музиката, красотата

са сол в тъгата,

бяла празнота зейва в моя лед.

Кой би казал,

че ангелът на секса

е толкова тъжен?

Или че познатото желание

ще разтопи тази безкрайна

зимна нощ в езерце от мрак.

23.1. 1979 г.“

„Пролетната градина:

летен кораб

който плава сред

виденията ми за зима.

6. VI. 1979 г.“

1979 е годината, когато мама загуби детето и се опита да се самоубие. На гърлото ми засяда буца, очите ми се замъгляват. Сега вече знам какво й е било тогава. Взимам всички листове и ги слагам настрани, без да ги чета повече. В друго чекмедже намирам по-нови стихотворения. После се натъквам на стих, който е посветен на мен:

„Градината под снега —

на Клер

Сега градината е под снега —

празна страница, по която да пишат следите от стъпките ни.

Клер, която никога не е била моя,

а винаги на себе си е принадлежала,

Спяща красавица,

кристално одеяло,

това е нейната пролет,

това е нейният сън и пробуждане,

тя чака,

всичко чака,

моето бебе,

неговото лице,

градина, която чака.“

Хенри: Наближава времето за вечеря, аз само се пречкам на Нел, затова тя казва:

— Защо не идеш да видиш какво прави жена ти?

Решавам, че наистина не е зле да отида и да проверя.

Клер седи на пода пред бюрото на майка си, сред бели и жълти листове хартия. Настолната лампа хвърля около нея езерце светлина, но лицето й е в сянка, а косата й се е превърнала в пламтящ меден ореол. Тя ме поглежда, подава ми един от листовете и казва:

— Виж, Хенри, мама ми е написала стихотворение.

Сядам до Клер и докато чета стихотворението, прощавам донякъде на Лусил за нечувания й егоизъм и чудовищната смърт, и поглеждам Клер.

— Красиво е — казвам й, а тя кима, за миг зарадвана, че майка й наистина я е обичала.

Спомням си как моята майка пееше след вечеря в летните привечери lieder, как се усмихваше на отражението ни в някоя витрина, как се въртеше със синята рокля из гримьорната. Тя ме обичаше. Никога не съм се съмнявал в любовта й. Лусил беше променлива като вятъра. Стихотворението, което Клер държи, е доказателство — неоспоримо, неопровержимо, — моментна снимка на едно чувство. Аз оглеждам езерцата хартия по пода и ми олеква, че нещо се е издигнало на повърхността на тази бъркотия, за да се превърне в спасителна лодка за Клер.

— Написала ми е стихотворение — повтаря тя изумена.

По бузите й се стичат сълзи. Прегръщам я и тя — моята жена Клер, се връща при мен здрава и невредима, отново на брега след корабокрушението, разплакана като малко момиченце, чиято майка му маха от палубата на потъващ кораб.

Нова година, едно

Петък, 31 декември 1999 година, 11:55 часът вечерта

(Хенри е на 36 години, Клер — на 28)

Хенри: Ние с Клер стоим на един покрив в Уикър Парк, насред множество луди глави като нас, и чакаме да започне така нареченото ново хилядолетие. Нощта е ясна и не много студена, аз виждам дъха си и не усещам ушите и носа си. Клер се е омотала цялата в огромния си черен шал и лицето й е изумително бяло в светлината на луната и уличните лампи. Покривът принадлежи на семейство художници, приятели на Клер. Гомес и Шарис са наблизо и танцуват, както са с канадките и ръкавиците без пръсти, на музика, която чуват единствено те. Всички около нас обсъждат на пияна глава консервите храна, с които са се запасили, и героичните мерки, които са взели, за да предпазят компютрите си от срив. Подсмихвам се, защото знам, че всички тези свързани с хилядолетието дрънканици ще бъдат напълно забравени, след като от служба „Чистота“ съберат коледните дървета, изхвърлени по тротоарите.

Чакаме да започнат фойерверките. Ние с Клер се облягаме на перилата около покрива и се любуваме на град Чикаго. Обърнати сме на изток, към езеро Мичиган.

— Здравейте всички — провиква се Клер и махна с ръка в ръкавица към езерото при Саут Хейвън, щата Мичиган. — Странна работа — обръща се към мен. — Там новата година вече е започнала. Сигурна съм, че всички вече спят.

Под нас има шест етажа и аз съм изненадан колко надалеч виждам оттук. Къщата ни на Линкълн Скуеър се пада на северозапад оттук, кварталът ни е притихнал и тъмен. Центърът на града на югоизток е удавен в мигащи светлини. Някои от огромните сгради са украсени за Коледа и по прозорците им мигат зелени и червени лампички. Кулата „Сиърс“[112] и „Ханкок“[113] се гледат като грамадни роботи над главите на по-ниските небостъргачи. Почти виждам сградата на Северен Дирборн, където живеех, когато срещнах Клер, но тя е затулена от по-високата и по-грозна постройка, която вдигнаха преди няколко години до нея. Архитектурата в Чикаго е толкова невероятна, че от време на време сякаш се чувстват длъжни да събарят част от постройките и да строят някакви ужасни сгради, та да ни помогнат да оценим красивите. Почти няма движение, в полунощ всички искат да бъдат някъде, а не на път. Тук-там чувам пиратки и от време на време изстрели — все се намират тъпанари, забравили, че огнестрелното оръжие прави и друго, освен да вдига силен шум. Клер казва:

— Премръзнах. — Поглежда си часовника. — Още две минути.

Изблиците на празнично веселие в квартала показват, че часовниците на някои хора избързват.

Мисля си за Чикаго през следващия век. Повече хора, много повече. Ужасни задръствания, но по-малко дупки по улиците. В Грант Парк ще има чудовищна сграда, която ще наподобява пръснала се кутийка с кока-кола, Уест Сайд лека-полека ще се отърси от бедността, а Саут Сайд ще продължи да запада. Най-сетне ще съборят „Ригли Фийлд“[114] и на негово място ще вдигнат грозен мегастадион, сега обаче той си стои, окъпан в светлина, на северозапад.

Гомес започва да брои отзад напред:

— Десет, девет, осем…

И ние всички се включваме в един глас:

— Седем, шест, пет, четири, ТРИ! ДВЕ! ЕДНО! Честита Нова година!

Гръмват тапи от шампанско, блясват фойерверки, които прорязват небето, а ние с Клер се прегръщаме. Времето застива и аз се надявам на по-добри неща.

Три

Събота, 13 март 1999 година

(Хенри е на 35 години, Клер — на 27)

Хенри: На Шарис и Гомес току-що им се е родило трето дете, Роза Еванджелин Гомолински. Изчакваме да мине една седмица, после им организираме десант с подаръци и храна.

Отваря ни Гомес. Тригодишният Максимилиан се е вкопчил в крака му и се скрива зад коляното му, когато ние казваме:

— Здрасти, Макс!

Джоузеф, който на една годинка е по-голям отворко, се втурва към Клер, пелтечейки:

— Ба-ба-ба-бааа…

После, когато тя го вдига на ръце, се оригва шумно. Гомес върти очи, а Клер се смее, Джо също се смее и дори аз се виждам принуден да се засмея на пълния хаос. Къщата им изглежда така, сякаш през нея е минал ледник, в който е имало огромен магазин за детски играчки, и е оставил езерца от лего и зарязани плюшени мечета.

— Не гледайте — призовава Гомес. — Това тук не е истинско. Просто проверяваме една от игрите за виртуална реалност на Шарис. Нарекохме я „Родителство“.

— Гомес! — долита гласът на Шарис откъм спалнята. — Клер и Хенри ли са?

Всички отиваме по коридора в спалнята. Пътем зървам кухнята. Пред мивката стои застаряваща жена и мие чинии.

Шарис лежи на леглото с новороденото в ръце. Новороденото спи. Мъничко е, с черна косица, прилича на ацтек. Макс и Джо са руси. Шарис изглежда ужасно (според мен — по-късно Клер настоява, че е изглеждала „страхотно“). Напълняла е много, има изтощен, болнав вид. Родила е с цезарово сечение. Сядам на стола. Клер и Гомес се разполагат на леглото. Макс се покатерва при майка си и се гушва под свободната й ръка. Поглежда ме и засмуква палец. Джо седи върху коленете на Гомес.

— Красива е — отбелязва Клер. Шарис се усмихва. — А ти изглеждаш невероятно.

— Чувствам се ужасно — споделя Шарис. — Но вече приключих с ражданията. Получих си момиченцето.

Шарис гали Роза по личицето, тя се прозява и вдига мъничка ръчица. Очите й са черни цепки.

— Роза Еванджелин — гука Клер на бебето. — Колко красиво.

— Гомес искаше да я кръстим Уензди[115], но аз тропнах с крак — обяснява Шарис.

— Е, при всички положения се роди в четвъртък — уточнява Гомес.

— Искаш ли да я подържиш?

Клер кима и Шарис слага предпазливо дъщеричката си в ръцете й.

Щом виждам Клер с бебе в ръцете, ме плисва мисълта за нашите спонтанни аборти и за миг ми се гади. Надявам се да не тръгна да пътешествам във времето. Усещането се притъпява и аз съм оставен с истината за онова, което правим: губим дете след дете. Къде ли са те, къде се лутат тези изгубени объркани деца?

— Хенри, искаш ли да подържиш Роза? — пита ме Клер.

Обзема ме паника.

— Не — натъртвам аз прекалено силно. — Не изгарям от желание — пояснявам.

Ставам, излизам от спалнята и през кухнята отивам в задния двор. Ръми. Стоя и си поемам дълбоко въздух.

Задната врата се затръшва. Гомес идва и застава до мен.

— Добре ли си? — пита ме.

— Мисля, че да. Вътре ме хвана клаустрофобията.

— Да, разбирам.

Доста минути стоим, без да казваме нищо. Опитвам се да си спомня как баща ми ме е държал като малък. Единственото, което изниква в паметта ми, е как съм играл с него, как съм тичал, как съм се смял и съм го яздел на конче. Усещам, че Гомес ме гледа и че по бузите ми текат сълзи. Прокарвам ръкав по лицето си. Някой трябва да каже нещо.

— Не ми обръщай внимание — моля аз.

Гомес прави плахо движение.

— Връщам се ей сега — казва той и изчезва вътре в къщата.

Мисля си, че Гомес няма да се появи повече, но той идва със запалена цигара в ръка. Сядам върху клатушкащата се маса, която е влажна от дъжда и е покрита с борови иглички. Тук навън е студено.

— Още ли се опитвате да имате дете?

Стреснат съм от въпроса, докато не се сещам, че Клер вероятно казва всичко на Шарис, а Шарис навярно не казва нищо на Гомес.

— Да.

— Клер още ли е разстроена от онзи спонтанен аборт?

— Спонтанни аборти. Множествено число. Дотук са три.

— Да изгубиш едно дете, господин Детамбъл, вероятно може да мине за нещастие, но да изгубиш три, вече си е немарливост.

— Изобщо не е смешно, Гомес.

— Извинявай.

Както никога, Гомес наистина изглежда объркан. На мен не ми се говори за това. Нямам думи, с които да говоря за него, едвам намирам сили да го обсъждам с Клер, с Кендрик и с другите лекари, в чиито нозе сме полагали тъжния си случай.

— Извинявай — повтаря Гомес.

Ставам от масата.

— Хайде да влизаме вътре.

— А, те не ни искат, говорят си някакви женски неща.

— Ммм. Добре тогава. Какво ще кажеш за „Къбс“?

Аз сядам отново.

— Остави това. — И двамата не се вълнуваме от бейзбол. Гомес снове напред-назад. Иска ми се да спре, дори да влезе вътре. — И какъв е проблемът? — пита той нехайно.

— С кое? С „Къбс“ ли? Нищо интересно.

— Не, драго ми Библиотекарче, не с „Къбс“. Какъв е проблемът, заради който вие с Клер сте sans[116] деца?

— Не ти влиза в работата, Гомес.

Той продължава най-невъзмутимо:

— Изяснили ли са изобщо какъв е проблемът?

— Майната ти, Гомес.

— Леле, какъв език! Защото познавам една страхотна докторка…

— Гомес…

— Специалистка по хромозомни отклонения при зародишите.

— Откъде, по дяволите, знаеш, че…

— Призовавам я в съда като свидетел експерт.

— О.

— Казва се Еймит Монтагю — допълва той, — истински гений. Често я показват по телевизията, удостоена е с куп награди. Съдебните заседатели я обожават.

— Е, щом съдебните заседатели я обичат… — заяждам се аз.

— Просто иди при нея. Господи, опитвам се да ти помогна.

Въздишам.

— Добре. Хм, благодаря.

— Това „благодаря“ какво означава: „Благодаря, другарю, ще отидем незабавно и ще се вслушаме в съвета ти“, или „Благодаря, що не си таковаш таковата?“

Ставам от масата, изтръсквам боровите иглички отзад по панталона си.

— Хайде да влизаме — казвам и го правим.

Четири

Сряда, 21 юли 1999 година — 8 септември 1998 година

(Хенри е на 36 години, Клер — на 28)

Хенри: Лежим на леглото. Клер се е свила на своята си страна с гръб към мен, а аз съм се сгушил до нея с лице към гърба й. Часът е около два след полунощ и ние току-що сме изключили осветлението след дълго и безсмислено обсъждане на възпроизводителните ни неволи. Сега съм се притиснал до Клер с ръка върху дясната й гърда и се опитвам да разбера дали сме заедно в това или съм бил изоставен.

— Клер — казвам тихо във врата й.

— Ммм?

— Хайде да си осиновим дете.

Мисля за това от седмици, от месеци. Струва ми се блестящо като изход от положението: ще си имаме бебе. То ще бъде здраво. Клер ще бъде здрава. Ние ще бъдем щастливи. Това е очевидният отговор.

Клер казва:

— Но няма да е истинско. Ще се преструваме.

Тя сяда в леглото с лице към мен, аз също сядам.

— Бебето ще бъде истинско и ще бъде наше. Защо пък да се преструваме?

— До гуша ми дойде да се преструвам. Преструваме се през цялото време. Наистина не искам да го правя повече.

— Не се преструваме през цялото време. Какво говориш?

— Преструваме се, че сме нормални хора с нормален живот! Аз се преструвам, че нямам нищо против вечно да изчезваш един бог знае къде. Ти се преструваш, че всичко е наред дори когато се разминаваш на косъм със смъртта, а Кендрик не знае какво да прави! Аз се преструвам, че не ми пука, когато бебетата ни умират…

Тя ридае, превита о две, лицето й е забулено от косата — сребърна завеса, която го е покрила.

Уморен съм да плача. Уморен съм да гледам как Клер плаче. Безпомощен съм пред сълзите й, не мога да сторя нищо, за да променя това.

— Клер…

Пресягам се, за да я докосна, да я утеша, да утеша себе си, а тя ме избутва. Ставам от леглото и грабвам дрехите си. Обличам се в банята. Вземам ключовете на Клер от дамската й чанта и си обувам обувките. Клер се появява в коридора.

— Къде отиваш?

— Не знам.

— Хенри…

Излизам и затръшвам вратата. Приятно ми е да съм навън. Не се сещам къде е колата. После я виждам при отсрещния тротоар. Отивам и се качвам.

Първоначално смятах да спя в колата, но сега, след като седя вътре, ми хрумва да отида някъде. На плажа: ще отида на плажа. Знам, че е ужасно и не бива да шофирам. Уморен съм, разстроен съм, това си е жива лудост, но просто ми се шофира. Улиците са безлюдни. Паля колата. Тя ревва и се съживява. Отнема ми към минута да изляза от мястото, където е спряна. Виждам лицето на Клер на предния прозорец. Нека се тревожи. Този път както никога не ми пука.

Подкарвам по Ейнзли към Линкълн, завивам към Уестърн и поемам на запад. От доста време не съм излизал сам посред нощ в настоящето, вече не помня и кога за последно съм карал кола, ако наистина не е било абсолютно наложително. Приятно е. Профучавам покрай гробища „Роузхил“ и по дългия коридор автосалони. Включвам радиото, свири Колтрейн, затова надувам звука и смъквам прозореца. Шумът, вятърът, разведряващо повтарящите се светофари и улични лампи ми вдъхват спокойствие, действат ми като упойка и не след дълго аз забравям защо съм излязъл и съм тук. При границата с Евънстън прехвърлям Ридж и после по Демпстър отивам при езерото. Спирам недалеч от лагуната, оставям ключовете върху светлинното табло, слизам от колата и тръгвам пеш. Прохладно и много тихо е. Отивам на кея и заставам в края му, откъдето поглеждам покрай брега Чикаго, който примигва с хиляди светлинки под оранжевото и мораво небе.

Ужасно уморен съм. Уморен съм да мисля за смъртта. Уморен съм от секса като средство за постигане на някаква цел. Уплашен съм къде ще свърши всичко това. Не знам кога ще рухна под напрежението, на което ме подлага Клер.

Какво представляват тези зародиши, тези ембриони и групи клетки, които постоянно създаваме и после губим? Какво в тях е чак толкова важно, че да излагаме на опасност живота на Клер, да вливаме отчаяние във всеки ден? Природата ни казва да се откажем, Природата казва: Хенри, твоят организъм е страшно прецакан и не искаме да произвеждаме друг като него. И аз съм готов да се примиря.

Никога не съм се виждал в бъдещето с дете. Прекарал съм доста време с по-малкото си Аз, прекарал съм доста време и с Клер като дете, но не чувствам, че животът ми е непълен без мое дете. Никое от бъдещите ми Аз не ме е насърчавало да упорствам в тази насока. Всъщност преди няколко седмици не издържах и попитах — натъкнах се в хранилището на „Нюбъри“ на самия себе си, на себе си от 2004 година. „Ще имаме ли някога дете?“, попитах. Моят Аз само се усмихна и сви рамене. „Съжалявам, но просто трябва да го изживееш“, отвърна той самодоволно и състрадателно. „О, господи, кажи ми, де! — подвикнах аз точно когато той вдигна ръка и изчезна. — Тъпанар“, казах на висок глас, а Изабел надникна през обезопасената врата и ме попита защо съм се развикал така и толкова ли не знам, че от хранилището се чува в читалнята.

Просто не виждам изход. Клер е като обсебена. Еймит Монтагю я насърчава с разкази за чудотворно появили се деца, тъпче я с витамини, което ми напомня „Бебето на Розмари“[117]. Дали да не обявя стачка? Точно така, сексуална стачка. Смея се сам на себе си. Смехът ми е погълнат от вълните, които се плискат тихо о кея. И да обявя, все тая. До няколко дни ще бия отбой.

Боли ме глава. Опитвам се да не обръщам внимание, знам, че е от умора. Питам се дали ще мога да поспя на плажа, без да ме безпокоят. Нощта е хубава. Точно в този миг съм стреснат от мощен лъч светлина, който се плъзва по кея и ме удря в лицето, и изведнъж съм в кухнята на Кими, лежа по гръб под масата й, обкръжен от краката на столовете. Кими седи на един от столовете и надзърта под масата. Левият ми хълбок опира в обувките й.

— Здрасти, приятелко! — казвам изнемощяло.

Усещам, че всеки момент ще изгубя съзнание.

— Заради теб, приятелю, ще взема да получа сърдечен удар — отвръща Кими. Подритва ме с крак. — Излизай оттам и облечи нещо.

Претъркулвам се, излизам изпод масата и заставам на колене. После се свивам на кълбо върху линолеума и за миг лежа така, за да се поокопитя и да се преборя с гаденето.

— Хенри… добре ли си? — Кими се надвесва над мен. — Искаш ли нещо за ядене? Малко супа? Сготвила съм зеленчукова… Кафе? — Аз клатя глава. — Искаш ли да полегнеш на канапето? Болен ли си?

— Не, Кими, всичко е наред, ей сега ще се оправя.

Успявам криво-ляво да застана на колене, после и да се изправя.

Отивам със залитане в спалнята и отварям гардероба на господин Ким, който е почти празен, ако не броим няколкото чифта старателно изгладени джинси с най-различни размери, от малки, като за момче, до големи, като за възрастен, и снежнобелите ризи, малкото ми съкровище от дрехи, което стои тук и ме чака. Вече облечен се връщам в кухнята, надвесвам се над Кими и я целувам по бузата.

— Коя дата сме днес?

— 8 септември 1998 година. А ти от кое време идваш?

— От юли догодина.

Сядаме на масата. Кими решава кръстословицата в „Ню Йорк Таймс“.

— Как е през юли догодина?

— Лятото е много хладно, градината ти е прекрасна. Цените на всички акции във високите технологии падат. През януари да продадеш акциите си в „Апъл“, чу ли?

Тя си записва на късче плик от амбалажна хартия.

— Добре. Ами ти? Ти какво правиш? Как е Клер? Още ли нямате дете?

— Всъщност съм гладен. Ще ми сипеш ли от супата, за която ми спомена?

Кими става тежко от стола и отваря хладилника. Изважда тенджерка и започва да сипва в нея от супата.

— Не ми отговори на въпроса.

— Няма новини, Кими. Няма дете. Ние с Клер се караме почти непрекъснато за това. Много те моля, не започвай и ти.

Кими е застанала с гръб към мен. Разбърква бързо супата на печката. Гърбът й излъчва скръб.

— Аз не започвам нищо, само питам, разбра ли? Интересувам се.

Няколко минути не казваме нищо. Звукът от лъжицата, която дращи по дъното на тенджерката, вече ме дразни. Сещам се за Клер и как ме е гледала от прозореца, докато съм потеглял.

— Ей, Кими.

— Ей, Хенри.

— Защо вие с господин Ким нямате деца?

Дълго мълчание. После:

— Как да не сме имали деца. Имахме.

— Така ли?

Тя излива димящата супа в една от купичките с Мики Маус, които обичах като малък. Сяда и прокарва длани по косата си, приглажда белите кичури, отскубнали се от малкия кок на тила й. Поглежда ме.

— Яж си супата. Идвам ей сега.

Става и излиза от кухнята, чувам я как върви по найлона, с който е застлан мокетът в коридора. Гребвам си от супата. Почти съм я изял, когато Кими се появява отново.

— Ето. Това е Мин. Моето момиченце.

Снимката е черно-бяла и доста неясна. На нея едно мъничко момиченце на около пет-шест години стои пред къщата на госпожа Ким, пред тази къща, къщата, където съм израсъл аз. Облечено е в униформа на католическо училище, усмихва се и държи чадър.

— Това е първият й училищен ден. Толкова е щастлива, толкова уплашена!

Разглеждам снимката. Страх ме е да попитам. Вдигам очи. Кими гледа през прозореца отвъд реката.

— Какво се е случило?

— О! Тя умря. Още преди ти да се родиш. Имаше левкемия, умря.

Изведнъж си спомням.

— Обичаше ли да седи на люлеещия се стол отзад в градината? В червена рокличка?

Госпожа Ким ме гледа стреснато.

— Виждал ли си я?

— Струва ми се, че да. Преди много време. Когато бях на около седем години. Стоях съвсем гол на стъпалата за реката и тя ми каза да не съм идвал в градината й, а аз й отговорих, че това е моята градина, но тя не ми повярва. Не разбирах за какво става въпрос. — Смея се. — Каза ми, че ако не съм се махнел, майка й щяла да ме напляска.

Кими също се смее през сълзи.

— Беше много сладка, нали?

— Да, беше надрасла възрастта си.

Кими се усмихва.

— Да, Мин си беше доста отракана. Баща й я наричаше Госпожица Устатница. Обичаше я много.

Кими се извръща и бърше скришом очите си. Помня господин Ким като мълчалив човек, все седеше във фотьойла и гледаше спорта по телевизията.

— Коя година е раждана Мин?

— 1949. Почина през 1956. Странно, сега щеше да е жена на средна възраст със свои си деца. Щеше да е на четирийсет и девет години. Децата й щяха да са студенти, а може би щяха вече да са завършили.

Кими ме поглежда, аз също я гледам.

— Опитваме, Кими. Опитваме всичко, за което се сетим.

— Не съм казала нищо.

— Ъхъ.

Кими мига срещу мен, все едно е Луиз Брукс[118].

— Ей, приятелю, нещо се запънах с кръстословицата. Девет отвесно, започва с „к“…

Клер: Гледам как водолазите от полицията влизат в езеро Мичиган. Облачно е и още от сутринта е много горещо. Стоя на кея на Демпстър Стрийт. Има пет пожарни, три линейки и седем полицейски автомобила, спрели са на Шеридан Роуд с мигащи светлини и включени буркани. Пристигнали са седемнайсет пожарникари и шестима лекари и санитари. А също четиринайсет полицаи и една полицайка, ниска, дебела бяла жена, чиято глава сякаш смачкана от фуражката, и която все ми повтаря някакви тъпотии, за да ме успокои, докато накрая направо ми иде да я бутна от кея. Държа дрехите на Хенри. Пет часът сутринта е. Изсипали са се и двайсет и един репортери, някои от телевизията с подвижни станции, микрофони и оператори, други от печатни издания с фотографи. В периферията на екшъна е застанала възрастна двойка, която, без да се натрапва, не крие любопитството си. Опитвам се да не мисля за разказа на полицая как Хенри е скочил от края на кея, хванат от прожектора на полицейския автомобил. Опитвам се да не мисля.

На кея се появяват още двама полицаи. Те се съвещават нещо с колегите си, които вече са тук, после единият от тях, по-възрастният, се откъсва от групичката и тръгва към мен. Има тънки старовремски мустаци със засукани нагоре краища. Представя се като капитан Майкълс и ме пита дали се сещам за причина мъжът ми да реши да посегне на живота си.

— Всъщност, капитане, не мисля, че е посегнал на живота си. Много добър плувец е, вероятно просто е излязъл да поплува до… Уилмет например… — махам аз най-общо на север. — Всеки момент ще се върне…

Капитанът явно не ми вярва.

— Навик ли му е да плува посред нощ?

— Страда от безсъние.

— Скарали ли сте се? Да не е бил разстроен?

— Не — лъжа аз. — Разбира се, че не сме се карали. — Гледам към водата. Сигурна съм, че не звуча особено убедително. — Заспала съм, той, изглежда, е решил да излезе да поплува и не е искал да ме буди.

— Оставил ли е бележка?

— Не. — Точно когато умувам какво по-правдоподобно обяснение да дам, чувам, че водата при брега се плиска. Алилуя. Тъкмо навреме. — Ето го!

Хенри понечва да се изправи във водата, чува вика ми, пак се гмурва и започва да плува към кея.

— Клер. Какво става?

Заставам на колене на кея. Хенри изглежда уморен и премръзнал. Говоря тихо.

— Решили са, че си се удавил. Един от тях те е видял да се хвърляш от кея. От два часа търсят трупа ти.

Хенри изглежда притеснен, но и развеселен. Готов е да се заяжда с полицаите, които са се струпали около мен и без да казват нищо, гледат надолу към него.

— Вие Хенри Детамбъл ли сте? — пита капитанът.

— Да. Нали нямате нищо против да изляза от водата?

Всички го следваме към брега — той плува, а ние останалите, вървим до него по кея. Хенри излиза от водата и застава на брега — прилича на мокър плъх. Подавам му ризата и той се подсушава с нея. Облича останалите дрехи и стои спокойно — чака полицаите да решат какво да правят с него. Иде ми да го целуна и после да го убия. Или обратното. Хенри ме прегръща. Влажен и лепкав е. Притискам се до него, за да ми стане по-хладно, а той се притиска до мен, за да му стане по-топло. Полицаите го разпитват. Хенри отговаря учтиво. Тук има хора от участъка в Евънстън, а също няколко от участъка в Мортън Гроув и Скоукай, дошли колкото да позяпат. Ако бяха от чикагската полиция, щяха да познаят Хенри и да го задържат.

— Защо не се подчинихте, когато полицаят ви нареди да излезете от водата?

— Бях с тапи за уши, капитане.

— С тапи за уши ли?

— За да не ми влиза вода в ушите. — Хенри бърника дълго в джобовете си. — Не знам къде са се дянали. Когато плувам, винаги съм с тапи за уши.

— Защо плувате в три след полунощ?

— Не можех да заспя.

И така нататък. Хенри лъже най-безочливо и преиначава фактите, за да се вместят в твърденията му. Накрая полицаите му съставят от немай-къде акт, че плува по време, когато плажът официално е затворен. Глобата е петстотин долара. Когато ни пускат, ние тръгваме към колата и около нас се скупчват репортерите, фотографите и телевизионните камери. Без коментар. Просто съм дошъл да поплувам. Много ви моля, наистина предпочитаме да не ни снимате. Щрак. Най-после се добираме до колата, която си стои сам-сама с ключовете върху таблото на Шеридан Роуд. Паля и смъквам прозореца. Полицаите, репортерите и възрастната двойка стоят на тревата и ни зяпат. Ние не се поглеждаме.

— Клер.

— Хенри.

— Съжалявам.

— Аз също.

Той ме поглежда, докосва ме по ръката върху волана. Без да казваме нищо, потегляме към нас.

Петък, 14 януари 2000 година

(Клер е на 28 години, Хенри — на 36)

Клер: Кендрик ни повежда през лабиринт от застлани с мокет звукоизолирани коридори към заседателната зала. Тя е без прозорци, вътре има само син мокет и дълга, полирана черна маса, заобиколена от тапицирани въртящи се столове. Има и бяла дъска и няколко маркера, часовник над вратата и кафеник с чаши, сметана и захар отстрани. Ние с Кендрик сядаме на масата, но Хенри снове напред-назад из стаята. Кендрик сваля очилата и разтрива с пръсти малкия си нос отстрани. Вратата се отваря и някакъв младеж с вид на латиноамериканец и с хирургическа престилка вкарва количка на колелца. На нея има клетка, покрита с парче плат.

— Къде я искате? — пита младежът и Кендрик отговаря:

— Оставете, ако обичате, цялата количка.

Мъжът свива рамене и си тръгва. Кендрик отива при вратата и намалява осветлението, помещението потъва в сумрак. Почти не виждам Хенри, който е застанал до клетката. Кендрик отива при него и без да казва нищо, маха парчето плат.

Откъм клетката ме лъхва миризмата на кедър. Изправям се и насочвам поглед натам. Не виждам нищо друго, освен картонче, каквото има в средата на ролките тоалетна хартия, купички за храна, бутилка вода, колело, в каквото тичат гризачите, и грапави кедрови стърготини. Кендрик отваря капака на клетката, бръква вътре и вади нещо малко и бяло. Ние с Хенри се надвесваме и се взираме в мишлето, което мига върху дланта на Кендрик. Той вади от джоба си мъничко фенерче, включва го и го насочва към мишката. Тя настръхва и после изчезва.

— Ах! — възкликвам аз.

Кендрик отново покрива клетката с кърпата и включва осветлението.

— Ще излезе в следващия брой на „Нейчър“ — обяснява с усмивка той. — Уводната статия.

— Поздравления — казва Хенри. Поглежда към часовника. — Колко време ги няма? И Къде ходят?

Кендрик маха с ръка към кафеника и ние и двамата кимаме.

— Няма ги около десетина минути — отвръща той и докато говори, налива три чаши кафе и ни дава по една. — Ходят в лабораторията за животни в сутерена, където са се родили. И в двете посоки не могат да се задържат повече от няколко минути.

Хенри кима.

— Щом поотраснат, ще отсъстват по-дълго.

— Да, засега това се потвърждава.

— Как го постигнахте? — питам аз Кендрик.

Още не мога да повярвам, че е успял.

Кендрик духа кафето и отпива, прави физиономия. Кафето е горчиво и аз слагам в моето захар.

— Помогна ни това, че в „Селера“ секвенционираха целия геном на мишките. Така разбрахме къде да търсим четирите гена, към които са насочени усилията ни. Но щяхме да се справим и без това. Започнахме с клониране на вашите гени, после с ензими обособихме повредените участъци в ДНК. Взехме тези парчета и на четвъртия етап на деленето на клетката ги присадихме в зародиш на мишка. Това беше лесната част.

Хенри вдига вежди.

— Да, разбира се. Ние с Клер го правим непрекъснато в кухнята. А коя беше трудната част?

Той сяда върху масата и слага кафето до себе си. Чувам как колелото в клетката поскърцва. Кендрик ме поглежда.

— Трудната част беше да накараме мишките майки да износят плода докрай. Те постоянно умираха от тежки кръвоизливи.

Хенри е страшно разтревожен.

— Майките мишки са умирали ли?

Кендрик кима.

— Майките умираха, бебетата също. Не можехме да разберем причината, затова започнахме да ги наблюдаваме денонощно и установихме какво се случва. Зародишите напускаха утробата на майката, за да пътешестват, после отново влизаха в нея, а майките получаваха вътрешни кръвоизливи и умираха. Или просто изхвърляха до десет дни плода. Бяхме се отчаяли.

Ние с Хенри се споглеждаме и извръщаме очи.

— Можем да потвърдим, че е така — казвам аз на Кендрик.

— Дааа — отвръща той. — Ние обаче намерихме изход.

— Какъв? — наостря уши Хенри.

— Решихме, че вероятно се дължи на реакция на имунната система. Нещо в зародишите на мишките беше толкова чуждо на имунната система на майките, че тя се бореше с тях, все едно са вирус. Затова потиснахме имунната система на майките и всичко се получи като с вълшебна пръчка.

Сърцето ми ще се пръсне от вълнение. Като с вълшебна пръчка.

Най-неочаквано Кендрик се навежда и сграбчва нещо от пода.

— Пипнах ли те! — възкликва той и показва мишката в долепените си длани.

— Браво! — казва Хенри. — И сега какво?

— Генно лечение — уточнява Кендрик. — Лекарства. — Той свива рамене. — Можем да го направим, но и досега не знаем как точно се получава. И защо. Опитваме се да разберем именно това.

Той подава мишката на Хенри. Хенри допира длани и Кендрик изсипва животинката в тях. Хенри я разглежда любопитно.

— Има татуировка — отбелязва той.

— Само така можем да установим коя коя е — обяснява Кендрик. — Медицинските сестри в лабораторията са луднали, мишките все им бягат.

Хенри се смее.

— Това е нашето Дарвиново предимство — заявява той. — Бягаме.

Гали мишлето и то се облекчава в дланта му.

— Никаква поносимост към стрес — продължава Кендрик и връща мишката в клетката, където тя се шмугва в картончето от тоалетна хартия.

Веднага щом се прибираме, се свързвам по телефона с доктор Монтагю и започвам да й пелтеча за потискане на имунната система и вътрешни кръвоизливи. Лекарката ме изслушва внимателно и ми казва да отида при нея следващата седмица, междувременно тя щяла да провери как стоят нещата. Затварям, а Хенри ме наблюдава нервно над икономическите страници на „Таймс“.

— Струва си да опитаме — казвам му аз.

— Докато разберат за какво става въпрос, са измрели доста мишки майки — напомня той.

— Но се е получило! Кендрик е успял!

Хенри казва само:

— Да.

После пак се зачита. Понечвам да отговоря, но сетне се отказвам и отивам в ателието, прекалено развълнувана съм, за да споря. Получи се като с вълшебна пръчка. Като с вълшебна пръчка.

Пет

Четвъртък, 11 май 2000 година

(Хенри е на 39 години, Клер — на 28)

Хенри: В края на пролетта на 2000 година вървя по Кларк Стрийт. В това няма нищо забележително. Вечерта в Андърсънвил е топла и хубава, всички младежи в крак с модата са насядали по малките маси в „Копис“ и пият айскафе или на средните като размери маси в „Реза“ и ядат кускус, или просто се разхождат, без да обръщат внимание на дрънкулките по шведските магазини, и се прехласват взаимно по кучетата си. През 2002 година би трябвало да съм на работа, но карай. Май пак ще се наложи Мат да ме спасява на следобедната лекция. Казвам си, че трябва да го черпя една вечеря.

Както се разхождам безцелно, най-неочаквано виждам на отсрещния тротоар Клер. Стои пред „Джордж“, магазин за модно облекло, и разглежда изложените на витрината бебешки дрешки. Дори гърбът й е тъжен, дори раменете й стенат от копнеж. Докато я гледам, тя долепя чело до витрината и стои унило. Прекосявам улицата, като се разминавам на косъм с един пикап и едно волво, и заставам зад Клер. Тя се стряска, вдига очи и вижда отражението ми в стъклото.

— А, ти ли си! — казва и се обръща. — Мислех, че си на кино с Гомес.

Сякаш се оправдава, изглежда някак гузна, все едно съм я хванал да върши нещо незаконно.

— Може и да съм на кино. Но всъщност би трябвало да съм на работа. През 2002 година.

Клер се усмихва. Изглежда уморена, аз прехвърлям наум датите и си давам сметка, че петият ни спонтанен аборт е бил само преди три седмици. Двоумя се, после я прегръщам и за мое облекчение тя се отпуска в ръцете ми и обронва глава върху рамото ми.

— Как си? — питам я.

— Ужасно — проронва едва чуто Клер. — Уморена. — Аз си спомням. Седмици наред тя не ставаше от леглото. — Отказвам се, Хенри. — Наблюдава ме, опитва се да види как ще реагирам и да съпостави намерението си с онова, което знам. — Предавам се. Няма да се получи.

Има ли нещо, което да ме спре да й дам онова, от което тя има нужда? Не се сещам и за една-единствена причина да не й кажа. Стоя и умувам дали има нещо, заради което да не й съобщя. Единственото, което си спомням, е нейната убеденост, която сега ще създам.

— Не се отказвай, Клер.

— Какво?

— Продължавай с опитите. В моето настояще имаме бебе.

Клер затваря очи, прошепва:

— Благодаря ти. — Не знам на кого говори, дали на мен или на Бога. Не е важно. — Благодаря ти — повтаря Клер и ме поглежда, говори ми, а аз се чувствам като ангел в някаква налудничава разновидност на Благовещението.

Навеждам се и я целувам, усещам как тя е преизпълнена от решимост, радост, целеустременост. Спомням си мъничката главица с черна коса, подала се между краката й, и се изумявам как този миг сътворява чудото и обратното. Благодаря ти. Благодаря ти.

— Ти знаеше ли? — пита ме Клер.

— Не. — Тя е разочарована. — Не само че не знаех, но направих всичко възможно да ти попреча да забременееш отново.

— Страхотно. — Клер се смее. — Значи, каквото и да се случи, трябва да си мълча и да оставя нещата да се развиват от само себе си.

— Да.

Клер ми се усмихва радостно, аз също й се усмихвам. Да оставим нещата да се развиват от само себе си.

Шест

Събота, 3 юни, 2000 година

(Клер е на 29 години, Хенри — на 36)

Клер: Седя на масата в кухнята, разлиствам разсеяно „Чикаго Трибюн“ и гледам как Хенри разопакова покупките. Пликовете от кафява амбалажна хартия са наслагани в равна редица върху плота и Хенри вади като фокусник от тях кетчуп, пиле, сирене гауда. Аз продължавам да си чакам зайчето и копринените шалчета. Вместо тях виждам гъби, шарен зрял боб, бяло сирене, маруля, ананас, обезмаслено мляко, кафе, репички, ряпа, червена и бяла, овесени ядки, масло, извара, ръжен хляб, майонеза, яйца, самобръсначки, дезодорант, ябълки, кисело мляко, франзели, скариди, сметана, сос за марината, замразен портокалов сок, моркови, презервативи, картофи… презервативи ли? Ставам, отивам при покупките, взимам кутийката и я разклащам пред лицето на Хенри.

— Да не си хванал любовница?

Той ме гледа предизвикателно, докато рови нещо из фризера.

— Не, всъщност бях осенен от блага вест. Тъкмо стоях при рафта с пастата за зъби, когато я получих. Искаш ли да чуеш?

— Не.

Хенри се изправя и се обръща към мен. Изражението му е като въздишка.

— Нека си го признаем: не можем да продължаваме и занапред с опитите да имаме деца.

Предател.

— Разбрахме се…

— Да продължим. Според мен пет спонтанни аборта са достатъчни. Опитахме.

— Не. В смисъл… защо да не опитаме още веднъж?

Мъча се в гласа ми да няма молба и гневът, надигнал се в гърлото ми, да не се излее и в думите, които изричам.

Хенри заобикаля плота, застава пред мен, но не ме докосва, знае, че не може да го направи.

— Клер. Още един спонтанен аборт ще те погуби, нямам намерение и занапред да правя нещо, което накрая ще те убие. Пет бременности. Знам, че искаш да опиташ още веднъж, но не мога. Не издържам вече, Клер. Съжалявам.

Излизам през задната врата и заставам на слънцето, при лехите с ягоди. Сега, в късния следобед, децата ни, мъртви и увити в копринена оризова хартия, са положени в мънички дървени ковчези на сянка, при розите. Усещам върху кожата прежурящото слънце и треперя за тях, на хладно в градината в този мек юнски ден. „Помощ — казвам наум на бъдещото ни дете. — Той не знае, не мога да му кажа. Идвай по-бързо.“

Петък, 9 юни 2000 година — 19 ноември 1986 година

(Хенри е на 36 години, Клер — на 15)

Хенри: 8:45 часът сутринта е, петък, и аз седя в чакалнята на някой си доктор Робърт Гонзалес. Клер не знае, че съм тук. Решил съм да си направя вазектомия.

Кабинетът на доктор Гонзалес е на Шеридан Роуд, недалеч от Дайвърси, в лъскав медицински център точно срещу оранжериите в парка Линкълн. Чакалнята е обзаведена в оттенъци на кафявото и гористозеленото, има много ламперия и гравюри в рамки на победителите от конни надбягвания, провеждани през осемдесетте години на деветнайсети век. Чувствам се така, сякаш трябва да съм облечен в смокинг и да стискам между зъбите си дебела пура.

Милата жена в „Планирано родителство“ ме увери с благ, обучен глас, че изобщо нямало да боли. Тук с мен седят още петима мъже. Питам се дали и те ще се клъцнат, или просто имат проблеми с простатата. Някои може би са като мен, седят тук и чакат да сложат край на попрището си на възможни бащи. Изпитвам известна съпричастност към тези непознати мъже: всички ние седим заедно тук, в тази кафява стая от дърво и кожа, в тази сива утрин, и чакаме да влезем в кабинета и да си смъкнем гащите. Има един грохнал старец, седи с ръце върху бастуна, на който се е облегнал, и със затворени очи зад очилата с дебели стъкла, увеличаващи клепачите му. Той едва ли е тук, за да го скопят. Тийнейджърът, който прелиства стария брой на „Ескуайър“, се прави на непукист. Затварям очи и си представям, че съм в бар и барманката е с гръб към мен, за да ми налее качествено малцово уиски с малко хладка вода вътре. Може би е английска кръчма. Да, това ще обясни обзавеждането. Мъжът отляво кашля силно, с онези кашлици, които направо разкъсват белите дробове, и когато отварям очи, пак си седя в чакалнята на лекаря. Поглеждам крадешком часовника на мъжа вдясно един от онези огромни часовници като за спортисти, с които можеш като с хронометър да засечеш времето на някой спринтьор или да се свържеш с командния пункт. Сега е 9:58. Часът ми е след две минути. Но лекарят очевидно закъснява. Медицинската сестра се провиква:

— Господин Листън!

Тийнейджърът става рязко и влиза през дебелата тапицирана врата в кабинета. Останалите се споглеждаме бегло, сякаш сме в метрото и някой се опитва да ни пробута евтини джунджурии.

Вцепенен съм от напрежението и си напомням, че ще направя нещо необходимо и полезно. Не съм предател. Не съм предател. Спасявам Клер от ужаса и болката. Тя няма да разбере. Няма да ме боли. Е, може и да ме заболи мъничко. Някой ден ще кажа на Клер и тя ще проумее, че съм бил длъжен да го направя. Опитали сме. Не съм имал друг избор. Не съм предател. И да ме заболи, си струва. Правя го, защото обичам Клер. Представям си я как седи в леглото ни, цялата в кръв, и ридае, и ми призлява.

— Господин Детамбъл.

Изправям се и наистина ми прилошава. Краката ми се подкосяват. Вие ми се свят, превивам се о две и повръщам, вече съм на четири крака, земята е студена и е покрита с остра мъртва трева. В стомаха ми няма нищо, плюя храчки. Студено е. Вдигам очи. На поляната съм, на Ливадата. Дърветата са голи, небето е покрито с плоски облаци, наближава равният мрак. Аз съм сам.

Ставам и намирам кашона с дрехите. Не след дълго вече съм облечен в тениска на „Ганг ъф Фор“, в пуловер и джинси, на краката съм с дебели чорапи и черни кубинки, отгоре съм с черно вълнено яке и с големи ръкавици с един пръст в бебешко синьо. Някой е прегризал дупка в кашона и си е свил вътре гнездо. От дрехите личи, че сме в средата на осемдесетте години. Клер е някъде на петнайсет-шестнайсет години. Чудя се дали да се помотая и да я почакам, или просто да си тръгна. Не знам дали точно сега ще намеря сили да се изправя пред младежката й жизненост. Обръщам се и тръгвам към овощната градина.

Явно е краят на ноември. Ливадата е кафява и шумоли от вятъра. Гарваните си оспорват обрулените от дърветата ябълки в края на градината. Точно когато отивам при тях, чувам, че някой диша запъхтяно и тича зад мен. Обръщам се, Клер е.

— Хенри…

Тя едвам си поема въздух, говори така, сякаш има хрема. Оставям я да постои и да си почине. Не мога да говоря с нея. Тя стои, диша тежко и дъхът й образува отпред бели валма, косата й е яркочервена на фона на сивото и кафявото, кожата й е розова и бяла.

Обръщам се и влизам в овощната градина.

— Хенри… — Клер тръгва след мен, хваща ме за ръката. — Какво? Какво съм направила? Защо не ми говориш?

О, боже!

— Опитах се да направя нещо за теб, нещо важно, но не се получи. Притесних се и се озовах тук.

— Какво се опита да направиш?

— Не мога да ти кажа. В настоящето дори не смятах да ти споменавам. Нямаше да ти хареса.

— Защо тогава си искал да го направиш?

Клер трепери на вятъра.

— Това беше единственият начин. Ти не искаше и да чуеш. Реших, че ако го направя, ще спрем да се караме.

Въздишам. Ще опитам отново, ако се налага, ще опитам и трети път.

— Защо се караме?

Клер ме гледа напрегнато и тревожно. Има хрема.

— Настинала ли си?

— Да. Защо се караме?

— Всичко започна, когато на прием в посолството жената на твоя посланик удари шамар на любовницата на моя министър-председател. Това се отрази на цената на овесените ядки, което доведе до голяма безработица и бунтове…

— Хенри.

— Да.

— Поне веднъж, поне веднъж ще престанеш ли да ми се подиграваш и ще отговориш ли на въпроса ми?

— Не мога.

Клер ме удря с все сила през лицето — явно не се е сдържала. Отстъпвам назад изненадан, доволен.

— Удари ме още веднъж.

Тя е объркана, клати глава.

— Моля те, Клер.

— Няма пък. Защо ме молиш да те ударя? Аз исках да те заболи.

— Аз пък искам да направиш така, че да ме заболи. Моля те.

Подлагам глава.

— Какво ти става?

— Всичко е ужасно, а аз не го усещам.

— Кое е ужасно? Какво става?

— Не питай.

Клер идва много близо до мен и ме хваща за ръката. Издърпва смешната синя ръкавица, допира дланта ми до устата си и ме захапва. Болката е непоносима. Клер ме пуска и аз си поглеждам ръката. Около ухапаното бавно, на мънички капки се стича кръв. Сигурно ще получа отравяне на кръвта, но сега не ми пука.

— Кажи ми.

Лицето й е на сантиметри от моето. Целувам я много грубо. Тя се дърпа. Пускам я и Клер ми обръща гръб.

— Не беше много приятно — казва ми едва чуто.

Какво ме прихваща! На петнайсет години Клер не е същият човек, който ме изтезава от месеци, който отказва да се примири и иска дете, като ни излага на риска на смъртта и на отчаянието и превръща любенето в бойно поле, осеяно с труповете на деца. Отпускам длани върху раменете й.

— Извинявай. Ужасно съжалявам, Клер, ти нямаш никаква вина.

Тя се обръща. Плаче, лицето й е подпухнало. Като по чудо откривам в джоба на якето хартиена кърпичка. Бърша лицето й, а тя взима кърпичката и се изсеква.

— Никога досега не си ме целувал.

О, не! Лицето ми сигурно е смешно, защото Клер прихва. Не мога да повярвам. Какъв малоумник съм.

— О, Клер. Просто… забрави за случилото се, чу ли? Заличи го. Това не е ставало никога. Ела насам. Направи две крачки, чу ли! Клер!

Тя пристъпва плахо към мен. Прегръщам я, гледам я. Очите й са зачервени, носът й е подпухнал, очевидно я мъчи ужасна хрема. Слагам длани върху ушите й и наклонявам главата й назад, после я целувам и се опитвам да й предам сърцето си — да го пази, в случай че го изгубя.

Петък, 9 юни 2000 година

(Клер е на 29 години, Хенри — на 36)

Клер: Цяла вечер Хенри е ужасно притихнал, разсеян и умислен. Докато вечеряхме, сякаш претърсваше наум въображаемо хранилище с надеждата да открие книга, която е чел примерно през 1942 година. Освен това дясната му ръка е превързана. След вечеря влезе в спалнята и легна така, че главата му да виси от долния край на леглото, а краката му да са на възглавницата ми. Отидох в ателието, измих калъпите и рамките, с които правя хартия, изпих си кафето, но не ми беше приятно, защото не проумявах какво мъчи Хенри. Накрая се връщам в къщата. Той пак си лежи в същото положение. На тъмно.

Лягам на пода. Докато се протягам, гърбът ми пука силно.

— Клер!

— Мммм?

— Помниш ли първия път, когато те целунах?

— Много ярко.

— Извинявай.

Хенри се претъркулва. Аз изгарям от любопитство.

— Защо беше толкова разстроен? Беше се опитал да направиш нещо, но не се беше получило и ми каза, че на мен няма да ми хареса. Какво?

— Как помниш всичко това?

— Аз съм пословичното слонче. Сега ще ми кажеш ли?

— Не.

— Ако се опитам да позная, ще ми кажеш ли?

— Вероятно не.

— Защо?

— Защото съм капнал от умора и тази вечер не искам да се караме.

И аз не искам да се караме. Харесва ми да си лежа тук на пода. Студено е, но пък си е устойчиво.

— Ходил си да си правиш вазектомия.

Хенри мълчи. Мълчи толкова дълго, че ми иде да сложа пред устата му огледалце, за да видя дали диша. Накрая:

— Откъде разбра?

— Не съм разбрала. Страхувах се да не е това. И сутринта видях, че си си записал час при лекаря.

— Изгорих листа.

— Видях отпечатъка върху листа отдолу.

Хенри стене.

— Добре, Шерлок. Спипа ме.

Продължаваме да лежим мирно и кротко в мрака.

— Не се отказвай.

— Да не се отказвам от какво?

— Направи си вазектомия. Щом толкова се налага.

Хенри се претъркулва още веднъж и ме гледа. Единственото, което виждам, е черната му глава на фона на черния таван.

— Не ми крещиш.

— Не. И аз вече не издържам. Предавам се. Ти печелиш, преставаме с опитите да имаме дете.

— Не бих го описал точно като победа. Просто ми се стори… нужно.

— Както и да е.

Хенри слиза от леглото и сяда при мен на пода.

— Благодаря ти.

— За нищо.

Той ме целува. Представям си мрачния ноемврийски ден през 1986 година, откъдето Хенри току-що е дошъл, вятъра, топлината на тялото му в студената овощна градина. След малко за пръв път от доста месеци се любим, без да се притесняваме за последиците.

Хенри е хванал настинката ми отпреди шестнайсет години. Четири седмици по-късно наистина си прави вазектомия, а аз установявам, че съм бременна за шести път.

Сънища с бебета

Септември 2000 година

(Клер е на 29 години)

Клер: Сънувам, че слизам по стълбите към сутерена на баба Абшир. Върху лявата стена още личи дългата следа от сажди, останала от времето, когато онзи гарван влезе в комина, стъпалата са прашни, а перилата, за които се държа, оставят върху дланта ми сиви следи — слизам и влизам в помещението, където като малка ме беше страх и да надзърна. Вътре има широки рафтове с редици и редици буркани: домати и туршия, царевица и цвекло. Изглеждат балсамирани. В един от бурканите има мъничък зародиш на патица. Отварям го внимателно и изливам в ръката си течността заедно с патенцето. То отваря уста да си поеме въздух и повръща.

— Защо ме остави? — пита ме, когато може да говори. — Чаках те.

Сънувам, че двете с майка ми вървим по тиха улица в жилищен квартал и Саут Хейвън. Аз нося бебе. Докато вървим, бебето става все по-тежко и по-тежко, докато накрая едвам го удържам. Обръщам се към мама и й казвам, че не мога да го нося повече, тя го поема с лекота от мен и ние продължаваме нататък. Стигаме при една къща и по късата алея отиваме в задния двор. В двора има два екрана и прожектор за диапозитиви. По градинските столове са насядали хора, които гледат диапозитиви на дървета. Върху всеки екран има половин дърво. Едната половина е лято, другата — зима, те са едно и също дърво, но в различни годишни времена. Бебето се смее и пищи от радост.

Сънувам, че съм застанала на перона на метрото на спирка Седжуик и чакам влака за Кафявата линия. Нося два пазарски плика и след като се вглеждам, виждам, че вътре има опаковки солети и много мъничко мъртвородено бебе с червена коса, увито в найлон.

Сънувам, че съм у нас, в някогашната си стая. Късно през нощта е, стаята е осветена от мъждивата лампичка на аквариума. Внезапно виждам ужасена, че из стъкленицата плува и плува малка животинка, махам бързо капака и вадя с кепчето животинката, която се оказва лалугер с хриле.

— Извинявай — казвам му. — Забравих те.

Лалугерът само ме гледа с укор.

Сънувам, че се качвам по стълбите в „Полска чучулига“. Цялата покъщнина е изнесена, стаите са празни, из слънчевата светлина, която образува по дъбовия паркет златни езерца, се носи прах. Тръгвам по дългия коридор, като надзъртам в спалните, и стигам до моята стая, където сам-сама стои малка дървена люлка. Няма никакъв звук. Дострашава ме да погледна в люлката. На пода в мамината стая са намятани бели чаршафи. В краката ми се червенее капчица кръв, която докосва една гънка на чаршафа и докато я гледам, се разпростира и накрая целият под е покрит с кръв.

Събота, 23 септември 2000 година

(Клер е на 29 години, Хенри — на 37)

Клер: Живея под водата. Всичко изглежда бавно и далечно. Знам, че там, горе, има свят, озарен от слънце бърз свят, където времето тече като сух пясък в пясъчен часовник, но тук, долу, където съм, въздухът и звукът, и времето, и чувствата са мудни и тегави. Намирам се заедно с това бебе във водолазен звънец, вътре в него сме единствено ние двамата и се опитваме да оцелеем в тази чужда среда, но аз се чувствам много самотна, „Ехо! Там ли си? — Не се връща никакъв отговор. — Мъртъв е“, казвам аз на Еймит. „Не — възразява тя и се усмихва разтревожена, — не, Клер, виж, има пулс.“ Не мога да обясня. Хенри се е надвесил, опитва се да ме храни, да ме разтрие, да ме ободри, докато не започвам да му крещя. Прекосявам двора и отивам в ателието. То прилича на музей, на мавзолей, вътре е пълно мъртвило, няма нищо живо и дишащо, тук няма идеи, има само вещи, вещи, които ме гледат укорно. „Съжалявам“, казвам на празния, гол статив, на сухите котли и калъпи, на недоправените скулптури. „Мъртвородена“, мисля си, докато гледам синята като перуника, обвита в хартия арматура, която през юни изглеждаше толкова обнадеждаващо. Ръцете ми са чисти, меки и розови. Мразя ги. Мразя тази празнота. Мразя това бебе. Не. Не, не го мразя. Просто не мога да го намеря.

Сядам пред статива с молив в ръката и лист бяла хартия отпред. Не идва нищо. Затварям очи и единственото, което ми хрумва, е червено. Затова вземам тубичка акварелна боя, тъмночервен кадмий, и дебела като парцал четка, напълвам едно бурканче с вода и се заемам да покривам листа хартия с червено. То лъщи. Хартията натежава от водата и докато съхне, потъмнява. Гледам я как изсъхва. Мирише на гума арабика. В средата на листа рисувам с черен туш съвсем малко сърце, но не смешните сърца като на Свети Валентин, а вярно като анатомия сърце, мъничко, с формата на кукла, а после и вени, тънки пътни карти на вени, които стигат чак до краищата на хартията и държат сърчицето впримчено като муха в паяжина. „Виж, има пулс.“

Свечерило се е. Изпразвам бурканчето с вода и мия четката. Заключвам ателието, прекосявам двора и влизам през задната врата. Хенри прави сос за спагети. Когато влизам, вдига поглед.

— По-добре ли си? — пита ме.

— По-добре съм — уверявам него и себе си.

Сряда, 27 септември 2000 година

(Клер е на 29 години)

Клер: То лежи на леглото. Има кръв, но не е толкова много. То лежи по гръб, опитва се да диша, мъничкият му гръден кош трепери, но е прекалено рано, то се гърчи и от пъпната връв в ритъм с биенето на сърцето струи кръв. Заставам на колене до леглото и го вдигам, вдигам мъничкото си момченце, а то се мята като току-що уловена рибка, която се дави във въздуха. Държа го много нежно, но то не знае, че съм тук и го държа, хлъзгаво е и кожата му е почти въображаема, а очите му са затворени и на мен ми се иска неистово да му направя дишане уста в уста, да повикам „Бърза помощ“ и „О, не си отивай, докато не те види Хенри!“, но от устата му заедно с въздуха излиза и течност — мъничко морско същество, което диша вода, — после то отваря широко уста и аз виждам направо през него, и ръцете ми са празни, и него го няма, няма го.

Не знам откога, минава време. Стоя на колене. И както стоя на колене, се моля. „Мили боже. Мили боже. Мили боже.“ Бебето се размърдва в утробата ми. „Кротувай. Скрий се.“

Събуждам се в болницата. Хенри е там. Бебето е мъртво.

Седем

Четвъртък, 28 декември 2000 година

(Хенри е на 33 и на 37 години, Клер — на 29)

Хенри: Стоя в спалнята у нас, в бъдещето. Нощ е, но от лунната светлина стаята изглежда сюрреалистична, с откроена едноцветност. Ушите ми пищят, както често в бъдещето. Поглеждам Клер и себе си, които спят. Имам чувството, че съм мъртъв. Спя, свит на кълбо, с колене, долепени до гърдите, омотан в одеяла, с леко отворена уста. Иска ми се да докосна себе си. Иска ми се да прегърна своето Аз, да се погледна в очите. Но няма да стане по този начин — стоя така доста време, напрегнато вторачен в спящото си бъдещо Аз. Накрая отивам тихо откъм страната, където спи Клер, заставам на колене. Точно като в настоящето е. Налагам си да забравя другото тяло на леглото, да насоча цялото си внимание към Клер.

Тя се размърдва, очите й се отварят. Не е сигурна къде сме. Аз също.

Плисва ме неудържимо желание, копнеж да бъда свързан с Клер възможно най-силно, да бъда тук, сега. Целувам я съвсем леко, целувам я дълго, без да мисля за нищо. Тя е пияна от съня, вдига ръка към лицето ми и когато ме усеща такъв плътен, се събужда повече. Сега вече присъства, прокарва длан надолу по ръката ми, милувка. Махам внимателно и бавно чаршафа от нея, за да не събудя другото си Аз, което Клер все още не забелязва. Питам се дали това друго Аз е потънало в непробуден сън, от който не може да се отърси, но решавам да не проверявам. Лягам върху Клер, покривам я изцяло с тялото си. Иска ми се да направя така, че тя да не може да се извърне, но сега Клер всеки момент ще погледне настрани. Докато прониквам в нея, ме поглежда и на мен ми се струва, че не съществувам, след миг обаче тя се извръща и ме вижда. Надава вик, но не силен, и пак се извръща към мен, както съм над нея, вътре в нея. После Клер си спомня, приема го, „доста странно си е, но какво пък“, и в този миг я обичам повече от всичко на света.

Понеделник, 12 февруари 2001 година

(Хенри е на 37 години, Клер — на 29)

Хенри: Цяла седмица Клер е в странно настроение. Разсеяна е. Сякаш вниманието й е приковано към нещо, което вижда само тя, сякаш получава някъде дълбоко в себе си Божии откровения или се опитва да разчете наум сателитни трансмисии на руски тайнопис. Когато я питам какво става, тя само се усмихва и вдига рамене. Това изобщо не й е в стила и аз съм разтревожен, но веднага се отказвам да подпитвам.

Една вечер се прибирам от работа, поглеждам Клер и това ми е достатъчно, за да разбера, че се е случило нещо ужасно. Изражението й е уплашено и умолително. Тя се приближава и спира, и не казва нищо. Мисля си: някой е умрял. Кой ли е умрял? Татко? Кими? Филип?

— Кажи нещо — моля я. — Какво се е случило?

— Бременна съм.

— Как е възможно… — Но още докато го изричам, вече знам. — Спомних си.

За мен тази нощ е била преди години, но за Клер тя е само няколко седмици назад в миналото. Аз идвах от 1996 година, когато се мъчехме отчаяно Клер да зачене, а тя почти не се беше събудила. Ругая се за нехайството и глупостта. Клер чака да кажа нещо. Насилвам се да се усмихна.

— Защо изобщо се изненадвам.

— Да.

Още малко, и Клер ще се разплаче. Прегръщам я и тя се вкопчва в мен.

— Страх ли те е? — шепна в косата й.

— Ъхъ.

— Никога досега не те е било страх.

— Досега бях като обезумяла. Сега знам…

— Какво е.

— Какво може да се случи.

Стоим и мислим какво може да се случи. Аз се двоумя.

— Бихме могли да…

Не се доизказвам.

— Не. Аз не мога.

Така си е. Клер не може. Който се е родил католик, си умира католик. Казвам й:

— Може пък да е за добро. Щастлива случайност.

Клер се усмихва и аз разбирам, че тя го иска, че всъщност се надява седем да е щастливото ни число. На гърлото ми засяда буца и се налага да се извърна.

Вторник, 20 февруари 2001 година

(Клер е на 29 години, Хенри — на 37)

Клер: В 7:46 сутринта радиото върху будилника се включва и от Националното обществено радио ни съобщават тъжно, че някъде е станала самолетна катастрофа, при която са загинали осемдесет и шест души. Почти сигурна съм, че съм една от тях. Леглото откъм страната на Хенри е празно. Затварям очи и съм върху тясна койка в каютата на презокеански кораб, който пори високите вълни. Въздишам и се добирам някак от леглото до банята. След десет минути още повръщам, когато Хенри надзърта в банята и ме пита дали се чувствам добре.

— Чувствам се страхотно. Не помня някога да съм била по-добре.

Той присяда на ръба на ваната. Лично аз предпочитам да нямам публика, точно сега.

— Да се притеснявам ли? Никога досега не си повръщала.

— Еймит каза, че е добре и е в реда на нещата да повръщам.

Така тялото ми признавало бебето за част от себе си, а не за чуждо тяло. Еймит ми предписа онова лекарство, което дават на хора с присадени органи.

— Днес може би трябва да дам малко кръв за теб.

И двамата с Хенри сме нулева група. Аз кимам и пак повръщам. Постоянно даваме кръв, на него му се е налагало да му преливат два пъти, на мен — три пъти, при това единия път огромни количества. Към минута седя, после се изправям с леко залитане. Хенри ме хваща. Аз си избърсвам устата и си измивам зъбите. Хенри слиза долу да прави закуска. Изведнъж ми се прияждат неудържимо овесени ядки.

— Овесени ядки! — провиквам се към долния етаж.

— Добре!

Заемам се да се реша с четката. Отражението ми в огледалото ме показва розова и отекла. Мислех, че бременните греят. Аз изобщо не грея. Както и да е. Пак съм си бременна и само това има значение.

Четвъртък, 19 април 2001 година

(Хенри е на 37 години, Клер — на 29)

Хенри: В кабинета на Еймит Монтагю сме за ултразвука. Двамата с Клер изгаряме от нетърпение да получим резултата от ултразвука, но същевременно сме и притеснени. Отказахме се от амниоцентезата, защото сме сигурни, че ще изгубим бебето, ако почнем да го ръчкаме с огромна дълга игла. Клер е бременна в осемнайсетата седмица. На средата: ако можехме да сгънем времето наполовина, като в теста на Роршах, гънката щеше да се падне точно по средата. Живеем със затаен дъх, страх ни е да издишаме въздуха, да не би заедно с него да изхвърлим преждевременно и бебето.

Седим в чакалнята заедно с други бременни жени и мъжете им, с майки с бебета в колички и с дечица, които току-що са проходили, тичат напред-назад и се блъскат в едно или друго. Кабинетът на доктор Монтагю винаги ме е потискал, защото тук сме прекарали много време в тревоги и в това да слушаме лоши новини. Днес обаче е различно. Днес всичко ще бъде наред.

Медицинската сестра ни вика по име. Ние се отправяме към кабинета. Клер се съблича и се качва на кушетката. Намазват я с крем и пускат скенера. Сестрата гледа монитора. Еймит Монтагю, която е висока и царствена и е френска мароканка, гледа монитора. Ние с Клер се държим за ръце. И също гледаме монитора. Малко по малко изниква образ.

Върху екрана се избистря синоптичната карта на света. Или на галактика, на водовъртеж от звезди. Или на бебе.

— Bien joué, une fille[119] — оповестява доктор Монтагю. — Смуче си палеца. Много е красива. И е много голяма.

Двамата е Клер въздишаме от облекчение. Красивата галактика върху екрана си смуче палеца. Докато я наблюдаваме, тя си маха палеца от устата. Доктор Монтагю казва:

— Усмихва се.

Ние също се усмихваме.

Понеделник, 20 август 2001 година

(Клер е на 30 години, Хенри — на 38)

Клер: Бебето трябва да се роди след две седмици, а ние още не сме решили как да го кръстим. Всъщност почти не сме го обсъждали, избягвали сме суеверно въпроса, сякаш, ако дадем още сега име на бебето, фуриите ще го набележат и ще започнат да го изтезават. Накрая Хенри носи вкъщи книга, озаглавена „Речник на личните имена“.

Лежим на леглото. Само 8:30 вечерта е, но аз съм без капчица сили. Лежа на една страна, коремът ми образува полуостров, с лице към Хенри съм, който се е подпрял на лакът и е оставил речника по средата между двамата. Споглеждаме се и се усмихваме притеснено.

— Някакви предложения? — пита Хенри, докато разлиства книгата.

— Джейн — отговарям аз.

Той прави кисела физиономия.

— Джейн ли?

— Така наричах всичките си кукли и плюшени играчки. Всички до последната.

Хенри намира името.

— Означава „Дар Божи“.

— На мен ми харесва.

— Дай да измислим по-необикновено име. Например Ирет. Или Джодота. — Той прехвърля страниците. — Ето ти едно хубаво име: Лулолулуа. „Перла“ на арабски.

— Защо да не я наречем Перла?

Представям си бебето като бяла седефена топка.

Хенри прокарва пръст надолу по колоните.

— И така: (лат.) вероятно от perula[120], за най-ценената разновидност на този продукт на заболяване.

— Уф! Какво й има на тази книга?

Вземам я от Хенри и колкото да се посмеем, проверявам „Хенри“.

— Старогермански — повелител на дома, господар на жилището.

Той прихва.

— Провери „Клер“.

— Това е поредната разновидност на „Клара“ (лат.), „сияйна“, „бляскава“.

— Хубаво — отбелязва Хенри.

Разлиствам книгата напосоки.

— Филомена?

— Харесва ми — възкликва Хенри. — Но как ще й викат на галено? Ужасното Фили! Мел?

— Пирена (гр.), „червенокоса“.

— Ами ако не е червенокоса?

Хенри се пресяга уж за книгата, но хваща малко от косата ми и захапва връхчетата. Аз я издърпвам и отмятам цялата си коса зад гърба.

— Мислех, че знаеш всичко, каквото има да се знае за това дете. Кендрик със сигурност е проверил за червената коса — казвам аз.

Хенри взема от мен книгата.

— Юзот? Зоуи? Зоуи е хубаво. Съдържа възможности.

— Какво означава?

— „Живот“.

— Да, много е хубаво. Отбележи го.

— Елиза — продължава Хенри.

— Елизабет.

Хенри ме поглежда, двоуми се.

— Анет.

— Луси.

— Не — отсича Хенри.

— Не — съгласявам се аз.

— Онова, от което имаме нужда, е ново начало — заявява Хенри. — Празна плоча. Хайде да я наречем Табула Раза.

— Хайде да я наречем Титания Бяла.

— Бланш, Бланка, Бианка…

— Алба — казвам аз.

— Както в дукесата на Алба ли?

— Алба Детамбъл.

Докато ги изричам, думите се въртят в устата ми.

— Красиво е, има и ямби… — Той разлиства книгата. — „Алба (лат.). — Бял; (провансалски) — зора.“ Хмм.

Хенри става тежко от леглото. Чувам го как тършува из хола, след няколко минути се връща с том първи на „Оксфордски речник на английския език“, с големия речник на „Рандъм Хаус“ и с моята опърпана „Енциклопедия Американа“, книга първа, А — Анархия.

— „Изгревна песен на провансалските поети… в прослава на техните любими“: „Réveilles, a l’aurore, par le cri du guetteur, deux amants qui viennent de passer la nuit ensemble se séparent en maudissant le jour qui vient trop tôt, tel est le thème, non moins invariable que celui de la pastorelle, d’un genre dont le nom est emprunté ou mot alba, qui figure parfois au début de la piece. Et régulièrement à la fin de chaque couplet, oit il forme refrain.“[121] Колко тъжно. Дай да опитаме „Рандъм Хаус“. Това тук е по-добре. „Бял град върху хълм. Крепост.“ — Той изхвърля от леглото „Рандъм Хаус“ като ненужен баласт и разлиства енциклопедията. — Абелар, Авесалом, айсберг… а, ето, Алба. — Хенри хвърля едно око на статията. — Изчезнал град в Древен Рим. И Дукът на Алба.

Аз въздишам и се обръщам по гръб. Бебето се размърдва. Сигурно спи. Хенри отново се заема да разлиства Оксфордския речник на английския език.

— Амулет. Анапест. Балимез. Бацил. Господи, само какви неща включват напоследък в справочниците.

Той плъзга длан под нощницата ми, прокарва я бавно по издутия ми корем. Бебето рита силно точно където е ръката му, Хенри трепва и ме гледа изумен. Дланите му изследват, намират пътя си в познатия и непознатия терен.

— Колко Детамбъловци можеш да сместиш тук?

— О, има място за още един.

— Алба — проронва тихо Хенри.

— Бял град. Непревземаема крепост на бял хълм.

— Ще й хареса.

Хенри ми смъква бельото. Мята го далеч от леглото и ме гледа.

— Внимателно… — казвам му.

— Много внимателно — съгласява се той, докато се съблича.

Чувствам се огромна, като континент насред море от възглавници и завивки. Хенри се надвесва над мен изотзад, приближава се като изследовател, който очертава с език картата на кожата ми.

— Бавно, бавно…

Уплашена съм.

— Песен, която трубадурите пеят призори — нашепва Хенри, докато прониква в мен.

— На своите любими — отвръщам аз.

Очите ми са затворени и чувам Хенри, сякаш е в съседната стая:

— Ето така… — И после: — Да. Да.

Алба, въведение

Сряда, 16 ноември 2011 година

(Хенри е на 38 години, Клер — на 40)

Хенри: Намирам се в бъдещето, в залите на сюрреалистите в Чикагския художествен институт. Не съм облечен съвсем безупречно, единственото, което успях да сложа върху себе си, беше черното зимно яке, което взех от гардероба, и панталона, който намерих в шкафчето на охраната. Успях все пак да открия и обувки, които винаги ми създават най-големи затруднения. Затова ще се наложи да задигна нечий портфейл, за да си купя от магазинчето на музея тениска, да обядвам, да поразгледам картините й после да се изнеса от сградата и да поема из света на магазините и хотелските стаи. Нямам представа къде точно във времето съм. Не много далеч: дрехите и прическите са почти същите, както през 2001 година. Развълнуван съм от това кратко пътуване и същевременно съм разтревожен, защото в настоящето ми Клер ще роди всеки момент Алба и аз държа на всяка цена да присъствам, от друга страна обаче пътешествието напред в бъдещето е изключително любопитно. Чувствам се силен, наистина ми е хубаво, усещам, че присъствам. Затова стоя притихнал в тъмна зала, запълнена с осветени от прожектори кутии на Джоузеф Корнел[122], и наблюдавам групата ученици, които вървят след екскурзоводката заедно със сгъваемите столове и покорно ги разтварят, когато тя им каже да седнат.

Взирам се в групата. Както би могло да се очаква, екскурзоводката е добре поддържана жена към петдесетте с невъзможно руса коса и изопнато лице. Учителката, весела млада жена със синкаво червило, стои зад рояка ученици, готова да ги усмири, ако се разпалуват. Вниманието ми е привлечено именно от учениците. Всички са на около десет години, вероятно в пети клас. Училището явно е католическо: всички са облечени еднакво, зелени карирани рокли за момичетата и морскосини куртки за момчетата. Всички внимават и са любезни, макар и да не са въодушевени. Лоша работа, лично аз съм на мнение, че Корнел не е много подходящ за деца. Екскурзоводката, изглежда, ги възприема като по-малки, отколкото са, защото им говори като на невръстни деца. На последната редица има едно момиченце, което очевидно проявява по-голям интерес от останалите. То е с дълга черна къдрава коса и пауновосиня рокля, с която се откроява сред групата. Всеки път, когато екскурзоводката задава въпрос, момиченцето вдига ръка, но екскурзоводката никога не посочва него. Виждам, че на момичето вече му е дотегнало от това.

Екскурзоводката обяснява за кутиите от поредицата „Волиера“ на Корнел. Всички кутии са от тъмно дърво, отвътре са съвсем бели, с поставка и дупки, каквито има по къщичките за птици, в някои се виждат и снимки на самите птици. Тези кутии са сред най-крайните и сурови творби на Корнел, в тях ги няма приумиците от „Сапунени мехури“ и романтичното настроение на кутиите от поредицата „Хотелът“.

— Защо според вас господин Корнел е направил тези кутии?

Екскурзоводката оглежда бодро децата и чака отговор, без да обръща внимание на пауновосиньото момиче, което размахва ръка, сякаш страда от болестта на свети Вит[123]. Едно момче отпред заявява, че художникът сигурно е обичал птици. Това вече му идва много на момичето. То се изправя, без да сваля ръка. Екскурзоводката казва от немай-къде.

— Да?

— Той е правел кутиите, защото се е чувствал самотен. Не е имал кого да обича и е създавал кутиите, за да обича тях и хората да знаят, че е съществувал, а и защото птиците са свободни и кутиите са им нещо като скривалища, където те да се чувстват в безопасност. Корнел е искал да бъде свободен и да е в безопасност. Кутиите са за него, така че той да бъде като птица.

Момичето сяда.

Зашеметен съм от отговора му. Ето едно десетгодишно дете, което разбира напълно Джоузеф Корнел. И екскурзоводката, и класът не знаят как да реагират на такъв отговор, но учителката, която явно е свикнала с момичето, казва:

— Благодаря ти, Алба, много проникновено.

Момичето се обръща и се усмихва признателно на учителката, а аз виждам лицето му, виждам дъщеря си. Стоя в съседната зала, затова правя няколко крачки, за да разгледам момичето, да го видя, то също ме вижда и скача с грейнало лице, събаря малкия сгъваем стол, и още преди да съм се усетил, Алба е в обятията ми и аз я притискам до себе си, падам на колене, а тя повтаря отново и отново:

— Татко!

Всички ни гледат със зяпнали уста. Учителката идва бързо при нас. Казва:

— Кой е този човек, Алба? Кой сте вие, уважаеми господине?

— Аз съм Хенри Детамбъл, бащата на Алба.

— Това е моят татко!

Учителката още малко, и ще закърши ръце.

— Господине, бащата на Алба е мъртъв.

Аз мълча като онемял. Но Алба като достойна моя дъщеря взима нещата в свои ръце.

— Той е мъртъв — обяснява тя на учителката. — Но не постоянно мъртъв.

Аз се поокопитвам.

— Трудно е за обяснение…

— Той е ХИЧ — вметва Алба. — Като мен.

Учителката явно я разбира, макар че лично на мен думата не ми говори нищо. Тя пребледнява под грима, но не е враждебно настроена. Алба ме стиска за ръката. Сякаш ме подканя — кажи нещо, де.

— О, госпожо…

— Купър.

— Дали ще бъде възможно, госпожо Купър, ние с Алба да поговорим тук няколко минути? Не се виждаме често.

— Ами… просто… сега сме на посещение в галерията… групата, не мога да ви разреша просто да отведете детето, а и откъде да съм сигурна, че наистина сте господин Детамбъл…

— Хайде да се обадим на мама — предлага Алба.

Изтичва при училищната си чанта и измъква отвътре клетъчен телефон. Натиска един от бутоните, аз чувам как телефонът звъни и бързо си давам сметка, че тук има доста възможности. Някой вдига в другия край на линията и Алба казва:

— Мамо!… Аз съм в Художествения институт. Не, добре съм… мамо, татко е тук! Кажи на госпожа Купър, че това наистина е татко, чу ли!… Добре, чао!

Тя ми връчва телефона. Колебая се, съсредоточавам се.

— Клер! — Чува се как тя си поема рязко въздух. — Клер!

— Хенри! О, боже, не мога да повярвам. Ела си вкъщи.

— Ще се опитам…

— Откъде идваш?

— От 2001 година. Точно преди да се роди Алба.

Усмихвам се на дъщеря си. Тя се е облегнала на мен и ме държи за ръката.

— Дали да не дойда аз?

— Ще стане по-бързо. Слушай, не можеш ли да кажеш на тази учителка, че наистина съм аз?

— Мога, разбира се… къде ще бъдеш?

— При лъвовете. Ела възможно най-бързо, Клер. Няма да съм тук още дълго.

— Обичам те.

— Обичам те, Клер.

Колебая се, после подавам телефона на госпожа Купър. Двете с Клер провеждат кратък разговор, по време на който Клер успява някак да я убеди да разреши да заведа Алба пред входа на музея, където ще дойде и Клер. Благодаря на госпожа Купър, която въпреки странните обстоятелства се държи доста мило, и хванати за ръце, ние с Алба излизаме от Мортъновото крило и по витата стълба отиваме в залите с китайска керамика. Умът ми работи трескаво. Какво да питам най-напред?

Алба казва:

— Благодаря ти за видеозаписите. Мама ми ги подари за рождения ден. — Какви видеозаписи? — Вече усвоих секретните ключалки. Сега съм се заела с бравите с дистанционно отключване.

Ключалки. Алба се учи да разбива ключалки.

— Браво на теб. Не се отказвай. Я ми кажи, Алба!

— Да, татко?

— Какво е това ХИЧ?

— Хроно-изместен човек.

Сядаме на пейка пред порцеланов дракон от времето на династията Тан. Алба е с лице към мен, отпуснала е ръце върху скута си. Същинско мое копие е, когато бях на десет години. Направо не мога да повярвам. Алба още не се е родила, а ето че седи пред мен като разтворена пъпка. Навеждам се, за да съм на едно равнище с нея.

— Знаеш ли, това е първият път, когато те виждам.

Алба се смее.

— Приятно ми е.

Не съм виждал дете, което да се владее в по-голяма степен от нея. Оглеждам я внимателно: къде в това момиче е Клер?

— Често ли се срещаме?

Алба се замисля.

— Не. Не сме се срещали от около година. Когато бях на осем години, съм те виждала няколко пъти.

— На колко години беше, когато умрях?

Затаявам дъх.

— На пет.

Майко мила! Непоносимо е.

— Извинявай! Май не биваше да го казвам — кае се Алба.

Прегръщам я и я притискам до себе си.

— Не се притеснявай. Нали сам те попитах? — Поемам си дълбоко въздух. — Как е Клер?

— Добре е. Тъжна е.

Това ме пробожда като с нож. Усещам, че не искам да знам повече.

— Ами ти? Как върви училището? Какво учите?

Алба се усмихва.

— В училище не уча кой знае какво, но непрекъснато чета за първите музикални инструменти и за Египет, а заедно с мама четем „Властелинът на пръстените“ и уча едно танго на Астор Пиацола[124].

На десет години? Господи!

— Цигулка ли? Кой ти е учител?

— Дядо.

За миг решавам, че Алба говори за моя дядо, после разбирам, че има предвид татко. Страхотно! Щом татко се занимава с нея, значи тя наистина е добра.

— Добра ли си?

Какъв груб въпрос.

— Да. Много добра.

Слава богу.

— А мен ме нямаше никакъв в музиката.

— И дядо го казва. — Тя се смее. — Но ти харесваш музиката.

— Обичам я. Просто не мога да свиря.

— Чух как пее баба Анет! Беше толкова красива.

— Кой запис?

— Гледах я на живо. В Лирическата опера. Пееше в „Аида“.

„Той е ХИЧ. Като мен.“ Ох, да му се не види.

— Ти пътешестваш във времето.

— Естествено — смее се щастливо Алба. — Мама все повтаря, че си приличаме като две капки вода. Доктор Кендрик пък твърди, че съм дете чудо.

— Защо?

— Понякога мога да ходя където и когато си искам.

Алба го казва много самодоволно, а аз й завиждам ужасно.

— А можеш ли да не ходиш никъде, ако не ти се ходи?

— Е, не. — Тя е смутена. — Но ми харесва. Понякога не е много удобно, затова пък е… интересно, нали разбираш?

Да. Разбирам.

— Идвай да ме посещаваш, щом можеш да пътешестваш, до което време си поискаш.

— Опитах. Веднъж те видях на улицата, беше с една руса жена. Но ми се стори доста зает.

Алба се изчервява и за стотна от секундата най-неочаквано ме поглежда Клер.

— Бил съм с Ингрид. Срещах се с нея, преди да се запозная с майка ти.

Чудя се какво ли сме вършели тогава с Инг, та Алба е толкова смутена, и за миг ме жегва съжаление, че съм направил лошо впечатление на това трезвомислещо мило момиче.

— И понеже стана дума за майка ти, не е зле да излезем отпред и да я чакаме.

Пискливият звук вече се е появил и аз се надявам Клер да дойде, преди да съм изчезнал. Ние с Алба излизаме и отиваме бързо на стълбището пред входа. Късна есен е, Алба е без яке, затова увивам и двамата с моето. Подпирам се на гранитната плоча, която крепи един от лъвовете, обръщам се с лице на юг, а Алба се обляга на мен, загърната в якето, притиска се до голите ми гърди. Денят е дъждовен. Уличното движение плава по Мичиган Авеню. Опиянен съм от неизразимата любов към това изумително дете, което се притиска до мен така, сякаш няма да се разделим никога и разполагаме с цялото време на света. Вкопчвам се в този миг, боря се с умората и с времето ми, което изтича. Нека остана още малко, моля аз тялото си, Бога, Отеца Време, Коледа, всеки, който би могъл да ме слуша. Нека видя Клер и после сам ще се върна.

— Ето я и мама — съобщава Алба.

Към нас шеметно се носи бял автомобил, който не съм виждал. Той спира на кръстовището и Клер изскача, като го оставя насред пътя и предизвиква задръстване.

— Хенри!

Опитвам се да се затичам към нея, тя тича и аз се свличам на стъпалата с ръка, протегната към Клер. Алба ме държи и крещи нещо, а Клер е само на няколко крачки от мен и аз впрягам последните остатъци от волята си, за да я погледна, тя обаче ми се струва много далеч и затова казвам възможно най-ясно:

— Обичам те.

После изчезвам. По дяволите. По дяволите.

7:20 часът вечерта, петък, 24 август 2001 година

(Клер е на 30 години, Хенри — на 38)

Клер: Лежа на очукания шезлонг в задния двор, около мен как да е, са намятани книги и списания, до лакътя ми има чаша недопита лимонада, вече разредена от разтопените кубчета лед. Станало е малко по-прохладно. По-рано беше към трийсет градуса, сега е излязъл лек ветрец и цикадите пеят своята песен в прослава на късното лято. На път за летище „О’Хара“ над мен са се понесли петнайсет реактивни самолета, поели от неизвестни разстояния. Коремът ми е щръкнал отпред и ме е закотвил на това място. Хенри го няма от осем сутринта вчера и аз започвам да се плаша. Ами ако започна да раждам и него го няма? Ами ако родя и той пак не се е прибрал? Ами ако е ранен? Ами ако е мъртъв? Ами ако умра аз? Тези мисли се гонят и преследват като странните кожи, каквито са носели около врата си старите дами — с опашка, пъхната в устата. Та мислите ми се гонят и кръжат ли, кръжат, докато накрая вече не издържам. Обикновено предпочитам да се развихря, да върша нещо, когато съм уплашена — притеснена ли съм за Хенри, чистя ателието или пера три перални пране, или правя три партиди хартия. А сега лежа тук, притисната от корема си в предзалезното слънце на задния двор, а Хенри е някъде там… и прави, каквото прави. О, боже! Доведи ми го обратно. Още сега.

Но не се случва нищо. Господин Нанета минава с автомобила си по алеята, после вратата на гаража му се отваря и се затваря със скърцане. Минава и заминава увеселителен камион. Светулките започват вечерната си веселба. А от Хенри — ни вест, ни кост.

Огладнявам. Ще умра от глад в задния двор, защото Хенри го няма да направи вечеря. Алба се върти и аз си мисля дали да не стана и да приготвя нещо за хапване в кухнята. После обаче решавам да постъпя, както постъпвам винаги, когато Хенри не е наоколо, за да ме нахрани. Ставам бавно, на няколко етапа, и се отправям полека към къщата. Намирам дамската си чанта, запалвам няколко лампи, излизам през предната врата и заключвам. Приятно ми е да се движа. Отново съм изненадана и съм изненадана, че съм изненадана, задето съм толкова огромна само на едно място по тялото си, сякаш съм си правила пластична операция и тя е излязла несполучлива, или съм жена от африканско племе, където представата за красота се свежда до невероятно дълги вратове, до голяма месеста част на ухото или устни като бърни. Уравновесявам тежестта си спрямо Алба и така, танцувайки този танц на сиамските близнаци, ние отиваме в тайландския ресторант „Опарт“.

Вътре е прохладно и пълно с хора. Слагат ме на маса при предния прозорец. Поръчвам си тайландска баница със зеленчуци и тофу, така е най-сигурно и просто. Изпивам цяла чаша вода. Алба ми притиска пикочния мехур, отивам до тоалетната и когато се връщам, храната вече е на масата. Ям. Представям си разговора, който бихме провели с Хенри, ако и той беше тук. Чудя се къде ли е. Ровя из спомените си, опитвам се да съчетая Хенри, който изчезна вчера, докато си обуваше панталона, с Хенри, когото съм виждала в детството си. Само си губя времето, явно ще се наложи просто да го изчакам, за да чуя какво ще ми разкаже самият той. Може би вече се е върнал. Едвам се сдържам да не изхвърча от ресторанта, за да проверя. Носят ми предястието. Изстисквам върху фидето малко лимон и хапвам. Представям си как Алба, мъничка и розова, свита на кълбо вътре в мен, също яде фиде с тънки малки клечици. Представям си я с дълга черна коса и зелени очи. Тя се усмихва и казва:

— Благодаря, мамо.

Усмихвам се и отвръщам:

— Винаги на твое разположение, винаги.

Там, вътре, тя си има и мъничко плюшено животинче на име Алфонсо. Алба му дава от тофуто. Аз приключвам с яденето. Седя няколко минути, за да си почина. Някой на съседната маса пали цигара. Плащам сметката и си тръгвам.

Поемам тромаво по Уестърн Авеню. Покрай мен профучава кола, пълна с тийнейджъри пуерториканци, които ми крещят нещо, но аз не разбирам какво. След като влизам в ранчото, започвам да търся ключовете, а Хенри отваря рязко вратата и казва:

— Слава богу!

После ме прегръща.

Целуваме се. Толкова ми олеква, че го виждам, та трябва да минат няколко минути, докато забележа, че и на него му е олекнало страшно, задето ме вижда.

— Къде беше? — пита ме Хенри.

— В „Опарт“. А ти къде беше?

— Не си оставила бележка и когато се прибрах, те нямаше, затова реших, че си в болницата. Обадих се и ми казаха, че не си постъпила.

Започвам да се смея и ми е трудно да спра. Хенри изглежда озадачен. Когато съм в състояние да му кажа нещо, заявявам:

— Вече знаеш какво е.

Той се усмихва.

— Извинявай. Но… просто не знаех къде си и се паникьосах. Помислих си, че ще изпусна Алба.

— Но къде беше?

Хенри пак се усмихва дяволито.

— Чакай само да чуеш. Една минута. Дай да седнем.

— По-добре да легнем. Капнала съм.

— Какво си правила цял ден?

— Лежала съм.

— Горката Клер, нищо чудно, че си уморена.

Отивам в спалнята, включвам климатика и спускам щорите. Хенри завива към кухнята и след няколко минути се появява с нещо за пиене. Аз се разполагам на леглото и получавам газирана вода с вкус на джинджифил, Хенри изхлузва обувките си и идва при мен сбира в ръка.

— Казвай сега.

— Ами… — Той вдига вежда, отваря уста и пак я затваря. — Не знам откъде да започна.

— Хайде, де.

— Като начало трябва да отбележа, че това е най-странното нещо, което някога ми се е случвало.

— По-странно от мен и теб?

— Да. Това си беше съвсем естествено, едно момче среща едно момиче…

— По-странно от това да наблюдаваш отново и отново как майка ти умира?

— Е, това вече се е превърнало в зловещо всекидневие. В нещо като кошмар, който сънувам прекалено често. Не, това си беше направо сюрреалистично. — Той прокарва ръка по корема ми. — Пренесох се напред и наистина бях в бъдещето, и срещнах нашето малко момиченце тук.

— О, боже! Ще се пръсна от завист. Ау!

— Да. Беше на около десет години. Тя, Клер, е изумителна… умна, музикална и… много самоуверена и нищо не е в състояние да я смути…

— Как изглежда?

— Прилича на мен. Моя момичешка разновидност. Хубава е, има твоите очи, но иначе прилича на мен: черна коса, светла кожа тук-там с лунички, устата й е по-малка, отколкото моята на времето, и ушите й не стърчат. С дълга къдрава коса е, има моите ръце с дълги пръсти и е висока… Беше като млада котка.

Прекрасно. Прекрасно.

— Опасявам се, че моите гени са надделели… Но като човек приличаше на теб. Излъчването й беше изумително. Видях я заедно с група ученици в Художествения институт, говореше за кутиите от „Волиерата“ на Джоузеф Корнел и каза нещо изключително вълнуващо за него… а аз разбрах някак, че това е тя. И тя ме позна.

— Е, надявам се да те е познала. — Длъжна съм да попитам. — И тя ли?…

Хенри се колебае.

— Да — отговаря накрая. — И тя. — И двамата мълчим. Той ме милва по лицето. — Знам.

Доплаква ми се.

— Изглеждаше ми щастлива, Клер. Попитах я и ми отговори, че й харесвало. — Той се усмихва. — Било й интересно.

И двамата се смеем — в началото малко тъжно, но после проумявам за какво става въпрос и вече се смеем истински, докато не ни заболяват лицата и по бузите ни не започват да се стичат сълзи. Защото, разбира се, наистина е интересно. Много интересно.

Рожден ден

Сряда, 5 септември — четвъртък, 6 септември 2001 година

(Хенри е на 38 години, Клер — на 30)

Хенри: Цял ден Клер снове като тигър из къщата. Контракциите са през двайсетина минути.

— Опитай се да поспиш — казвам й и тя ляга на леглото за няколко минути, после пак става.

В два след полунощ най-после заспива. Аз лежа буден до нея, следя дишането й, слушам тихите стряскащи звуци, които издава, играя си с косата й. Тревожа се, макар и да зная, макар и да съм видял с очите си, че Клер е добре, Алба също е добре. В 3:30 Клер се буди.

— Искам да отида в болницата — казва ми.

— Дали да не повикаме такси? — предлагам й аз. — Ужасно късно е.

— Гомес каза да му звъннем, колкото и да е часът.

— Добре тогава.

Набирам номера на Гомес и Шарис. Телефонът звъни шестнайсет пъти и когато накрая вдига, Гомес звучи като човек на дъното на морето.

— Ъъъ? — казва той.

— Ей, другарю. Време е.

Той изпелтечва нещо от рода на „ахам“. После Шарис взима слушалката и ми казва, че ще дойдат всеки момент. Затварям и се обаждам на доктор Монтагю — оставям й съобщение на телефонния секретар. Клер се е свила на четири крака и се клати напред-назад. И аз заставам до нея на пода.

— Клер!

Тя ме поглежда, без да спира да се клати.

— Хенри… защо решихме да го правим отново?

— Защото, след като всичко приключи, би трябвало да ни дадат бебе и да ни разрешат да си го задържим.

— А, да.

След петнайсет минути се качваме на волвото на Гомес. Той се прозява, докато помага да наместим Клер на задната седалка.

— Само да си посмяла да ми намокриш тапицерията с околоплодни води — казва приятелски на Клер.

Шарис изтичва и донася от къщата пликове за отпадъци, с които застила седалките. Скачаме в автомобила и потегляме. Клер се обляга на мен и ми стисва ръката.

— Не ме оставяй — моли ме.

— Няма — отвръщам аз.

Споглеждаме се с Гомес в огледалото за обратно виждане.

— Боли — простенва Клер. — О, боже, боли.

— Мисли за нещо друго. За нещо хубаво — казвам й аз.

Профучаваме по Уестърн Авеню, устремени на юг. Почти няма движение.

— Разкажи ми нещо…

Замислям се и се сещам за най-скорошното ми пътуване в детството на Клер.

— Помниш ли деня, когато отидохме на езерото, ти беше на дванайсет години? Плувахме и ти сподели, че ти е дошъл първият мензис.

Клер ме стиска за ръката така, че още малко и ще натроши костите.

— Така ли?

— Да, беше смутена, но и горда със себе си… Беше с розово-зелен бански от две части и си беше сложила жълти очила със сърчица върху рамката.

— Помня… ох! Ох, Хенри, боли, боли!

Шарис се обръща и казва:

— Стига, Клер, бебето просто притиска гръбначния ти стълб, намести се и готово, чу ли?

Клер се опитва да се намести.

— Пристигнахме — оповестява Гомес и завива към рампата на спешното отделение.

— Протекох — съобщава Клер.

Гомес спира, изскача от автомобила и внимателно сваляме Клер от седалката. Тя прави две крачки и водата й наистина изтича.

— Точно навреме, коте — заявява Гомес.

Шарис избързва напред с документите, а ние с Гомес водим бавно Клер през спешното отделение и по дългите коридори за родилното. Там тя се подпира на регистратурата, докато медицинските сестри нехайно приготвят стаята.

— Не ме оставяй — шепне Клер.

— Няма — обещавам й отново.

Де да можех да съм сигурен, че ще изпълня обещанието! Студено ми е, гади ми се. Клер се обръща и се обляга на мен. Аз я прегръщам с две ръце. Бебето е твърда издатина, застанала помежду ни. „Излез, излез, където и да си.“ Клер диша тежко. При нас идва дебела руса сестра, която ни съобщава, че стаята е готова. Всички се понасяме натам. Клер веднага се свлича на четири крака. Шарис тръгва да реди нещата: дрехите в гардероба, тоалетните принадлежности в банята. Ние с Гомес стоим и гледаме безпомощно Клер. Тя стене. Двамата се споглеждаме. Гомес свива рамене. Шарис казва:

— ЕЙ, Клер, дали да не се изкъпеш? В топлата вода ще се почувстваш по-добре.

Клер кима. Шарис показва с ръце на Гомес нещо, което би трябвало да означава — разкарай се оттук. Той съобщава:

— Отивам да изпуша една цигара.

После излиза.

— Аз да остана ли? — питам Клер.

— Да! Не си тръгвай. Стой така, че да те виждам.

— Добре.

Влизам в банята и пускам водата, за да напълня ваната. От болничните бани ме побиват тръпки. Всички миришат на евтин сапун и на болна плът. Завъртам крана, чакам водата да стане топла.

— Хенри! Там ли си? — провиква се Клер.

Надзъртам в стаята.

— Тук съм.

— Стой тук — заповядва Клер и Шарис заема моето място в банята.

Клер издава звук, какъвто не съм чувал от устата на човек: гърлен отчаян стон от болка. Какво съм й причинил? Спомням си дванайсетгодишната Клер в бански от две части, която се смее, покрита с мокър пясък върху одеялото на плажа. О, Клер, извинявай, ужасно съжалявам. Идва по-възрастна чернокожа сестра, която проверява шийката на матката на Клер.

— Браво на теб — гука й тя. — Шест сантиметра разкритие.

Клер кима, усмихва се, после сбърчва лице. Хваща се за корема, превива се о две и стене по-силно. Ние със сестрата я хващаме. Клер диша тежко, сетне започва да пищи. В стаята влиза Еймит Монтагю, която се втурва към нея.

— Миличката ми, миличката ми, успокой се…

Медицинската сестра й съобщава цял куп данни, които не ми говорят нищо. Клер ридае. Аз се прокашлям. Гласът ми прилича на грачене:

— Дали да не й сложите епидурална упойка?

— Клер?

Тя кима. Стаята се пълни с хора, понесли стъкленици, игли и апаратура. Седя и държа Клер за ръката, вторачен в лицето й. Тя лежи на една страна и хлипа, лицето й е мокро от потта и сълзите, а анестезиологът я слага на системи и забива игла в гръбначния й стълб. Доктор Монтагю я преглежда и се взира свъсена в монитора с плода.

— Какво има? — пита я Клер. — Нещо не е наред?

— Пулсът е прекалено ускорен. То, твоето малко момиченце, е уплашено. Трябва да си спокойна, Клер, за да се успокои и бебето, разбра ли?

— Боли ужасно.

— Защото детето е голямо. — Гласът на Еймит Монтагю вдъхва спокойствие. Широкоплещестият анестезиолог с мустаци като на морж, ме поглежда отегчено над тялото на Клер. — Но сега ще ти вкараме един коктейл, малко наркотик, малко обезболяващо, след известно време ще се отпуснеш, бебето също ще се поуспокои, разбра ли? — Клер кима, да. Доктор Монтагю се усмихва. — А ти, Хенри, как си?

— Не съм много спокоен.

Опитвам се да се усмихна. И на мен ще ми дойде добре, ако ми влеят малко от онова, което дават на Клер. Виждам всичко двойно, поемам си дълбоко въздух и зрението ми се оправя.

— Сега вече е по-добре, видя ли? — пита доктор Монтагю. — Болката прилича на облак, който минава над теб, после се отдалечава, изтласкваме го и го оставяме отстрани на пътя, а ти с малката още сте тук, нали? Тук е приятно, няма да бързаме…

Лицето на Клер вече не е напрегнато. Тя е вперила очи в доктор Монтагю. Апаратурата бибипка. В стаята е сумрачно. Навън се зазорява. Доктор Монтагю наблюдава монитора с плода.

— Кажи й, че си добре и че тя е добре. Изпей й песен.

— Всичко е наред, Алба — проронва тихо Клер. Вдига очи към мен. — Кажи стихотворението за влюбените върху килима.

В началото не включвам за какво ми говори, после схващам. Притеснявам се да рецитирам пред всички тези хора Рилке, но след това започвам:

— „Engel! Es ware ein Platz, den wir nicht wissen…“

— На английски — прекъсва ме Клер.

— Извинявай.

Премествам се, така че да седя до корема на Клер, с гръб към Шарис, медицинската сестра и лекарката, плъзвам длан под ризата на Клер с опънати до скъсване копчета. Усещам през топлата й кожа очертанията на Алба.

— Ангел! — казвам на Клер, сякаш сме в спалнята у нас и цяла нощ сме вършили не чак толкова неотложни неща.

„Ангел!

Ако имаше място, за което не знаем, и там,

на някакъв неописуем килим, влюбените показват

онова, което никога не биха усвоили тук — дръзките

подвизи на своите високо зареяли се сърца,

кулите от наслада, стълбите,

отдавна възправили се там, където няма почва, облегнати

просто една на друга, разтреперани… и биха

усвоили всичко това,

преди зрителите наоколо, безбройните безмълвни мъртъвци:

дали те тогава щяха да хвърлят сетните, навеки спестени,

навеки укрити, незнайни за нас, навеки ценени

монети на щастието пред накрая

наистина усмихнатите влюбени върху килима

на насладите?“

— Готово — казва доктор Монтагю и изключва монитора. — Всички са спокойни.

Тя ни озарява с усмивка и следвана от медицинската сестра, излиза с лека стъпка от стаята. Случайно срещам погледа на анестезиолога, чието изражение ми казва недвусмислено: „Ама че мухльо!“

Клер: Слънцето изгрява, аз лежа вцепенена на това чуждо легло в тази розова стая, а в чуждата държава — моята матка, Алба пълзи към дома или обратното, отдалечава се от него. Болката си замина, аз обаче знам, че не е отишла далеч, че се цупи на някой ъгъл или под леглото и ще ме връхлети, когато го очаквам най-малко. Контракциите се появяват и изчезват, далечни, приглушени като камбанен звън в мъгла. Хенри лежи до мен. Някакви хора влизат и излизат. Гади ми се, но не повръщам. Шарис ми дава от мукавена чаша накълцан лед с вкус на стар сняг. Гледам системите и червените мигащи лампички и се сещам за мама. Дишам. Хенри ме наблюдава. Изглежда много напрегнат и нещастен. Пак започвам да се притеснявам, че той ще изчезне.

— Всичко е наред — казвам му.

Хенри кима. Милва ме по корема. Плувнала съм в пот. Тук е ужасно горещо. Медицинската сестра идва да провери как съм, Еймит проверява как съм. Някак си съм сама с Алба сред всички тези хора. „Всичко е наред — казвам й. — Справяш се прекрасно, не ми причиняваш болка.“ Хенри става и започва да снове напред-назад, докато не му казвам да спре. Чувствам се така, сякаш всичките ми органи са се превърнали в живи твари, всяко със свой си дневен ред, със свой си влак, който трябва да хване. Алба се движи с главата напред вътре в мен, екскаватор от плът и кост, който дълбае все по-навътре и навътре в моята плът и кост. Представям си, че, тя плува през мен, представям си, че пада в тихо утринно езеро и водата се разстъпва от скоростта й. Представям си лицето й, искам да го видя. Казвам на анестезиолога, че искам да усетя нещо. Малко по малко вцепенението ме отпуска и болката се завръща, този път обаче това е друга болка. Добра болка. Минава време.

Минава време и болката започва да приижда и да се отдръпва, все едно е жена, която стои пред дъска за гладене и движи ютията напред-назад, напред-назад по бяла покривка. Еймит влиза и казва, че е време, време е да отивам в родилната зала. Обръсната и измита съм, преместена върху количка, с която ме тикат по коридорите. Гледам как таваните им се движат над мен и ние с Алба се приближаваме към срещата една с друга, а Хенри върви до нас. В родилната зала всичко е зелено и бяло. Мирише ми на белина и аз се сещам за Ета, искам с Ета, тя обаче е в „Полска чучулига“, и поглеждам към Хенри, който е с хирургическа престилка, и си мисля, защо ли изобщо сме тук, би трябвало да сме си у нас, после усещам как Алба сякаш излиза, втурва се навън и се напъвам, без да мисля, и ние го правим отново и отново като игра, като песен. Някой казва:

— Ей, къде е таткото?

Оглеждам се, но Хенри е изчезнал, няма го никъде, няма го тук, и аз си мисля, боже, да го вземат дяволите, но не, всъщност не го мисля, боже, но Алба идва, тя идва и тогава виждам Хенри, той изниква пред очите ми, объркан и гол, но тук, той е тук! и Еймит казва:

— Sacre Dieu[125]! — И после: — А, главата вече се е показала!

И аз се напъвам, и главата на Алба излиза, и аз се пресягам надолу, за да пипна главата й, нежната й хлъзгава кадифена главица, и се напъвам и напъвам, и Алба тупва в чакащите ръце на Хенри, и някой казва: „О!“, и аз съм празна и избавена, и чувам звук като от игла на грамофон, сложена в погрешен жлеб върху стара винилова плоча, и после Алба проплаква и най-неочаквано е тук, някой я слага върху корема ми и аз поглеждам лицето й, лицето на Алба, което е розово и сбръчкано, и косата й е много-много черна, и очите й търсят слепешком, и ръцете й се протягат, и Алба се притегля към гърдите ми, и спира, изтощена от усилието, просто от факта на всичко.

Хенри се надвесва над мен, докосва я по челцето и казва:

— Алба.

По-късно

Клер: Това е вечерта на първия ден на Алба на земята. Лежа в леглото в болничната стая, заобиколена съм от балони, плюшени мечета и цветя, Алба е в ръцете ми. Хенри седи с кръстосани крака в долния край на леглото и ни снима. Алба току-що се е нахранила и прави с малки устенца коластрени балончета, после заспива: мека топла торбичка от кожа и течности до нощницата ми. Хенри свършва филма във фотоапарата и слага нов.

— Ей! — възкликвам аз, защото изведнъж съм се сетила. — Къде ходи? В родилната зала?

Хенри се смее.

— Надявах се да не си забелязала. Мислех, че сигурно си погълната от…

— Къде беше?

— Разхождах се посред нощ из някогашното си начално училище.

— Колко време? — питам аз.

— О, боже. С часове. Когато си тръгнах, вече се развиделяваше. Беше зима и бяха изключили парното. Колко време ме нямаше?

— Не съм сигурна. Може би пет минути.

Хенри клати глава.

— Направо ме тресеше. Току-що те бях зарязал и защо — за да се мотая безцелно из коридорите на „Франсис Паркър“… Беше толкова… Чувствах се толкова… — Хенри се усмихва. — Но накрая всичко се нареди чудесно, нали?

Смея се.

— Добрият край оправя всичко.

На вратата се чука тихо, Хенри казва:

— Влез!

Влиза Ричард, който спира колебливо. Хенри се обръща и възкликва:

— Татко!… — После млъква, после скача от леглото и казва: — Влез, де, сядай!

Ричард носи цветя и малко плюшено мече, което Хенри добавя към купчината върху перваза.

— Клер — подхваща Ричард. — Моите поздравления.

Той се отпуска бавно на стола до леглото.

— Хм, искаш ли да я подържиш? — пита тихо Хенри.

Ричард кима и ме поглежда, за да види дали съм съгласна. Изглежда така, сякаш не е спал от няколко дни. Ризата му е измачкана, той мирише на пот, долавям и лекия йоден дъх на стара бира. Усмихвам се, макар и да се питам дали да му поверявам Алба. Подавам я на Хенри, който внимателно я прехвърля в плахите ръце на Ричард. Алба извръща розово валчесто личице към слабото четинесто лице на Ричард, после започва да търси зърно на гърда. След миг се отказва, прозява се и отново заспива. Ричард се усмихва. Бях забравила как усмивката е в състояние да преобрази лицето му.

— Красива е — казва ми той за Алба. И на Хенри: — Прилича на майка ти.

Хенри кима.

— Ето ти я твоята цигуларка, татко — усмихва се той. — През едно поколение.

— Цигуларка ли? — Ричард поглежда към заспалото бебе с черна косица и съвсем малки ръце, което е потънало в дълбок сън. Едва ли някой може да прилича на цигуларка по-малко от Алба в този миг. — Цигуларка. — Той клати глава. — Но откъде… Не, всъщност все едно. — Значи си цигуларка, така ли, малката ми?

Алба изплезва езиче и всички ние се смеем.

— След като порасне достатъчно, ще й трябва учител — намесвам се и аз.

— Учител ли? А, да… Така де, няма да я давате на ония малоумници от „Судзуки“[126], нали? — пита Ричард.

Хенри кашля.

— Надявахме се, ако нямаш нищо по-интересно за правене, да…

Баща му става от стола. Приятно е да виждаш, че Ричард разбира, да виждаш как осъзнава, че някой има нужда от него и единствен той може да даде на внучката си обучението, от което тя се нуждае.

— С удоволствие — казва Ричард и бъдещето на Алба се разпростира пред нея като червена пътека, опъната докъдето поглед стига.

Вторник, 11 септември 2001 година

(Клер е на 30 години, Хенри — на 38)

Клер: Будя се в 6:43, а Хенри го няма в леглото. Алба също не е в люлката. Болят ме гърдите. Боли ме влагалището. Всичко ме боли. Ставам внимателно от леглото, отивам в банята. Минавам бавно по коридора и трапезарията. Хенри седи на канапето в хола с Алба в ръцете, но не гледа малкия черно-бял телевизор с намален звук. Алба спи. Сядам до Хенри. Той ме прегръща.

— Защо си станал? — питам го. — Нали каза, че има още два часа? Синоптикът се усмихва от телевизора и сочи сателитната карта на Средния запад.

— Не можех да спя — споделя Хенри. — Исках да чуя, че светът още малко е нормален.

— О!

Обронвам глава върху рамото му и затварям очи. Когато ги отварям отново, свършва реклама на компания за клетъчни телефони и започва реклама за бутилирана вода. Хенри ми връчва Алба и става. След минута го чувам, че прави закуска. Алба се буди, аз разкопчавам нощницата и я храня. Зърната на гърдите ме болят. Гледам телевизора. Някакъв рус водещ ми обяснява с усмивка нещо. Той и другата водеща — азиатка — се смеят и ми се усмихват. Кметът Дейли отговаря в кметството на въпроси. Задрямвам. Алба смуче зърното. Хенри носи с подноса яйца, препечени филии и портокалов сок. Пие ми се кафе. Хенри е изпил тактично своето в кухнята, но аз го надушвам по дъха му. Той оставя подноса на масичката и слага чинията върху коленете ми. Докато Алба суче, си ям яйцата. Хенри отопява с хляба жълтъка. По телевизията няколко малчугани се въргалят в тревата, за да покажат колко хубаво пере някакъв прах за пране. Приключваме със закуската, Алба също приключва. Вдигам я, за да се оригне, а Хенри отнася всички чинии в кухнята. След като се връща, му подавам Алба и се отправям към банята. Взимам си душ. Водата е направо вряла, едвам издържам, но действа божествено на тялото ми, което ме боли навсякъде. Поемам от примесения с пара въздух, подсушавам се внимателно, мажа с крем устните, гърдите, корема си. Огледалото е покрито с пара, затова не се налага да се гледам. Реша се. Навличам долнище на анцуг и пуловер. Чувствам се обезформена, увиснала. В хола Хенри седи със затворени очи, а Алба си смуче палеца. Когато сядам отново при тях, Алба отваря очи и издава нещо като мяукане. Палецът й се изплъзва от устата и Алба изглежда объркана. През пустинята пъпли джип. Хенри е изключил звука. Разтърква с пръсти очите си. Аз заспивам отново. Хенри казва:

— Събуди се, Клер.

Отварям очи. Образът върху телевизора се разклаща. Градска улица. Небе. Бял небостъргач в пламъци. Самолет, който прилича на играчка и който бавно се врязва във втората бяла кула. Избухват мълчаливи пламъци. Хенри включва звука.

— О, боже! — казва гласът на телевизора. — О, боже!

Вторник, 11 юни 2002 година

(Клер е на 31 години)

Клер: Рисувам Алба. Сега тя е на девет месеца и пет дни. Спи по гръб върху светлосиньо одеялце, метнато върху китайския килим в охра и цикламено на пода в хола. Току-що се е нахранила. Гърдите ми са леки, почти празни. Алба е толкова дълбоко заспала, че не се притеснявам да изляза през задната врата, да прекося двора и да отида в ателието.

За миг стоя на прага и вдишвам леко застоялата миризма на неизползвано помещение. После търся из чекмеджетата, намирам хартия с цвят на слива, която прилича на говежда кожа, грабвам няколко пастела, други принадлежности и дъска за рисуване и се връщам (с едва доловимо съжаление) в къщата.

Вътре цари тишина. Хенри е на работа (надявам се), чувам как пералнята бучи в мазето. Климатикът жужи. По Линкълн Авеню почти няма движение. Сядам на килима до Алба. На сантиметри от пълничките й крачета има трапецоид от светлина. След половин час ще я покрие.

Прихващам листа хартия към дъската и редя пастелите до мен на килима. С молив в ръка се взирам в дъщеря си.

Алба е потънала в дълбок сън. Гръдният й кош се издува и се снишава бавно и когато тя издиша въздуха, чувам леко свистене. Дали не е настинала? Тук, в този късен юнски следобед, е топло и Алба е само по гумени гащета и памперс. Позачервила се е. Лявата й ръка се свива ритмично в юмруче, после пак се отваря. Алба може би сънува музика.

Започвам да скицирам главата й, която е извърната към мен. Всъщност не мисля за това. Ръката ми се движи по хартията като игла на сеизмограф и записва очертанията на Алба така, както ги попивам с очите си. Забелязвам как вратлето й изчезва в гънките под брадичката, как нежните вдлъбнатинки над коленете й се променят леко, докато тя изритва веднъж и пак се успокоява. Моливът ми описва извивката на пълното коремче на Алба, което се е подало над гащетата, рязка ъглеста линия, прорязала заоблеността й. Взирам се в хартията, поправям ъгъла, под който са свити крачетата на Алба, рисувам наново гънката, където дясната й ръка се съединява с телцето.

Започвам да оцветявам с пастелите. Първо се заемам с най-светлите точки, които отбелязвам с бяло: надолу по малкото носле и лявата й страна, пред кокалчетата на пръстите, гумените гащета с памперса, очертанията на лявото ходило. После се прехвърлям с тъмнозелено и ултрамарин на сенките. Отдясно на Алба, там, където тялото й опира в одеялцето, сянката е много наситена. Прилича на езерце, което рисувам с плътни мазки. Сега Алба от рисунката внезапно става триизмерна и скача от листа.

Използвам два розови пастела, светлорозов като вътрешността на мида и тъмнорозов, който ми напомня сурова риба тон. С бързи движения правя кожата на Алба. Досега тя като че ли е била скрита в хартията и аз все едно махам невидимо вещество, което я е затулвало. Над тази пастелна кожа рисувам с хладно виолетово ушите, носа и устата на Алба (устата й е леко отворена на мъничко „О“). Черната й гъста коса се превръща върху хартията в смесица от тъмносиньо, черно и червено. Внимавам много с веждите, които приличат на мъхнати гъсеници, намерили дом върху лицето на Алба.

Сега вече слънчевата светлина я покрива. Тя се размърдва, закрива с ръчица очите си и въздъхва. В долния край на листа слагам името й, а също и своето име и датата.

Рисунката е завършена. Ще послужи за писмен паметник: обичала съм те, създала съм те, създала съм това за теб, — дълго след като аз съм си отишла, дълго след като са си отишли Хенри и дори Алба. Рисунката ще казва: създали сме те и ето те тук и сега.

Алба отваря очи и се усмихва.

Тайна

Неделя, 12 октомври 2003 година

(Клер е на 32 години, Хенри — на 40)

Клер: Това е тайна: понякога се радвам, че Хенри го няма. Понякога ми е приятно да съм сама. Понякога вървя късно вечер из къщата и потрепервам от удоволствие, че не говоря, не докосвам, просто вървя или седя, или съм във ваната. Понякога лежа на пода в хола и слушам „Флийтуд Мак“, „Бангълс“, „Би-52“, „Игълс“, групи, които Хенри не понася. Понякога излизам на дълги разходки с Алба и не оставям бележка къде съм. Понякога ходя на кафе със Силия и двете одумваме Хенри, Ингрид или с когото там Силия се среща тази седмица. Понякога се мотаем навън с Шарис и Гомес и не говорим за Хенри, и успяваме да се забавляваме. Веднъж отидох в Мичиган и когато се върнах, Хенри още го нямаше, и аз така и не му казах, че съм излизала. Понякога наемам бавачка и ходя на кино или вече по мръкнало карам колело по алеята за велосипедисти покрай плажа на Монтроуз без никакви светлини: все едно летя.

Понякога се радвам, че Хенри го няма, но се радвам винаги когато той се прибере.

Технически затруднения

Петък, 7 май 2004 година

(Хенри е на 40 години, Клер — на 32)

Хенри: Отишли сме на откриването на изложбата на Клер в Чикагския културен център. Тя работи без прекъсване цяла година, за да създаде огромните въздушни скелети на птици от тел, а после да ги увие в полупрозрачни ивици хартия и да ги покрие с шеллак, докато те започнат да излъчват светлина. Сега скулптурите висят от високия таван или са накацали по пода. Някои са кинетични, механизирани и размахват криле, а в един от ъглите има два скелета на петли, които бавно се унищожават един друг. Входът е препречен от гълъб, висок два и половина метра. Клер е изтощена и неописуемо щастлива. Облечена е в строга рокля от черна коприна, събрала е косата си на висок кок. Хората са й донесли цветя, тя държи букет бели рози, а до книгата за гости има цяла купчина увити в целофан букети. Залата е претъпкана. Хората обикалят, възкликват при вида на всяка от творбите, извиват вратове, за да разгледат летящите птици. Всички поздравяват Клер. В тазсутрешния „Трибюн“ има възторжена рецензия. Тук са всичките ни приятели, от Мичиган с коли са пристигнали и роднините на Клер. Сега са я наобиколили: Филип, Алиша, Марк и Шарън с децата, Нел, Ета. Шарис ги снима и всички те й се усмихват. Когато след няколко седмици ще ни даде снимките, аз ще се изумя от тъмните кръгове под очите на Клер и колко слаба изглежда.

Държа Алба за ръката. Стоим при стената в дъното, далеч от навалицата. Алба не вижда нищо, защото всички са високи, затова я вдигам на раменете си. Тя подскача.

Роднините на Клер са се пръснали и Лия Джейкъбс, нейната агентка, я представя на много добре облечена възрастна двойка. Алба казва:

— Искам мама.

— Мама има работа, Алба — обяснявам й аз.

Гади ми се. Навеждам се и оставям Алба на земята. Тя вдига ръце.

— Не. Искам мама.

Сядам на пода й навеждам глава между коленете си. Трябва да намеря място, където да не ме вижда никой. Алба ми тегли ухото.

— Недей, Алба — казвам й аз. Вдигам очи. Баща ми си проправя път през тълпата към нас. — Върви — подканям аз Алба и я побутвам. — Иди да видиш дядо си.

Тя се разхленчва.

— Не виждам дядо. Искам мама.

Пълзя към татко. Блъскам се в нечии крака. Чувам как Алба пищи:

— Мамо!

И изчезвам.

Клер: Има страшно много хора. Всички напират към мен и се усмихват. Аз също им се усмихвам. Изложбата изглежда страхотно, получи се, стана! Ужасно щастлива съм, но и капнала от умора. Лицето ме боли от усмивки. Всички познати са тук. Разговарям със Силия, когато чувам в дъното суетня, после писъците на Алба:

— Мамо!

Къде е Хенри? Опитвам се да стигна през множеството до Алба. После я виждам: Ричард я е вдигнал. Хората ми правят път, за да мина. Ричард ми подава Алба. Тя обхваща с крачета кръста ми, заравя лице в рамото ми, обвива ръце около врата ми.

— Къде е татко? — питам я тихо.

— Изчезна — отвръща Алба.

Натюрморт

Неделя, 11 юли 2004 година

(Клер е на 33 години, Хенри — на 41)

Клер: Хенри спи на пода в кухнята, целият е в синини и спечена кръв. Не искам да го местя или будя. Известно време седя заедно с него на хладния линолеум. Накрая се изправям и слагам кафе. Докато то се лее в каничката и кафе-машината издава тихи пухтящи звуци като от взрив, Хенри промърморва нещо и закрива очите си с длан. Ясно е, че са го били. Едното му око е толкова издуто, че се е затворило. Кръвта, изглежда, е текла от носа му. Не виждам рани, само лъскави морави синини колкото юмрук по цялото му тяло. Той е много слаб, ребрата и прешлените му се броят. Срамната кост стърчи, страните му са хлътнали. Косата му е порасла и стига почти до раменете, започнала е да побелява. Дланите и ходилата му са издрани, цялото му тяло е нахапано от насекоми. Почернял е много от слънцето, мръсен е, има черно под ноктите и прах, насъбрала се в гънките на кожата му. Мирише на трева, на кръв и сол. След като известно време го гледам и седя с него, решавам да го събудя.

— Хенри — казвам едва чуто, — хайде, събуди се, у дома си…

Милвам го предпазливо по лицето и той отваря очи. Виждам, че още не се е разсънил.

— Клер — пелтечи Хенри. — Клер.

От здравото му око потичат сълзи, той се разтриса от хлипове и аз го придърпвам в скута си. Плача. Хенри се сгушва в скута ми там, на пода, и ние и двамата треперим, клатим се, клатим се, плачем заедно от облекчение и болка.

Четвъртък, 23 декември 2004 година

(Клер е на 33 години, Хенри — на 41)

Клер: Денят преди Коледа е. Хенри е в „Уотър Тауър Плейс“, заведе Алба да види Дядо Коледа на витрините на „Маршал Фийлд“, докато аз приключа с пазаруването. За да ми починат краката, сега седя в кафенето на книжарница „Бордърс“ и пия капучино на маса при предната витрина, а до стола ми са подпрени цяла купчина издути пазарски пликове. Навън зад витрината се мръква, всяко дърво е опасано с бели светлини. Нагоре-надолу по Мичиган Авеню сноват забързани купувачи и аз чувам долу приглушения звънтеж на камбанката на Дядо Коледа от Армията на спасението. Отново се извръщам към магазина и търся с поглед Хенри и Алба, когато някой ме вика по име. Към мен се задава Кендрик, който е заедно с жена си Нанси, а зад нея Колин и Надя.

Достатъчно ми е само да ги погледна, за да разбера, че идват от „Шуорц“: имат зашеметения вид на родители, току-що отскубнали се от този ад — магазина за играчки. Надя се завтича към мен с писъци:

— Лельо Клер, лельо Клер! Къде е Алба?

Колин се усмихва срамежливо и протяга ръка, за да ми покаже, че има мъничко жълто камионче. Честитя му го и обяснявам на Надя, че Алба е отишла при Дядо Коледа, а тя отвръща, че вече е била миналата седмица при него.

— Какво си поиска? — питам я.

— Гадже — отговаря Надя.

Тя е на три години. Усмихвам се на Кендрик и Нанси. Кендрик прошепва нещо на жена си, която подканя:

— Хайде, приятелчета, трябва да намерим книга за леля Силви.

И тримата се понасят към масите с преоценени книги. Кендрик маха с ръка към празния стол срещу мен.

— Може ли?

— Разбира се.

Той сяда с тежка въздишка.

— Мразя Коледа.

— Хенри също.

— Така ли? Не знаех. — Кендрик се обляга на витрината и затваря очи. Точно когато си мисля, че е задрямал, ги отваря и казва: — Хенри пие ли си лекарствата?

— Сигурно. Доколкото може, разбира се, ако отчетем, че напоследък пътешества често във времето.

Кендрик започва да барабани с пръсти по масата.

— Колко често?

— През два дни.

Той е бесен.

— Защо не ми казва тези неща?

— Вероятно защото се притеснява да не се ядосаш и да се откажеш.

— Той е единственият пациент под наблюдение, който може да говори, а никога не ми казва нищо.

Смея се.

— Значи ставаме двама.

Кендрик казва:

— Опитвам се да правя наука. За мен е важно Хенри да ми съобщава, ако нещо не се получи. Иначе ще се въртим в омагьосан кръг.

Кимам. Навън започва да прехвърча сняг.

— Клер!

— Хмм.

— Защо не ми позволяваш да изследвам ДНК-то на Алба?

Говорила съм за това поне сто пъти с Хенри.

— Защото в началото само ще искаш да откриеш всички маркери в гените й и в това няма нищо лошо. Но после двамата с Хенри ще започнете да ме убеждавате да ви разреша да опитате върху нея и лекарства и това вече не е добре. Ето защо.

— Но тя още е съвсем малка, има по-голяма вероятност лекарствата да й подействат.

— Казах ти вече — не! Когато Алба стане на осемнайсет години, нека решава сама. Но дотук всичко, което си давал на Хенри, е било кошмар.

Нямам сили да погледна Кендрик в очите. Казвам го на ръцете си, скръстени върху масата.

— Но ние бихме могли да разработим за нея генно лечение.

— Доста хора са умрели от генно лечение.

Кендрик мълчи. В магазина е страшно шумно. После чувам сред врявата как Алба се провиква:

— Мамо!

Вдигам очи и я виждам как се носи върху раменете на Хенри и се е хванала с две ръце за главата му. И двамата са с кожени шапки с опашка отстрани. Хенри забелязва Кендрик и за миг се стряска, а аз се питам какви ли тайни имат те двамата от мен. После Хенри се усмихва и се отправя с широка крачка към нас, а Алба подрипва щастливо над гъмжилото. Кендрик се изправя да го посрещне, а аз забравям какво ми е минало преди малко през ума.

Рожден ден

Сряда, 24 май 1989 година

(Хенри е на 41 години, Клер — на 18)

Хенри: Приземявам се с трясък, плъзгам се по хълбок върху дращещата остра трева на Ливадата и накрая спирам мръсен и издран до кръв в краката на Клер. Тя седи на камъка, ведра и безупречна в бяла копринена рокля, бели чорапи и обувки и къси бели ръкавици.

— Здрасти, Хенри — поздравява ме Клер, сякаш съм наминал да пийнем чай.

— Какво става? — питам я аз. — Изглеждаш така, сякаш отиваш да получиш първо причастие.

Клер изправя гръб и заявява:

— Днес е двайсет и четвърти май 1989 година.

Мисля бързо.

— Честит рожден ден. Случайно да си скрила наблизо дрехи като на „Бий Джийс“, които да облека?

Клер не благоволява да ми отговори, плъзга се от камъка, пресяга се назад и измъква калъф за дрехи. Смъква със замах ципа и вади отвътре смокинг, панталон и една от онези ужасни официални ризи, за които трябват копчета за ръкавели. Клер вади и куфар с бельо, пояс, папийонка, въпросните копчета за ръкавели и гардения. Наистина съм разтревожен, никой не ме е предупредил. Обмислям наличните данни.

— Клер. Днес няма да се женим и да вършим други безразсъдни неща, нали? Защото съм сигурен, че годишнината от сватбата ни е през есента. В края на октомври.

Клер се обръща, докато се обличам.

— Искаш да кажеш, че не помниш кога точно е годишнината от сватбата ни ли? Мъжка му работа.

Въздишам.

— Знаеш, скъпа, че я зная. Просто не се сещам в момента. Но както и да е. Честит рожден ден.

— Станах на осемнайсет години.

— Господи, браво на теб. Имам чувството, че вчера беше на шест.

Както винаги, Клер е развълнувана от мисълта, че наскоро съм посещавал някаква друга Клер, по-малка или по-голяма.

— Виждал ли си ме напоследък шестгодишна?

— Ами допреди малко лежах на леглото с теб, ти четеше „Ема“[127]. Беше на трийсет и три години. А аз сега съм на четирийсет и една и се чувствам точно на толкова. — Пооправям косата си с пръсти, прокарвам длан по четинестата си буза. — Извинявай, Клер. Опасявам се, че не съм в най-блестящия си вид за рождения ти ден. — Пъхам гарденията в бутониерата и се заемам с копчетата за ръкавели. — Видях те шестгодишна преди около половин месец. Ти ми нарисува патица.

Клер се изчервява. Червенината плъзва като капка кръв в купа мляко.

— Гладен ли си? Приготвила съм угощение!

— То се знае, че съм гладен. Направо умирам от глад, изпосталял съм и се замислям дали да не стана канибал.

— Засега не се налага.

Нещо в тона й ме кара да съм нащрек. Тук става нещо, а аз не знам какво, макар че Клер очаква да зная. Тя направо трепери от вълнение. Замислям се какво да правя, дали просто да си призная, че тъна в неведение, което си има своите относителни предимства, или да продължа да се преструвам. Решавам засега да се правя на ударен. Клер постила одеяло, което след време ще се озове на леглото ни. Сядам внимателно на него, успокоен от светлозелената му познатост. Клер вади сандвичи, мукавени чашки, сребърни прибори, сухари, мъничко бурканче черен хайвер от супермаркет, курабийки, ягоди, бутилка каберне със засукан етикет, сирене „Бри“, което се е поразмекнало, и мукавени чинии.

— Клер. Вино! Хайвер!

Смаян съм, но кой знае защо, не съм развеселен. Тя ми връчва кабернето и тирбушона.

— Хм, май не съм ти споменавал, но не бива да пия. Лекарска заповед. — Клер изглежда покрусена. — Но със сигурност мога да ям… Ще се преструвам, че пия. Ако това ще помогне. — Не мога да се отърся от чувството, че си играем на къща. — Не знаех, че пиеш. Алкохол, де. Не съм те виждал никога.

— Всъщност не обичам алкохол, но тъй като случаят е по-особен, си казах, че вероятно е хубаво да имаме и вино. Шампанско сигурно по-подхожда, но в избата намерих това и донесох него.

Отварям виното и пълня чашките. Вдигаме ги, без да казваме нищо. Преструвам се, че опитвам от моето. Клер отпива голяма глътка, глътва я делово и заявява:

— Е, не е толкова лошо.

— Това вино струва двайсетина долара бутилката.

— О! Беше прекрасно.

— Клер. — Тя маха обвивката на сандвичите с ръжен хляб, които преливат от кисели краставички. — Не ми е приятно, че съм толкова недосетлив… в смисъл, че днес очевидно имаш рожден ден…

— Ставам на осемнайсет години — съгласява се тя.

— Ами като начало наистина ми е много кофти, че не ти нося подарък… — Клер ме поглежда изненадана и аз си давам сметка, че съм налучкал посоката и нещо ми се готви, — но сама знаеш, че никога не знам кога ще дойда и не мога да нося нищо със себе си…

— Знам всичко това. Но не помниш ли, миналия път, когато беше тук, уточнихме всичко, защото в Списъка днес ни е последният ден и освен това имам рожден ден. Не помниш ли?

Клер ме гледа много напрегнато, сякаш, ако се съсредоточи, ще прехвърли спомена от своята в моята глава.

— О! Още не съм бил там. Този разговор все още е в моето бъдеще. Защо ли тогава не съм ти казал? В списъка имам още много дати. Днес наистина ли е последният ден? В настоящето ще се срещнем след около две години. Ще се видим тогава.

— Но дотогава има много време. За мен.

Настъпва неловко мълчание. Странно ми е да си мисля, че точно сега съм в Чикаго, че съм на двайсет и пет години, върша си работата, без дори да подозирам за съществуването на Клер, а оттам и за присъствието си тук, на тази прелестна ливада в Мичиган в този невероятен пролетен ден, когато е нейният осемнайсети рожден ден. С пластмасови ножчета си мажем върху сухарите черен хайвер. Известно време се чува само дъвчене, започнало е яростно поглъщане на сандвичите. Разговорът е замрял. Точно в този миг се питам за пръв път дали Клер е напълно откровена с мен тук, след като знае, че не съм съвсем наясно с изречения, започващи с „никога“, понеже никога нямам цялостен поглед върху миналото си, който постоянно да ми е под ръка, и миналото ми неудобно се е сляло с бъдещето. Преминаваме към ягодите.

— Клер? — Тя се усмихва невинно. — Какво точно решихме последния път, когато ме видя? Какво смятахме да правим на рождения ти ден?

Тя отново се изчервява.

— Ами това — отговаря и маха с ръка към нашия пикник.

— Нещо друго? Това тук, разбира се, е чудесно.

— Ами… Да.

Целият съм слух, защото ми се струва, че знам какво ще последва.

— Да?

Клер е почервеняла като домат, но иначе успява да изглежда достойно, когато казва:

— Решихме да правим любов.

— А!

Всъщност винаги съм се питал какъв ли е сексуалният опит на Клер до 26 октомври 1991 година, когато се срещнахме за пръв път в настоящето. Въпреки някои доста изумителни провокации, на които ме е подлагала, аз винаги съм отказвал да правя любов с Клер и съм прекарал не един и два забавни часа, когато съм си бъбрел с нея за това и онова и съм се опитвал да не забелязвам болезнената си възбуда. Днес обаче, поне по закон, макар и не емоционално, Клер е зрял човек и аз със сигурност не мога да й съсипя кой знае колко живота… вече съм направил детството й твърде необичайно просто като съм присъствал в него. Колко момичета са виждали постоянно бъдещия си съпруг, при това чисто гол? Клер ме наблюдава, докато аз си мисля всичко това. Мисля си за първия път, когато съм правил секс с нея, и се питам дали и на нея й е било първият път, когато е правила секс с мен. Решавам да я питам, щом се върна в настоящето. Междувременно Клер прибира нещата в кошницата.

— Е, и?

Какво пък толкоз!

— Да.

Клер е развълнувана, но и уплашена.

— Хенри. Любил си ме много пъти…

— Много, много пъти.

Трудно й е да го изрече.

— Ужасно красиво е — уверявам я аз. — Това е най-красивото нещо в живота ми. Ще бъда много нежен.

След като го казвам, изведнъж се притеснявам. Чувствам се отговорен, едва ли не някой Хумберт Хумберт, имам усещането и че ме гледат много хора и всички те са Клер. Никога през живота не ми се е правело по-малко секс. Добре, де. Поемам си дълбоко въздух.

— Обичам те.

Двамата се изправяме и залитаме леко върху грапавата повърхност на одеялото. Разпервам ръце и Клер се гушва между тях. Стоим там, на Ливадата, и се целуваме, застинали като младоженка и младоженец върху сватбена торта. И след това Клер идва при моето четирийсет и една годишно Аз почти както на първата ни среща. Без страх. Тя навежда глава назад. Аз пък се навеждам напред и я целувам.

— Клер.

— Мммм!

— Съвсем сигурна ли си, че сме сами?

— Всички, освен Ета и Нел са в Каламазу.

— Защото тук се чувствам като в „Скрита камера“.

— Гони те параноята. Много тъжно.

— Както и да е.

— Можем да отидем в моята стая.

— Опасно си е. Господи, все едно съм в гимназията.

— Какво?

— Нищо.

Клер отстъпва назад и смъква ципа на роклята си. Съблича я през главата си и я мята със завидно нехайство на одеялото. Изхлузва обувките и събува чорапите. Разкопчава сутиена си, маха го и изува гащетата. Застава пред мен напълно гола. Това си е истинско чудо: всички дребни отличителни белези, които съм обикнал, са изчезнали, коремът й е плосък, няма и следа от бременностите, които ще ни донесат толкова скръб, толкова щастие. Тази Клер е малко по-слаба, много по-жизнена от Клер, която обичам в настоящето. Отново си давам сметка колко много тъга ни е застигнала. Днес обаче всичко това е отстранено като с вълшебна пръчка, днес възможността за радост е близо до нас. Заставам на колене, а Клер се доближава и се изправя пред мен. Долепвам за миг лице до корема й и после вдигам очи: Клер се е извисила над мен с ръце в косата ми и с безоблачното синьо небе около нея.

Смъквам с движение на раменете смокинга и махам папийонката. Клер застава на колене и двамата сваляме копчетата за ръкавели съсредоточено, сякаш сме от отряд за обезвреждане на бомби. Събличам панталона и бельото. Няма как да го направиш изящно. Чудя се как мъжете стриптийзьори се справят с това затруднение. Или просто изскачат на сцената с единия крак в гащите, а с другия — отвън? Клер се смее.

— Никога не съм те виждала да се събличаш. Гледката не е от най-красивите.

— Нараняваш ме. Ела насам, за да махна ехидната усмивчица от лицето ти.

— Примирам.

С гордост мога да заявя, че през следващите петнайсет минути наистина съм заличил всички следи от превъзходство върху лицето на Клер. За беда тя е все по-притеснена, сякаш… се защитава. След четиринайсет години и един бог знае колко часове и дни, прекарани в щастливо, тревожно, припряно, морно любене с Клер, това е нещо съвсем ново за мен. Иска ми се, стига да е възможно, и тя да изпита усещането за чудо, което ме обзе, когато я срещнах и се любихме, както (нали съм си глупав) си мислех, за пръв път. Сядам задъхан. Клер също сяда и обхваща коленете си с длани, като че ли се брани.

— Добре ли си?

— Страх ме е.

— Няма нищо страшно. — Аз мисля трескаво. — Кълна ти се, че следващия път, когато се срещнем, направо ще ме изнасилиш. Наистина имаш невероятна дарба да го правиш.

— Така ли?

— Възпламеняваш се. — Ровя в кошницата с храната: чаши, вино, презервативи, кърпи. — Браво на теб, сетила си се. — Наливам и на двамата по чаша вино. — За девствеността. „Стига да има достатъчно свят и достатъчно време.“ Пий до дъно.

Тя изпълнява послушно, като малко дете, което си пие лекарството. Напълвам отново чашата й и пресушавам своята.

— Но нали не бива да пиеш!

— Случаят е по-особен. Хайде, до дъно. — Клер тежи към шейсет килограма, но това са малки чашки. — Още една!

— Още една ли? Ще ми се доспи.

— Ще се отпуснеш.

Клер изгълтва виното. Смачкваме чашите и ги мятаме в кошницата. Аз лягам по гръб и разпервам ръце, сякаш се пека на слънцето или съм разпънат на кръст. Клер се изляга до мен. Притеглям я до себе си, за да сме един до друг и да се гледаме в лицето. Косата й се спуска много красиво и трогателно по раменете и гърдите й и аз за хиляден път съжалявам, че не съм художник.

— Клер!

— Хммм?

— Представи си, че си отворена, празна. Някой е минал, взел е всичките ти вътрешности и ти е оставил само нервните окончания.

Слагам върха на показалеца си върху клитора й.

— Клетата малка Клер. Няма си вътрешности.

— Но това е хубаво, защото вътре има страшно много място. Представи си колко място ще остане там. И колко неща би могла да сложиш вътре, ако ги нямаше всички тези смешни бъбреци, стомаси, панкреаси и какво ли още не.

— Какво например?

Тя е много мокра. Дръпвам ръка и внимателно отварям със зъби презерватива, маневра, която не съм изпълнявал от години.

— Кенгурута. Тостери. Пениси.

Клер взема от мен презерватива с очарователно отвращение. Както лежи по гръб, го разгъва и го души.

— Уф! Налага ли се?

Макар че често предпочитам да не казвам едно или друго на Клер, я лъжа рядко. Усещам как ме жегва вина, когато отвръщам:

— Опасявам се, че да.

Взимам презерватива от нея, но вместо да си го сложа, решавам, че всъщност имаме нужда от малко френска любов. В бъдещето си Клер е пристрастена към нея и е готова да прескочи с един-единствен скок цели сгради или да измие чиниите, когато не й е ред, само и само да си я получи. Ако френската любов беше включена в олимпийските игри, аз щях да спечеля медал, не се и съмнявам в това. Разтварям краката й и допирам език до клитора й.

— О, боже — нашепва Клер. — О, майко мила!

— Само не крещи — предупреждавам я.

Ако се разгорещи, дори Ета и Нел ще дойдат на Ливадата, за да видят какво става. През следващите петнайсет минути аз смъквам Клер няколко стъпала надолу по еволюционната стълбица, докато тя не се превръща в обвивка с нервни окончания. Слагам си презерватива и бавно и внимателно прониквам в нея, като си представям, че разкъсвам разни неща и около мен руква кръв. Клер е затворила очи и в началото аз си мисля, че тя не е и забелязала, че съм вътре, макар и да лежа точно върху нея, ала накрая Клер ме поглежда и се усмихва тържествуващо и блажено.

Успявам да свърша доста бързо, а Клер ме наблюдава съсредоточено и когато се изпразвам, виждам, че върху лицето й се изписва изненада. Колко странни са нещата. Какви необичайни неща правим ние, животните. Свличам се върху нея. Плувнали сме в пот. Усещам как сърцето на Клер бие. Или може би това е моето сърце.

Отмествам се предпазливо и махам презерватива. Двамата лежим един до друг и гледаме много синьото небе. Вятърът прави с тревата звук като от море. Извръщам се към Клер. Тя изглежда леко зашеметена.

— Ей, Клер.

— Ей — отвръща тя едва чуто.

— Заболя ли те?

— Да.

— Хареса ли ти?

— О, да! — казва тя и се разплаква.

Сядаме, известно време я прегръщам. Тя трепери.

— Клер. Клер. Какво има?

В началото не разбирам какво ми отговаря, после:

— Ти ще си отидеш. И аз няма да те виждам с години.

— Само две години. Две години и няколко месеца. — Тя мълчи. — О, Клер. Съжалявам. Не мога да направя нищо. Освен това си е и странно, защото току-що лежах тук и си мислех какво благословение е днешният ден. Това да бъда тук и да правя любов с теб, вместо да ме гонят разни главорези или да мръзна в някоя плевня, или да върша глупостите, които съм принуден да правя. А когато се връщам, съм с теб. И днешният ден беше невероятен.

Тя се усмихва едва забележимо. Аз я целувам.

— Защо все става така, че трябва да чакам?

— Защото имаш съвършено ДНК и не си подмятана като горещ картоф из времето. Пък и търпението е добродетел. — Клер ме удря с юмруци по гърдите — съвсем леко. — Освен това си ме познавала цял живот, докато аз те срещам чак когато съм на двайсет и осем години. И докато те срещна, прекарвам всички тези години в…

— В това да чукаш други жени.

— Ами да. Но без дори да подозирам, така трупам опит за времето, когато ще те срещна. И е много самотно и странно. Ако не ми вярваш, опитай сама. Аз няма да разбера. Различно е, когато не влагаш чувства.

— Не искам никой друг.

— Браво на теб.

— Хенри, насочи ме поне малко. Къде живееш? Къде се срещаме? Кой ден?

— Добре, подсказвам ти. В Чикаго.

— Още.

— Вярвай. Всичко ти предстои.

— Щастливи ли сме?

— Често сме безумно щастливи. Освен това сме и много нещастни по причини, които никой от нас не е в състояние да промени. Например не сме заедно.

— Значи през цялото време, докато си тук, не си с мен?

— Е, не съвсем. Понякога ме няма десетина минути. Друг път по десет дни. Няма правило. Точно заради това на теб ти е тежко. Случва се и да се озова в опасни ситуации и да се върна натрошен и издран, затова, когато ме няма, ти се безпокоиш. Все едно си омъжена за полицай.

Капнал съм от умора. Питам се на колко години съм в действителност, в истинското време. По календар съм на четирийсет и една, но с цялото това сноване напред-назад може би всъщност съм на четирийсет и пет-шест. Или пък на трийсет и девет. Знае ли човек? Има нещо, което трябва да кажа на Клер, какво ли беше?

— Клер!

— Хенри.

— Запомни, че когато ме видиш отново, аз няма да те познавам, не се разстройвай, ако се държа с теб като с напълно непозната, защото за мен ти наистина ще бъдеш съвсем нов човек. И много те моля, не ме смазвай с всичко накуп. Имай милост, Клер.

— Добре! О, Хенри, постой!

— Шшт. Ще бъда с теб.

Отново лягаме. Изтощението съвсем ме поваля, след минута ще изчезна.

— Обичам те, Хенри. Благодаря ти… за подаръка за рождения ден.

— Обичам те, Клер. И слушай.

После изчезвам.

Тайна

Четвъртък, 10 февруари 2005 година

(Клер е на 33 години, Хенри — на 41)

Клер: Четвъртък следобед е и аз съм в ателието, правя светложълта хартия от козо. Хенри го няма от близо двайсет и четири часа и както обикновено, аз се разкъсвам между натрапчивите въпроси къде и в кое време е той, между гнева, че не е при мен, и притесненията кога ще си дойде. Заради всичко това съм разсеяна и съсипвам много от листовете, които от сушилнята връщам в котела. Накрая си давам почивка и си сипвам кафе. В ателието е студено, водата в котела би трябвало също да е студена, но аз съм я постоплила малко, за да не ми се пукат ръцете. Долепвам длани до керамичната чаша. Над нея се вие пара. Слагам лицето си над чашата, вдъхвам влагата и миризмата на кафе. А после, о, благодаря ти, боже, чувам как Хенри свирука, докато върви по пътеката през градината към ателието. Изтръсква снега по ботушите и якето си. Изглежда страхотно, наистина щастлив. Сърцето ми бие като обезумяло и аз се опитвам да налучкам.

— 24 май 1989 година?

— Да, о, да!

Хенри ме сграбчва заедно с мократа престилка и гумените ботуши и ме върти. Сега се смея, и двамата се смеем. Хенри излъчва радост.

— Защо не си ми казала? През всичките тези години съм се лутал без цел и посока. Лисица такава! Хитруша!

Той ме хапе по врата и ме гъделичка.

— Но ти не знаеше, не можех да ти кажа!

— А, да. Господи, изумителна си. — Сядаме на продъненото канапе в ателието. — Не можем ли да постоплим малко тук?

— Може, защо да не може.

Хенри скача и засилва парното. То изпуква.

— Колко време ме нямаше?

— Почти цял ден.

Той въздиша.

— Струваше ли си? Един ден на тревоги в замяна на няколко наистина красиви часа?

— Да, струваше си. Това беше един от най-прекрасните дни в живота ми.

Аз мълча, отдавам се на спомени. Често се връщам към мига, когато лицето на Хенри беше над мен, обрамчено от синьото небе, и към усещането, че съм просмукана от него. Мисля си за това, когато Хенри го няма или не мога да заспя.

— Кажи ми…

— Мммм?

Притиснали сме се един до друг — за да ни е топло и сигурно.

— Какво стана, след като си тръгнах?

— Събрах всичко, приведох се в сравнително приличен вид и се върнах в къщата. Докато се качвах горе, не срещнах никого и си взех вана. След малко Ета заблъска по вратата — попита ме защо посред бял ден лежа във ваната и се наложи да се престоря на болна. И в известен смисъл наистина си беше така… Цяло лято се мотаех, спях много. Четях. Затворих се в себе си. Ходех на Ливадата, надявах се, че може да се появиш. Пишех ти писма. Горях ги. Спрях да се храня и мама ме замъкна при личния си лекар, затова започнах отново да ям. В края на август майка ми и баща ми ме предупредиха, че ако не се опомня, есента няма да ме пуснат да ходя на училище, затова аз тутакси се опомних, понеже единствената ми цел в живота беше да се махна от къщата и да замина за Чикаго. Беше ми интересно да следвам, това беше ново за мен, имах си жилище, градът ми харесваше. Имах за какво да мисля, освен за това, че нямам и понятие къде си и как да те намеря. Когато все пак те открих, вече се справях добре, бях навлязла в работата, имах приятели, често ме канеха на срещи…

— О?

— Ами да.

— И ти ходеше ли? На срещите, де.

— Ами да. Ходех. В духа на търсачеството… и защото понякога ме хващаше яд, че ти тънеш в неведение и излизаш с други жени. Но се получаваше нещо като черна комедия. Излизах с някой много свестен и красив млад художник и после цяла вечер си мислех колко е отегчително и безсмислено и си гледах часовника. След петия спрях, защото не исках да разигравам момчетата. Някой пусна слуха, че съм обратна и момичетата почнаха да се надпреварват да ми определят срещи.

— Представям си те като лесбийка.

— Да… дръж се прилично, че ще взема наистина да обърна резбата.

— Аз пък винаги съм искал да бъда лесбийка. — Хенри гледа замечтано, с премрежен поглед — не е честно, защото аз се чувствам наранена, и ми иде да му скоча. Той се прозява. — Е, не в този живот. Операцията е прекалено сложна.

Чувам в съзнанието си гласа на отец Комптън, който ме пита тихо иззад решетката на изповедалнята дали искам да изповядам още нещо. Не, отсичам аз твърдо. Няма нищо за изповядване. Това беше грешка. Бях пияна и не се брои. Доброто отче въздиша и дръпва завеската. Край на изповедта. Наказанието ми е да лъжа Хенри, докато сме живи и двамата. Гледам го, щастлив и преситен, замаян от прелестите на по-младото ми Аз, и в мисловния ми театър като светкавица изниква образът на заспалия Гомес и на стаята му в утринната светлина. Беше грешка, Хенри, казвам му наум. Чаках те, но веднъж кривнах от пътя, само веднъж. Кажи му, заръчва отец Комптън или някой друг в главата ми. Не мога, отвръщам аз. Той ще ме намрази.

— Ей — вика ме тихо Хенри. — Къде си?

— Замислих се.

— Изглеждаш много тъжна.

— Притесняваш ли се понякога, че всички наистина вълнуващи неща вече са се случили?

— Не. Е, може би се притеснявам малко, но не в смисъла, който влагаш ти. Все още се движа из времето, за което ти си спомняш, така че за мен то не е отминало. Притеснявам се, че не внимаваме достатъчно тук и сега. Пътешествията във времето са нещо като алтернативно състояние, затова съм по… по-бдителен, когато съм там, струва ми се някак важно и понякога си мисля, че ако мога да внимавам толкова и тук, сега, всичко ще бъде съвършено. Но напоследък има страхотни неща.

Самото въплъщение на невинността, той ме озарява с красивата си крива усмивка и аз позволявам на вината си да се отдръпне, да се скрие обратно в своята кутийка, където я държа натъпкана като парашут.

— Алба е съвършена. И ти си съвършена. Колкото и да те обичам там, споделеният живот, това, че се познаваме толкова отблизо…

— В радост и тъга…

— Това, че изживяваме и тежки времена, го прави по-истинско. Искам действителността.

Кажи му, кажи му.

— Дори действителността може да бъде нереална.

Ако изобщо ще му казвам някога, сега е моментът. Той чака. Аз просто. Не мога.

— Клер!

Гледам го нещастно, като дете, хванато в заплетена лъжа, после казвам почти нечуто:

— Преспах с един човек.

Лицето на Хенри е застинало, върху него се чете неверие.

— С кого? — пита той, без да ме поглежда.

— С Гомес.

— Защо?

Хенри се е вцепенил, очаква удара.

— Бях пияна. Бяхме на един купон, Шарис беше в Бостън.

— Я чакай. Кога си го направила?

— През 1990 година.

Той започва да се смее.

— О, господи. Клер, не ми причинявай това, да му се не види. През 1990 година. Майко мила, а аз си мислех, че ми говориш за нещо, което се е случило миналата седмица например. — Усмихвам се, съвсем леко. Хенри казва: — Не че си умирам от радост, но тъй като току-що ти казах да излизаш с други момчета и да трупаш опит, не мога да… и аз не знам.

Той става неспокоен. Изправя се и започва да кръжи из ателието. Аз не мога да повярвам. Петнайсет години съм била скована от страх, от страха да не би Гомес, какъвто си е непукист, да изтърси нещо, а Хенри нямал нищо против. Или има?

— Как беше? — пита ме той съвсем нехайно, докато пълни с гръб към мен кафе-машината.

Подбирам внимателно думите.

— Различно. Не че искам да критикувам Гомес…

— О, говори, де.

— Сякаш бях в стъкларски магазин и се опитвах да изляза на глава с бик.

— Той е по-едър от мен — установява Хенри всеизвестния факт.

— За сега не знам, но на времето беше страшно недодялан. Всъщност, докато ме чукаше, си пушеше цигарата. — Хенри трепва. Аз ставам, отивам при него. — Извинявай. Беше грешка. — Хенри ме притегля към себе си и аз казвам много тихо в яката му: — Чаках много търпеливо…

После обаче не мога да продължа. Хенри ме гали по косата.

— Не се притеснявай, Клер — казва ми той. — Няма страшно.

Чудя се дали не сравнява Клер от 1989 година, която току-що е видял, с двуличното ми Аз в ръцете си и сякаш прочел мислите ми, Хенри пита:

— Някакви други изненади?

— Това беше всичко.

— Господи, наистина знаеш да пазиш тайна.

Поглеждам го, той също ме поглежда и аз долавям, че някак си съм се променила за него.

— След това започнах да разбирам по-добре… да оценявам…

— Опитваш се да ми кажеш, че сравнението е в моя полза ли?

— Да.

Целувам го плахо, подир миг колебание Хенри също започва да ме целува и не след дълго сме на път да оправим всичко. Ето че му казах и той го прие нормално, и още ме обича. Цялото ми тяло сякаш е олекнало, аз въздишам от облекчение, че най-после съм се изповядала и дори не се е наложило да понасям наказание, да призовавам Богородица или Отче наш. Имам чувството, че съм излязла невредима от смачкана кола. Някъде там, в друго време, ние с Хенри се любим на зелено одеяло върху ливада, а Гомес ме гледа сънено и посяга с огромни длани, и всичко, всичко се случва сега, но както обикновено, е прекалено късно, за да променя нещо, и ние с Хенри се разтваряме един за друг на канапето в ателието като нови-новенички непокътнати кутии с шоколадови бонбони, и още не е прекалено късно — поне засега.

Събота, 14 април 1990 година

(Клер е на 18 години)

(6:43 часът сутринта)

Клер: Отварям очи и не знам къде съм. Миризма на цигари. Сянка от венециански щори по напукана жълта стена. Извръщам се и до мен в леглото спи Гомес. Изведнъж си спомням всичко и изпадам в паника.

Хенри. Хенри ще ме убие. Шарис ще ме намрази. Сядам в леглото. Стаята на Гомес е задръстена с препълнени пепелници, дрехи, учебници по право, вестници, мръсни чинии. Дрехите ми лежат на малка обвиняваща купчинка върху пода до мен.

Гомес спи красиво. Изглежда ведър и спокоен, не като човек, който току-що е изневерил на гаджето си и е преспал с най-добрата му приятелка. Русата му коса е разрошена, а не, както обикновено, безупречно пригладена. Той прилича на пораснало хлапе, изтощено от момчешките си игри.

Главата ми ще се пръсне. Отвътре ми ври. Ставам, олюлявайки се, и отивам по коридора в банята, която е усойна, с плъзнал по стените мухъл, и е пълна с принадлежности за бръснене и влажни кърпи. След като влизам вътре, не съм сигурна защо изобщо съм дошла, затова се изпишквам, измивам си лицето с остатъците от втвърден сапун и се поглеждам в огледалото, за да видя дали изглеждам различно, за да видя дали Хенри ще познае само като ме погледне… имам вид на човек, на който му се гади, но иначе си изглеждам точно както изглеждам всяка сутрин в седем.

Къщата е притихнала. Някъде наблизо тиктака часовник. Гомес живее тук заедно с още две момчета, негови приятели, които също следват право. Само това оставаше да се натъкна на тях! Връщам се в стаята на Гомес и сядам на леглото.

— Добро утро — усмихва се той й се пресяга към мен. Аз се дръпвам и реввам. — Ау! Коте! Клер, миличка, ей, ей…

Той скача и не след дълго аз ридая в обятията му. Мисля си за всичките пъти, когато съм плакала на рамото на Хенри. „Къде си? — питам се отчаяна. — Имам нужда от теб тук и сега.“ Гомес повтаря отново и отново името ми. Какво правя тук без всякакви дрехи, защо плача в прегръдката на точно толкова голия Гомес? Той се пресяга и ми подава кутия хартиени салфетки, аз си бърша очите и после го поглеждам с безусловно отчаяние, той пък ме поглежда объркано.

— Сега добре ли си?

Не, не съм. Как мога да съм добре?

— Да.

— Какво има?

Свивам рамене. Гомес предприема нещо като недодялан кръстосан разпит, все едно съм свидетелка в съда.

— Правила ли си някога досега секс, Клер? — Аз кимам. — Заради Шарис ли? Кофти ти е заради нея ли? — Аз кимам. — Да не съм объркал нещо? — Аз клатя глава. — Кой е Хенри, Клер?

Зяпвам го невярващо.

— Откъде знаеш?

Сега вече оплесках всичко. Да го вземат мътните. Ужас!

Гомес се пресяга, взима от нощното шкафче цигарите и пали една. Тръска клечката кибрит, за да я угаси, и всмуква дълбоко от тютюневия дим. С цигара в ръка ми се струва по… някак си по-облечен, макар че пак си е гол. Той ме черпи мълком с цигарите и аз взимам една, макар че не пуша. Просто ми се струва добре да го направя, а и печеля време да помисля какво да кажа. Гомес ми пали цигарата, става, рови из дрешника, намира хавлия, която изобщо не изглежда чиста, и ми я връчва. Обличам я, тя е огромна. Сядам на леглото, пуша и гледам как Гомес намъква чифт джинси. Колкото и да ми е кофти, все пак забелязвам, че той е красив, висок, широкоплещест и… голям, с хубост, съвсем различна от дивата гъвкава като на пантера прелест на Хенри. Тутакси ми докривява ужасно, задето съм седнала да сравнявам. Гомес слага до мен пепелник, също сяда на леглото и ме гледа.

— Насън говореше на някакъв Хенри.

По дяволите. По дяволите.

— Какво казах?

— Главно повтаряше отново и отново „Хенри“, сякаш го викаше при теб. И „съжалявам“. А веднъж каза: „Е, теб те нямаше“, ама много сърдито. Кой е Хенри?

— Хенри е моят любовник.

— Ти, Клер, нямаш любовник. От половин година ние с Шарис те виждаме почти всеки ден, а ти изобщо не си ходила на срещи и никой не те търси по телефона.

— Хенри ми е любовник. Сега го няма, но ще се върне през есента на 1991 година.

— Къде е?

Някъде наблизо.

— Не знам.

Гомес смята, че само си съчинявам. Кой знае защо, съм решена да го убедя. Грабвам дамската си чанта, отварям портмонето и показвам на Гомес снимката на Хенри. Той я разглежда внимателно.

— Виждал съм го. По-точно, виждал съм човек, който прилича на него. Този тук е прекалено стар, за да е същият. Но онзи също се казваше Хенри.

Сърцето ми бие като обезумяло. Опитвам се да говоря нехайно128 когато питам:

— Къде си го виждал?

— По клубовете. Главно в „Екзит“ и „Смарт Бар“. Но просто не си представям да ходиш с този тип, той е луд. Където и да се появи, настава хаос. Той е алкохолик и… държи се ужасно с жените. Поне така съм чувал.

— Бие ли ги?

Не мога да си представя Хенри да удари жена.

— Не. Не знам.

— Как е фамилното му име?

— Не знам. Виж какво, коте, този тип ще те изяде заедно с парцалките и ще те изплюе… не ти трябва такъв.

Аз се усмихвам. Точно такъв ми трябва, аз обаче знам, че е безсмислено да хукна да обикалям клубландия в опит да го открия.

— А какво ми трябва?

— Аз ти трябвам. Но ти май не си на същото мнение.

— Ти си имаш Шарис. За какво съм ти?

— Просто те искам. И аз не знам защо.

— Да не си мормон?

Гомес подхваща много сериозно:

— Клер, аз… виж какво, Клер…

— Не го казвай.

— Аз наистина…

— Не. Не искам да знам.

Ставам от леглото, гася цигарата и започвам да се обличам. Гомес седи като препариран и ме наблюдава. Докато слагам пред него дрехите от снощния купон, се чувствам мръсна, отвратителна и подла, но се опитвам да не ми проличи. Не мога да вдигна дългия цип отзад на роклята си и Гомес ми помага с вглъбен вид.

— Не се сърди, Клер.

— Не се сърдя на теб. Сърдя се на себе си.

— Този тип наистина е голям гадняр, щом е зарязал момиче като теб и очаква пак да си му под ръка след две години.

Усмихвам се на Гомес.

— Той е изумителен. — Виждам, че съм засегнала чувствата му. — Извинявай, Гомес. Ако бях свободна, ако и ти беше свободен…

Той клати глава и още преди да съм се усетила, ме целува. Аз също го целувам и за миг се питам…

— Трябва да си тръгвам, Гомес.

Той кима.

Аз излизам.

Петък, 27 април 1990 година

(Хенри е на 26 години)

Хенри: Ние с Ингрид сме в театър „Ривиера“ и се скъсваме да танцуваме под нежните тонове на Иги Поп. Когато сме заедно с Ингрид, сме най-щастливи, ако се чукаме, ако танцуваме или правим нещо, включващо физическа дейност без разговори. Точно сега сме на седмото небе. Доста близо до сцената сме и господин Поп ни е превърнал в плътно кълбо от маниакална енергия. Веднъж казах на Инг, че танцува като германка, и тя се нацупи, но си е вярно: танцува сериозно, сякаш от това зависи животът ни, сякаш точното танцуване ще спаси умиращите от глад деца в Индия. Страхотно е. Иги напява: „Обаждам се на сестра Полунощ, е, пълен идиот съм за теб…“, и аз знам как точно се чувства. Именно в такива мигове проумявам защо съм с Ингрид. Тресем се, танцуваме разгорещено на „Жажда за живот“, „Порцеланова кукла“ и „Време да се веселиш“. Двамата с Ингрид сме набрали такава скорост, че преспокойно можем да полетим към Плутон, и мен ме обземат странното изострено чувство и дълбокото убеждение, че мога да го направя, мога да бъда тук до края на живота си и да съм страшно доволен. Ингрид е плувнала в пот. Бялата й тениска се е залепила за тялото й по интересен и естетически приятен начин и аз се замислям дали да не я съблека, но се въздържам, защото Ингрид е без сутиен и не знам къде ще се спра. Ние танцуваме, Иги Поп пее и след три биса концертът тъжно и неизбежно свършва. Чувствам се страхотно. Докато се изнизваме заедно с другите вдъхновени и нахъсани концертаджии, се чудя какво ще правим сега. Ингрид отива да се нареди на дългата опашка пред дамската тоалетна, а аз я чакам отвън на Бродуей. Гледам как едно юпи с беемве вдига скандал на пиколото, което му прави забележка, че не може да спира тук, и точно тогава при мен идва някакъв огромен рус тип.

— Хенри? — пита ме той.

Дали няма да ми връчи призовка или нещо от този род?

— Да.

— Поздрави от Клер.

Коя пък е тая Клер?

— Съжалявам, но бъркаш нещо.

Ингрид се приближава — отново, както обикновено, изглежда като момичето на Бонд. Тя измерва с очи непознатия, който е прекрасен образец на мъжкаря. Аз я прегръщам. Онзи се хили.

— Извинявай. Явно е станала грешка.

Сърцето ми се свива: тук става нещо, а аз не знам какво, малко от бъдещето ми се просмуква в настоящето, но точно сега не е моментът да провеждам разследване. Непознатият изглежда доволен от нещо, извинява се и си тръгва.

— Това пък какво беше? — учудва се Ингрид.

— Явно се е припознал — свивам аз рамене.

Ингрид е разтревожена. Но кажи-речи всичко в мен я тревожи, затова не й обръщам внимание.

— Ей, Инг, какво ще правим сега?

Имам чувството, че съм в състояние с един-единствен скок да прескоча високи сгради.

— У нас?

— Супер.

Отбиваме се в сладкарница „Марджи“, за да купим сладолед, и не след дълго отново сме в автомобила и пеем: „Лед, лед, лед, дайте сладолед“, и се смеем като ненормални. По-късно, вече в леглото с Ингрид, се питам коя ли е тази Клер, но после решавам, че вероятно няма отговор, и забравям за случката.

Петък, 18 февруари 2005 година

(Хенри е на 41 години, Клер — на 33)

Хенри: Ще водя Шарис на опера. На „Тристан и Изолда“. А ще водя Шарис, а не Клер, защото Клер изпитва крайно отвращение към Вагнер. И аз не съм пръв негов поклонник, но имаме абонамент и предпочитам по-скоро да отида, отколкото да не отида. Обсъждаме въпросната вечер у Шарис и Гомес и Шарис споделя натъжена, че никога не е ходила на опера. Като последица от всичко това сега слизаме с Шарис от таксито пред Лирическата опера, а Клер си стои вкъщи, за да гледа Алба и да играе на скрабъл[129] с Алиша, която е дошла да ни погостува тази седмица.

Всъщност не съм в настроение за опера. Когато се отбих до тях, за да взема Шарис, Гомес ми намигна и каза: „И не я връщай прекалено късно, синко“, престорено, като родител, който изобщо не се досеща за какво става въпрос. Не помня кога за последен път сме правили с Шарис нещо само ние двамата. Не че не ми е симпатична, обратното, много даже, но нямам какво да й казвам.

Подкарвам я през навалицата. Тя се движи бавно, разглежда великолепното фоайе, мрамора и шеметно високите галерии, пълни с изискано облечени богаташи, които се стараят да не бият на очи, и със студенти във фалшиви кожи и пиърсинг по носовете. Шарис се усмихва на продавачите на програми, двама мъже в смокинги, които стоят на входа и пеят на два гласа:

— Програми! Програми! Купете си програми!

Тук не е никой от познатите. Поклонниците на Вагнер са нещо като зелените барети сред почитателите на операта — те са по-сурови и вглъбени и се познават помежду си. Летят въздушни целувки, а ние с Шарис се качваме на мецанина.

Двамата с Клер сме откупили ложа, една от глезотиите, които сме си позволили. Дръпвам завесата, Шарис влиза и казва:

— О!

Взимам палтото й и го мятам на един от столовете, правя същото и със своето палто. Разполагаме се. Шарис кръстосва крака при глезените и полага мънички длани в скута си. Черната й коса проблясва на приглушената мека светлина и с тъмното червило и изразителните очи Шарис прилича на нежно лукаво дете, което се е облякло като възрастна жена и на което са разрешили да поостане до по-късно заедно с големите. Тя седи и се опива от красотата на Лирическата опера, от богато украсената златистозелена завеса на сцената, от водопадите гипс, обточили всеки свод и купол, от развълнувания шепот на множеството. В залата става тъмно и Шарис ме озарява с усмивка. Завесата се вдига и ние сме на кораб, а Изолда пее. Облягам се на стола и се оставям да ме носи течението на гласа й.

След четири часа, един любовен еликсир и бурните овации на публиката, която става на крака, аз се извръщам към Шарис.

— Е, хареса ли ти?

Тя се усмихва.

— Беше смешно, нали? Но покрай пеенето човек забравя за смешното.

Държа й палтото, за да го облече, и тя дълго търси с ръка дупката на ръкава, накрая го намира и надява палтото.

— Смешно ли? Предполагам. Но съм готов да се преструвам, че Джейн Егланд е млада и красива, а не сто и петдесет килограмова крава, защото въпреки всичко тя има гласа на Евтерпа.

— Евтерпа ли?

— Музата на музиката.

Присъединяваме се към потока задоволени слушатели, които се изнизват навън. Долу се изсипваме заедно с тях на студа. Подкарвам Шарис нагоре по Уокър Драйв и само след няколко минути успявам да хвана такси. Тъкмо да кажа на шофьора адреса на Шарис, когато тя ме спира.

— Хенри, хайде да пийнем кафе. Не ми се прибира още.

Казвам на шофьора да ни закара в кафене „Дон“, което се намира на Джарвис, в северния край на града. Шарис бъбри за пеенето, което било страхотно, за декорите, на които, както и двамата се съгласяваме, им е липсвало вдъхновение, колко е трудно от нравствена гледна точка да се наслаждаваш на Вагнер, след като знаеш, че е бил негодник антисемит и че негов най-голям почитател е бил Хитлер. Когато пристигаме в „Дон“, заведението направо се пръска по шевовете: Дон посреща гостите по оранжева хавайска риза и аз му махам с ръка. Намираме малка масичка в дъното. Шарис поръчва черешов сладкиша la mode[130] и кафе, а аз си вземам обичайния сандвич с фъстъчено масло и желе и кафе. Пери Комо[131] тананика от стереоуредбата, над масите и долнопробните картини се стеле приличен на мараня тютюнев дим. Шарис подпира глава върху ръката си и въздиша.

— Страхотно е. Усещам, че понякога забравям какво е да си пораснал.

— Не излизате ли често?

Шарис мачка сладоледа с вилицата, смее се.

— Така прави Джо. Твърди, че било по-вкусно, ако го намачкаш. Господи, усвоявам техните лоши навици, вместо да ги уча на добрите. — Тя хапва малко от сладкиша. — За да отговоря на въпроса ти, да, излизаме, но обикновено по политически дела. Гомес смята да се кандидатира за градски съветник.

Аз се задавям с кафето и се закашлям. Когато отново съм в състояние да говоря, казвам:

— Ти се шегуваш. Това не означава ли Гомес да премине на страната на лошите? Той постоянно плюе градската управа.

Шарис ме поглежда накриво.

— Решил е да промени системата отвътре. Прегоря с тези дела за деца, подлагани на тормоз. Според мен си е внушил, че може да промени нещата, ако има някаква власт.

— Вероятно е прав.

Шарис клати глава.

— На мен ми харесваше повече да сме млади анархисти революционери. Предпочитам да взривявам нещата, отколкото да целувам задници.

Аз се усмихвам.

— Не съм и подозирал, че си по-крайна от Гомес.

— О, да. Всъщност просто не съм така търпелива като него. Искам действие.

— Гомес търпелив?

— О, разбира се. Ето, да вземем цялата тази история с Клер…

Шарис внезапно млъква и ме поглежда.

— Каква история?

Докато задавам въпроса, осъзнавам, че сме тук именно заради това, че Шарис е чакала да заговорим за него. Питам се какво знае тя, а аз — не. Питам се дали искам да знам каквото знае Шарис. Май не искам да знам нищо.

Тя извръща очи, после ме поглежда отново. Свежда поглед към кафето, обхваща чашата с длани.

— Е, мислех, че знаеш, но… Гомес е влюбен в Клер.

— Да, знам.

С това не й помагам никак.

Тя прокарва пръст по плота на масата.

— И… Клер му е казала да й се разкара от главата, но Гомес си въобразява, че ако прояви търпение, ще се случи нещо и накрая той ще бъде с нея.

— Ще се случи нещо ли?

— С теб.

Шарис ме поглежда в очите. На мен ми призлява.

— Извинявай — казвам й.

Ставам и успявам да се добера някак до тясната като кутийка тоалетна, облепена от горе до долу с плакати на Мерилин Монро. Наплисквам си лицето със студена вода. След като става очевидно, че няма да ходя никъде, се връщам в кафенето и сядам.

— Извинявай. Та какво ми казваше?

Шарис изглежда уплашена и малка.

— Хенри — проронва тя. — Кажи ми.

— Да ти кажа какво, Шарис?

— Кажи ми, че няма да ходиш никъде. Кажи ми, че Клер не иска Гомес. Кажи ми, че всичко ще бъде наред. Кажи ми, че всичко това са празни дрънканици, и аз не знам… кажи ми просто какво става!

Гласът й трепери. Тя слага длан върху ръката ми и аз трябва да се насиля, за да не я дръпна.

— Всичко ще бъде наред, Шарис. Наистина. — Тя ме гледа втренчено, не ми вярва, а страшно й се иска. Аз се облягам на стола. — Гомес няма да те изостави.

Шарис въздиша.

— А ти?

Аз мълча. Тя ме гледа очаквателно, после навежда глава.

— Хайде да си ходим — казва накрая и ние ставаме.

Неделя, 12 юни 2005 година

(Клер е на 34 години, Хенри — на 41)

Клер: Слънчев неделен следобед е, влизам в кухнята и заварвам Хенри да стои на прозореца и да гледа задния двор. Вика и мен. Заставам до него и поглеждам. Алба си играе на двора с някакво по-голямо момиченце. То е на около седем години. С дълга черна коса е и е босо. Облечено е в мръсна тениска с емблемата на „Къбс“. И двете седят на земята с лице една към друга. Момичето е с гръб към мен. Алба му се усмихва и размахва ръце, все едно лети. Момиченцето клати глава и се смее.

Поглеждам към Хенри.

— Кое е това дете?

— Това е Алба.

— Да, но кое е момиченцето с нея?

Хенри се усмихва, но веждите му се сключват, така че в усмивката му има нещо тревожно.

— Това, Клер, е Алба вече като по-голяма. Пътешества във времето.

— Господи!

Взирам се в момичето. То се обръща и сочи къщата, аз виждам бърз профил, сетне момиченцето пак поглежда в другата посока.

— Да отидем ли и ние там?

— Не, тя се чувства прекрасно. Но ако двете решат да дойдат тук, ще го направят.

— Бих искала да се запозная с нея…

— По-добре недей… — подхваща Хенри, но още преди да се е доизказал, двете Алби скачат и хванати за ръце, се втурват към задната врата.

Нахълтват със смях в кухнята.

— Мамо, мамо — казва моята Алба, тригодишната Алба, която сочи, — виж! Голямо момиче Алба.

Другата Алба също се усмихва и поздравява:

— Здравей, мамо.

И аз се усмихвам и отвръщам:

— Здрасти, Алба.

После тя се обръща и вижда Хенри, и възкликва:

— Татко!

Завтича се към него, прегръща го и се разплаква. Хенри ме стрелва с поглед, надвесва се над Алба, като я люшка, и й прошепва нещо в ухото.

Хенри: Клер е пребледняла като платно, стои и ни гледа, както държи за ръка малката Алба, Алба, която е зяпнала изумена по-голямото си Аз, а то се е вкопчило в мен и хлипа. Навеждам се към Алба и прошепвам в ухото й:

— Не казвай на майка си, че съм починал, чу ли?

Алба ме поглежда, по дългите й мигли са се закрепили сълзи, устните й треперят, тя кима. Клер й подава хартиена кърпичка и й казва да си избърши носа, после я прегръща. Алба се оставя да я отведат да си измие лицето. Малката Алба, Алба от настоящето, се хваща с две ръце за крака ми.

— Защо, тате? Защо тя е тъжна?

За щастие не се налага да отговарям, тъй като Клер и Алба са се върнали: Алба е облечена в една от тениските на Клер и в чифт мои шорти. Клер казва:

— Ей, хора! Защо да не идем да хапнем сладолед?

Двете Алби се усмихват, малката Алба танцува в кръг около нас и крещи:

— Лед, лед, лед, сладолед!

Натоварваме се на колата, Клер е зад волана, тригодишната Алба е на предната седалка, а седемгодишната — с мен на задната. Тя се навежда към мен и аз я прегръщам. Всички мълчим, само малката Алба възкликва:

— Виж, Алба, кученце! Виж, Алба, виж.

Докато накрая по-голямото й Аз отвръща:

— Да, Алба, виждам.

Клер ни откарва в „Зефир“, настаняваме се в сепаре с лъскави сини пластмасови столове и масичка и поръчваме две мелби върху разполовен банан, шоколадов и ванилов сладолед с шоколадови пръчици. Момичетата изсмукват мелбите като прахосмукачки, ние с Клер не бързаме със сладоледите и не се поглеждаме. Клер казва:

— Какво става, Алба, в твоето настояще?

Алба ме стрелка с очи.

— Нищо особено — отвръща тя. — Дядо ме учи да свиря Втори концерт за цигулка на Сен-Санс.

— Участваш и в училищна пиеска — напомням аз.

— Така ли? — учудва се тя. — Още не.

— О, извинявай — казвам аз. — Това вероятно е станало чак догодина.

Разговорът тече все в този дух. Кръжим, заобикаляме онова, което знаем и от което трябва да предпазим Клер и Алба — да не го узнаят и те. След известно време по-голямата Алба обронва глава върху ръцете си на масата.

— Уморена ли си? — пита я Клер.

Тя кима.

— Хайде да тръгваме — казвам аз на Клер.

Плащаме и гушвам Алба, която се е отпуснала и почти заспива в ръцете ми. Клер грабва малката Алба, която е превъзбудена от толкова много захар. След като се качваме на колата и потегляме по Линкълн Авеню, Алба изчезва.

— Върна се — казвам аз на Клер.

Известно време тя ме гледа в огледалото за обратно виждане.

— Върнала се е къде, тате? — пита Алба. — Къде?

По-късно

Клер: Накрая успях да убедя Алба да подремне. Хенри седи на леглото ни, пие уиски и гледа през прозореца едни катерички, които се гонят около обвитата в лоза беседка. Отивам и сядам до него.

— Ей — казвам му.

Хенри ме поглежда, прегръща ме и ме притегля към себе си.

— Ей — повтаря той.

— Ще ми кажеш ли защо бяхте толкова потайни? — питам го аз.

Хенри оставя уискито и започва да разкопчава ризата ми.

— Може ли да не ти казвам?

— Не, не може.

Аз пък разкопчавам катарамата на колана му и копчето на джинсите.

— Сигурна ли си?

Той ме целува по шията.

— Да.

Плъзгам ципа надолу, прокарвам длан под ризата на Хенри, по корема му.

— А всъщност не искаш да знаеш.

Хенри ми диша в ухото и го облизва по края. Аз треперя. Той съблича ризата ми, разкопчава сутиена. Гърдите ми увисват и след като лягам по гръб, аз гледам как Хенри смъква джинсите, бельото и ризата си. Качва се на леглото и аз му казвам:

— Чорапите.

— А, да.

Той изува и чорапите. Двамата се гледаме.

— Само се опитваш да отклониш вниманието ми — заявявам му аз.

Хенри ме милва по корема.

— Опитвам се да отклоня своето внимание. Ако успея да отклоня и твоето, това вече ще ми бъде допълнителна награда.

— Трябва да ми кажеш.

— Не, не трябва.

Той обхваща гърдите ми с ръце, прокарва палци по зърната.

— Ще си помисля най-лошото.

— Давай.

Надигам дупе и Хенри смъква джинсите и бельото ми. Яхва ме, надвесва се над мен, целува ме. „О, боже — мисля си аз, — какво ли е? Кое е най-лошото?“ Затварям очи. Спомен: Ливадата, студен ден от детството ми, аз тичам през мъртвата трева, чула съм някакъв шум, Хенри е ме е повикал по име…

— Клер! — Той хапе леко устната ми. — Къде си?

— В 1984 година.

Известно време Хенри мълчи, после казва:

— Защо?

— Според мен се случи по онова време.

— Какво се е случило по онова време?

— Нещото, за което те е страх да ми кажеш.

Хенри се претъркулва, слиза от мен и двамата лягаме един до друг.

— Разкажи ми — приканва той.

— Беше рано. Ден през зимата. Татко и Марк бяха излезли на лов. Аз се събудих, стори ми се, че ме викаш, изтичах на ливадата и вие с татко и Марк гледахте нещо, но татко ми каза да се прибирам и аз така и не видях какво.

— О!

— Върнах се по-късно през деня. На едно място тревата беше цялата в кръв.

Хенри не казва нищо. Стиска устни. Аз обвивам ръце около него, притискам го до себе си. Казвам:

— Най-лошото…

— Мълчи, Клер.

— Но…

— Шшшт!

Навън все още е златен следобед. Вътре ни е студено и сме се притиснали един до друг, за да се стоплим. Алба спи в леглото си и сънува сладолед, сънува малките, изпълнени със задоволство сънища на тригодишното дете, а една друга Алба сънува някъде в бъдещето как прегръща баща си, за да се събуди и да види… какво?

Случката в подземния паркинг на Мънро стрийт

Понеделник, 7 януари 2006 година

(Клер е на 34 години, Хенри — на 42)

Клер: Потънали сме в дълбок ранноутринен зимен сън, когато звъни телефонът. Будя се рязко, със свито сърце, и виждам, че Хенри е там, до мен. Той се пресяга през мен и вдига. Аз поглеждам часовника: 4:32 часът, призори е.

— Да — казва Хенри. Слуша дълго, цяла минута. Аз вече съм съвсем будна. Върху лицето на Хенри не се чете нищо. — Добре. Стой там. Тръгваме веднага.

Той се надвесва и оставя слушалката върху вилката.

— Кой беше?

— Аз. Аз бях. Намирам се в подземния паркинг на Мънро Стрийт, без дрехи, а е петнайсет градуса под нулата. Господи, дано колата запали.

Скачаме от леглото и навличаме дрехите от вчера. Хенри вече е с ботуши и яке още преди аз да съм нахлузила джинсите, и изтичва навън да запали колата. Напъхвам в един пазарски плик риза, дебело бельо, джинси, чорапи, ботуши и яке на Хенри, а също ръкавици и одеяло, будя Алба, обличам й набързо яке и й слагам ботушки, влитам в моето яке, а после излитам навън. Излизам от гаража още преди колата да е загряла и тя гасне. Паля я отново, една минута седим, после опитваме пак. Вчера е натрупало двайсетина сантиметра сняг и по Ейнзли има заледени коловози. Алба хленчи в детската седалка и Хенри й казва да мълчи. Щом излизаме на Лорънс, подкарвам по-бързо и след десет минути сме на Драйв, по това време улиците са безлюдни. Отоплението на хондата мърка. Небето над езерото изсветлява. Всичко е синьо и оранжево, някак чупливо в този полярен студ. Докато се носим надолу по Лейк Шор Драйв, ме обзема силно усещане за déjà vu: студът, езерото, притихнало в замечтан унес, натриевото сияние на уличното осветление — била съм тук и преди, била съм тук и преди. Затънала съм надълбоко в този миг и той се проточва, отдалечава ме от необичайността на случката, отнася ме при съзнанието за двойствеността на сега и макар че, препускаме през зимния градски пейзаж, времето не помръдва. Подминаваме Ървинг, Белмънт, Фулъртън, Ласал, излизам при Мичиган. Летим по безлюдния коридор от скъпи магазини, Оук Стрийт, Чикаго, Рандолф, Мънро и се гмурваме в подземния бетонен свят на паркинга. Вземам билета, който призрачният женски глас на машината ми предлага.

— Карай към северозападния край — казва Хенри. — Уличният телефон при будката на охраната.

Следвам указанията. Усещането за déjà vu е изчезнало. Чувствам се като изоставена от ангел пазител. Паркингът е безлюден. Профучавам покрай акри и акри жълта линия, докато изляза при уличния телефон: слушалката се клатушка на кабела. Няма и следа от Хенри.

— Може би си се върнал в настоящето?

— Но може и да не съм се върнал…

Хенри е объркан, аз също. Слизаме от колата. Тук, долу, е студено. Дъхът ми се превръща в пара, която изчезва. Не смятам, че трябва да си тръгнем, но нямам никаква представа какво би могло да се е случило. Отивам при будката на охраната и надзъртам вътре през прозореца. Охрана няма. Видеомониторите показват гол цимент.

— Да му се не види! Къде ли съм отишъл? Дай да пообиколим с колата.

Пак се качваме и кръжим из обширните празни пространства, осеяни с колони, покрай знаци, напътстващи ни „Карай бавно“, „Паркингът продължава“, „Запомнете къде сте оставили автомобила си“. Хенри го няма никъде. Ние се гледаме разгромени.

— От кое време си дошъл?

— Не казах.

Докато се прибираме, мълчим. Алба спи. Хенри гледа през прозореца. На изток небето е безоблачно и розово, сега вече има повече автомобили, някои хора отиват рано на работа. Докато чакаме на светофара на Охайо Стрийт, чувам писъка на чайките. Улиците са тъмни от солта и водата. Градът е нежен, бял, замъглен от снега. Всичко е красиво. Аз сякаш се гледам отстрани, аз съм филм. На пръв поглед сме невредими, но рано или късно ще платим скъпо и прескъпо.

Рожден ден

Четвъртък, 15 юни 2006 година

(Клер е на 35 години)

Клер: Утре е рожденият ден на Хенри. Аз съм във „Винтидж Байнъл“ и се опитвам да намеря на Хенри албум, който ще му хареса и който той още няма. Донякъде разчитах, собственикът на магазина Вон да ми помогне, защото Хенри идва тук от години. Но зад щанда стои някакво гимназистче. Облечено е в тениска с надпис „Севън Дед Арсън“ и вероятно още не е било родено, когато са правени повечето записи в магазина. Разлиствам каталога. „Секс Пистълс“, Пати Смит, „Супертрамп“, Матю Суийт. „Фиш“, „Пиксис“, „Поугс“, „Притендърс“, „Би-52“, Кейт Буш, „Бъзкокс“, „Екоу“ и „Бънимен“. „Арт ъв Нойз“. „Нейлс“. „Клаш“, „Крампс“, „Кюър“. „Телевижън“. Поспирам над непознат за мен албум на „Велвет Ъндърграунд“ и се опитвам да се сетя дали съм го виждала у нас, но след като се вглеждам, разбирам, че това просто е сборен албум на неща, които Хенри има в други албуми. „Дазлинг Килмен“, „Дед Кенедис“. Вон се появява с огромен кашон, стоварва го върху щанда и пак излиза навън. Прави го още няколко пъти, после заедно с хлапето се заема да разопакова кашоните и да трупа върху щанда дългосвирещи плочи — от време на време възкликва за едно или друго, все неща, които изобщо не съм чувала. Отивам при Вон и безмълвно разтварям на ветрило три дългосвирещи плочи.

— Здравей, Клер — поздравява ме той и се ухилва до уши. — Как е?

— Здрасти, Вон. Хенри има утре рожден ден. Помагай.

Той оглежда онова, което съм подбрала.

— Хенри вече ги има тези двете — кима Вон към „Лилипут“ и „Брийдърс“, — а това тук е пълна скръб — сочи той „Плазмейтикс“. — Но обложката си я бива, нали?

— Да. В този кашон има ли нещо, което ще му хареса?

— Не, всичко в него е от петдесетте. Починала е някаква възрастна дама. Но това може би ще ти допадне, получих го вчера.

Вон взима от рафта с новата стока компилация на „Голдън Паломинос“. В нея има две нови неща, затова я взимам. Най-неочаквано Вон отново грейва в широка усмивка.

— Имам за теб нещо наистина страхотно… пазя го за Хенри. — Той отива зад щанда и започва да търси някъде в дълбините му. — Ето!

Връчва ми дългосвиреща плоча в бяла обложка, върху която няма нищо. Вадя плочата и чета етикета: „Анет Лин Робинсън, Парижката опера, 13 май 1968 г., «Лулу».“ Гледам неразбиращо Вон.

— Да, не е от нещата, които Хенри обикновено слуша, нали? Нелегален запис на концерт, официално не съществува. Преди известно време Хенри ме помоли да следя дали няма да се появи нещо на певицата, но аз не се занимавам с такава музика, затова, след като записът ми попадна, забравих да му кажа. Но съм го слушал, наистина е прекрасен. Звукът е с чудесно качество.

— Благодаря — прошепвам аз.

— Винаги на твое разположение. Но защо Хенри държи толкова на тази певица?

— Това е майка му.

Вон вдига вежди и челото му се набръчква смешно.

— Сериозно ли? Да… той прилича на нея. Виж ти! Защо никога не ми е споменавал?

— Не говори много за нея. Тя е починала, когато е бил малък. В автомобилна катастрофа.

— О! Точно така, сещам се смътно. Е, да потърся ли още нещо?

— Не, това е достатъчно.

След като плащам на Вон, излизам и притиснала до гърдите си гласа на майката на Хенри, тръгвам във възторжено очакване по Дейвис Стрийт.

Петък, 16 юни 2006 година

(Хенри е на 43 години, Клер — на 35)

Хенри: Днес имам рожден ден, ставам на четирийсет и три години. Очите ми се отварят в 6:46 сутринта, макар че съм в почивен ден, и после не мога да заспя отново. Поглеждам към Клер, която се е отдала изцяло на непробудния сън: ръцете й са разперени, косата й е разпиляна във всички посоки по възглавницата. Дори с гънките от калъфката, отпечатали се върху бузата й, Клер изглежда красива. Ставам внимателно от леглото, отивам в кухнята и слагам кафето. В банята източвам водата и изчаквам да стане топла. Трябва да викнем водопроводчик, а все не остава време. Връщам се в кухнята, сипвам си кафе, отнасям го в банята и го закрепвам върху ръба на мивката. Слагам по лицето си пяна за бръснене и започвам да се бръсна. Обикновено се справям блестящо, дори не се поглеждам в огледалото, но днес в чест на рождения си ден правя инвентаризация.

Косата ми е побеляла почти изцяло, само тук-там по слепоочията все още е черна, веждите ми целите са черни. Освен това съм си оставил косата дълга, е, не толкова дълга, както когато срещнах Клер, но не много по-къса. Кожата ми е изпръхнала от вятъра и е набръчкана около очите и по челото, от ноздрите до ъгълчетата на устата също са се врязали дълбоки бръчки. Лицето ми е прекалено слабо. Целият съм прекалено слаб. Не като в Освиенцим, но не и нормално слаб. Може би слаб като раковоболен в начален стадий. Или като наркоман, пристрастен към хероина. Не ми се мисли за това, ето защо продължавам да се бръсна. Изплаквам си лицето, слагам си лосион за след бръснене, правя крачка назад и оглеждам резултата.

Вчера в библиотеката някой се сети, че имам рожден ден, и Роберто, Изабел, Мат, Катрин и Амилия ме заведоха на обяд в „Бо Тай“. Знам, че в службата одумват здравословното ми състояние, защо толкова внезапно съм отслабнал и бързо съм се състарил. Всички бяха изключително мили, както сме мили с болни от СПИН или с пациенти на химиотерапия. Едва ли не копнея някой да ме попита, за да излъжа и да приключим с това. Вместо това обаче ние пускахме шеги и ядохме пад тай, прик, пиле с кашу и пад сю. Амилия ми подари половинка невероятно колумбийско кафе на зърна. Катрин, Мат, Роберто и Изабел бяха събрали пари и ми бяха купили факсимилето на Гети на „Mira Calligraphiae Monumenta“, по което се заглеждам от цяла вечност в книжарницата към „Нюбъри“. Трогнат до сълзи, погледнах колегите си и осъзнах, че те ме смятат за пътник.

— Ей, хора… — подхванах аз, но не се сетих как да продължа, затова не го направих.

Не ми се случва често да не мога да намеря думите.

Клер става, Алба се буди. Всички се обличаме и се натоварваме на колата. Заедно с Гомес, Шарис и децата им ще ходим на зоологическа градина „Брукфийлд“. Цял ден се разхождаме безцелно, гледаме маймуните и фламингите, белите мечки и видрите. Алба се прехласва най-вече по големите котки. Роза я държи за ръка и й разказва за динозаврите. Гомес прави страхотно впечатление на едно шимпанзе, Макс и Джо беснеят, все едно са слонове, и играят на ръчни видеоигри. Шарис и Клер се разхождат разсеяно, говорят си за разни незначителни неща, пекат се на слънцето. В четири часа децата са капнали от умора и са кисели, затова ги натоварваме отново на колите, обещаваме скоро да дойдем пак и си тръгваме.

Детегледачката идва точно в седем. Клер подкупва и заплашва Алба да слуша и ние се изнасяме. По настояване на Клер сме облечени много официално и докато се носим на юг по Лейк Шор Драйв, се сещам, че не знам къде отиваме.

— Ще видиш — казва Клер.

— Но не е купон изненада, нали? — питам със свито сърце.

— Не, не е — уверява ме тя.

При Рузвелт излиза от Драйв и започва да криволичи през Пилзън, квартал на латиноамериканци точно на юг от центъра. По улиците играят цели тумби дечурлига, ние лъкатушим между тях и накрая спираме недалеч от кръстовището на Двайсета улица и Рейсин. Клер ме отвежда към порутена къща с две жилища и натиска звънеца на портичката. Пускат ни по домофона, ние прекосяваме осеян с боклуци двор и се качваме по паянтовите стълби. Клер чука на една от вратите и ни отваря Лурдс, неин приятел от Художественото училище. Той се усмихва и ни кани вътре, и след като влизаме, аз виждам, че жилището му е превърнато в ресторант само с една маса. Носят се апетитни миризми, по масата с бяла колосана покривка са наредени порцелан и свещи. Върху резбования шкаф отстрани е сложен грамофон. В хола има кафези, пълни с птици: папагали, малки и големи, и канарчета. Лурдс ме целува по бузата и пожелава:

— Честит рожден ден, Хенри.

Включва се още един познат глас:

— Да, честит рожден ден.

Аз надзъртам в кухнята и кого да видя: Нел! Тя бърка нещо в тенджерата и не спира дори когато я прегръщам и я вдигам леко от земята.

— Ауу! — възкликва Нел. — Както гледам, си ядеш овесените ядки! — Клер също прегръща Нел и двете се усмихват една на друга. — Той изглежда доста изненадан — отбелязва Нел, а Клер само се усмихва още по-широко. — Хайде, вървете и сядайте — заповядва Нел. — Вечерята е готова.

Сядаме на масата с лице един към друг. Лурдс донася чинийки с красиво наредени ордьоври: прозрачна пастърма с бледожълт пъпеш, миди, които са меки и миришат на пушено, тънки резенчета моркови и цвекло с дъх на копър и зехтин. В светлината на свещите кожата на Клер е топла, а очите й са в сянка. Перлите, които носи, очертават ключиците й и бледата гладка кожа над гърдите й, които се вдигат и се снишават заедно с дъха й. Клер усеща, че съм се захласнал, усмихва се и извръща очи. Аз поглеждам надолу и виждам, че съм си изял мидите, но продължавам да държа като някакъв малоумник вилицата във въздуха. Оставям я, а Лурдс вдига чиниите и носи следващото ядене.

Хапваме от прелестната риба тон алангле, която Нел е задушила в сос от домати, ябълки и босилек. Ядем салата, пълна с цикория и оранжеви чушки, ядем и ситни кафяви маслини, напомнящи ми гозба, каквато съм опитвал заедно с мама в един хотел в Атина, когато бях много малък. Пием совиньон блан и постоянно вдигаме наздравици („За маслините!“, „За детегледачките!“, „За Нел!“). Нел се появява откъм кухнята с малка плоска бяла торта със запалени свещички. Клер, Нел и Лурдс ми пеят „Честит рожден ден!“ Аз си пожелавам нещо и духвам наведнъж свещичките.

— Това означава, че желанието ти ще се изпълни — обяснява Нел, аз обаче съм си пожелал нещо, което е неизпълнимо.

Докато ядем тортата, птиците си говорят нещо на странни гласове, после Лурдс и Нел изчезват отново в кухнята. Клер казва:

— Нося ти подарък. Затвори очи.

Затварям очи. Чувам как Клер избутва назад стола. Прекосява стаята. После игличката на грамофона започва да стърже по винил… съскане… цигулки… чисто сопрано, което като остър дъжд пронизва тътена на оркестъра… гласът на майка ми, която пее арията на Лулу. Отварям очи. Клер седи срещу мен на масата и се усмихва. Аз ставам, издърпвам я от стола и я прегръщам.

— Изумително — казвам й, после не мога да продължа, затова я целувам.

Много по-късно, след като вече сме се сбогували с Нел и Лурдс и просълзени, сме им благодарили не знам колко пъти, след като сме се прибрали и сме платили на детегледачката, след като сме се любили в унеса на изтощената наслада, лежим на ръба на съня и Клер казва:

— Хареса ли ти рожденият ден?

— Беше страхотен — отвръщам аз. — Най-хубавият.

— Иска ли ти се някога да спреш времето? — пита Клер. — Лично аз нямам нищо против да си стоя вечно тук.

— Ммм — отговарям аз и се обръщам по корем.

Докато се унасям, Клер казва:

— Имам чувството, че сме на върха на влакче на ужасите.

После обаче аз заспивам и на сутринта забравям да я питам какво е имала предвид.

Неприятна сцена

Сряда, 28 юни 2006 година

(Хенри е на 43 и на 43 години)

Хенри: Когато идвам на себе си, съм на тъмен, студен циментов под. Опитвам се да седна, но ми се завива свят и отново лягам. Боли ме глава. Опипвам се, зад лявото ми ухо има голяма цицина. След като свиквам с тъмнината, виждам едва доловимите очертания на стълбище, табелки „Изход“ и някъде много нависоко самотна флуоресцентна крушка, излъчваща студена светлина. Заобиколен съм от металната мрежа на Клетката. Намирам се след работно време в „Нюбъри“, в Клетката.

— Само не се паникьосвай — казвам си на глас. — Всичко е наред. Всичко е наред. Всичко е наред.

Млъквам, когато забелязвам, че не се слушам. Успявам да се изправя на крака. Треперя. Чудя се колко ли ще се наложи да чакам. Чудя се какво ще кажат колегите, когато ме видят. Защото вече не мога да се скрия. Ще бъда разкрит като тъпа приумица на природата, каквато всъщност съм. Меко казано, не изгарям от нетърпение това да се случи.

Опитвам се да снова напред-назад, за да се стопля, но от това главата ме заболява до пръсване. Отказвам се, сядам насред пода в Клетката и се свивам на кълбо. Минават часове. Превъртам в главата си цялата случка, репетирам репликите си, обмислям всички възможности за развитие — към добро или към лошо. Накрая се уморявам и си пускам наум разни записи: „Това се казва забавление“ на „Джам“, „Хапчета и сапун“ на Елвис Костело. „Съвършен ден“ на Лу Рийд. Тъкмо се опитвам да си спомня целия текст на „Обичам мъж в униформа“ на „Ганг ъв Фор“, когато осветлението примигва. То се знае, че е Кевин — Нациста на охраната, който отваря библиотеката. Той е последният човек под небето, когото бих искал да срещна, докато съм гол и хванат като в капан в Клетката, и затова Кевин, разбира се, ме зърва веднага щом влиза. Аз съм се свил на кълбо върху пода и се правя на мъртва лисица.

— Кой е там? — пита Кевин по-високо, отколкото е нужно.

Представям си как той стои, измъчван от махмурлук, с нездрав цвят на лицето, в мъждивата светлина на стълбището. Гласът му отскача от цимента и ехти. Кевин слиза по стълбите и застава най-долу, на около три метра от мен.

— Как влезе вътре?

Той обикаля клетката. Аз продължавам да се преструвам, че съм в безсъзнание. По-добре да не ме безпокои, и без това не мога да му обясня.

— Господи, това е Детамбъл!

Усещам, че стои и ме зяпа като невидял. Накрая се сеща за радиостанцията.

— А, сто и четири, ей, Рой! — Нечленоразделен пукот. — А, да, Рой, обажда се Кевин, можеш ли да слезеш долу на стълбището при хранилището? — Пращене. — Идвай долу! — Той изключва радиостанцията. — Господи, Детамбъл, направо не проумявам какво се опитваш да докажеш, но със сигурност успя.

Чувам го как се движи. Обувките му скърцат, той сумти тихо. След няколко минути някъде горе се отваря врата и при нас слиза Рой. Той ми е любимецът от охраната. Огромен негър, винаги с красива усмивка върху лицето. Рой е Повелителят на пропуска и аз винаги се радвам, че когато идвам на работа, ще ме посрещне страхотното му весело настроение.

— Ах! — възкликва Рой. — Какво имаме тук?

— Това е Детамбъл. Не проумявам как е проникнал вътре.

— Детамбъл ли? Божичко! Той очевидно много обича да си развява онази работа. Казвал ли съм ти как веднъж го заварих на третия етаж да се разхожда, както го е майка родила?

— Да, каза ми.

— Е, сигурно трябва да го извадим оттам.

— Той не мърда.

— Но диша. Мислиш, че е ранен ли? Дали да не повикаме линейка?

— А също пожарникарите, за да прережат метала и да го извадят.

Кевин е развълнуван. Не искам никаква пожарна и никаква линейка. Простенвам и сядам.

— Добро утро, господин Детамбъл — поздравява напевно Рой. — Подранил си.

— Съвсем малко — съгласявам се аз и придърпвам колене до брадичката си. Премръзнал съм, от стискане зъбите чак ме болят. Оглеждам Кевин и Рой, те също ме гледат. — Едва ли ще успея да ви подкупя, нали, господа?

Те се споглеждат.

— Зависи — отговаря Кевин — какво имаш предвид. Няма как да не те издадем, защото не можем да те извадим сами.

— Не, не, не съм и очаквал. — На тях очевидно им олеква. — Вижте какво. Ще ви дам по сто долара, ако направите две неща за мен. Първото е — искам да излезете и да ми донесете кафе.

Лицето на Рой грейва от патентованата усмивка на Повелителя на пропуска.

— Е, това ще ти го направя и безплатно, господин Детамбъл. Само не знам как ще го изпиеш.

— Донеси и сламка. И не го купувай от автоматите във фоайето. Излез от библиотеката и ми донеси истинско кафе. Със сметана, без захар.

— Дадено — отвръща Рой.

— А второто нещо какво е? — пита Кевин.

— Идете в отдел „Специализирани издания“ и ми донесете дрехи от бюрото, долното дясно чекмедже. Ще има и бонус, ако успеете да ги вземете, без да ви забележат.

— Фасулска работа — отвръща Кевин и аз се чудя защо не ми е бил симпатичен.

— Я да заключим стълбището — предлага Рой на Кевин, който кима и отива да го направи. Рой стои отстрани на Клетката и ме гледа със съжаление. — Та как влезе вътре?

Аз свивам рамене.

— Нямам правдоподобен отговор.

Рой се усмихва, клати глава.

— Добре, ти мисли, а аз ще отида да ти донеса кафе.

Минават двайсетина минути. Накрая чувам, че една от вратите се отключва и Кевин слиза по стълбището, следван от Мат и Роберто. Кевин среща погледа ми и вдига рамене, все едно казва: „Опитах.“ Напъхва през дупките в мрежата ризата ми и аз я обличам, а Роберто стои и ме гледа студено, с кръстосани ръце. Панталонът е доста обемист и минава известно време, докато го промушим вътре в Клетката. Мат седи на стълбите, върху лицето му се е изписало съмнение. Чувам, че вратата се отваря отново. Този път е Рой, който ми носи кафе и кифла. Той слага в кафето сламка и го оставя на пода до кифлата. Едвам откъсвам очи от него, за да погледна Роберто, който се обръща към Рой и Кевин и пита:

— Може ли да ни оставите сами?

— Ама разбира се, доктор Кале.

Мъжете от охраната се качват на първия етаж и излизат. Сега съм хванат като в капан, без обяснение, сам пред Роберто, когото уважавам много и когото съм лъгал толкова пъти. Сега мога да кажа само истината, която е по-възмутителна, от която и да е от лъжите ми.

— Е, Хенри, дай да изясним нещата — подканва той.

Хенри: Септемврийската сутрин е съвършена. Закъснявам малко за работа заради Алба (която отказваше да се облече) и заради метрото (което отказваше да дойде), но не съм ужасно закъснял, поне по моите представи. Когато минавам през пропуска, Рой го няма, там седи Марша.

— Здрасти, Марша, къде е Рой? — питам аз.

А тя ми казва:

— О, излезе по работа.

— О — казвам аз и се качвам с асансьора на четвъртия етаж.

Когато влизам в отдел „Специализирани издания“, Изабел установява:

— Закъсня.

Аз казвам:

— Но не много.

Влизам в кабинета, Мат стои на прозореца и гледа към парка.

— Здравей, Мат — поздравявам го, а той подскача цял километър.

— Хенри! — възкликва и става бял като платно. — Излезе ли от Клетката?

Оставям раницата на бюрото и го гледам недоумяващо.

— Клетката ли?

— Ами ти… току-що се качвам от долу… беше хванат като в капан в Клетката и Роберто е там… ти ми каза да се кача и да чакам, но не уточни какво…

— Господи. — Аз сядам на бюрото. — О, господи. — Мат се разполага на стола ми и вдига поглед към мен. — Виж какво, мога да ти обясня… — подхващам аз.

— Наистина ли можеш?

— Разбира се. — Замислям се. — Аз… такова… ох, да го вземат мътните!

— Нещо наистина зловещо е, нали Хенри?

— Да. Да, зловещо е. — Двамата се гледаме. — Знаеш ли какво, Мат… хайде да слезем долу и да видим какво става, ще обясня и на теб, и на Роберто, искаш ли?

— Добре.

Ставаме и слизаме долу.

Докато вървим по източния коридор, забелязвам, че Рой се мотае пред входа на стълбището. Той трепва, когато ме вижда, и тъкмо се кани да ме пита очевидното, когато чувам как Катрин казва:

— Здравейте, момчета, какво става? — После се стрелва покрай нас и се опитва да отвори вратата за стълбището. — Ей, Рой, защо никой не може да я отвори?

— Хм, госпожо Мийд — започва Рой и ме поглежда, — имаме проблем с…

— Не се притеснявай, Рой — намесвам се аз. — Ела, Катрин. Рой, нали нямаш нищо против да останеш тук, горе?

Той кима и ни пуска на стълбището. Излизаме на него и чувам как Роберто казва:

— Виж какво, хич не ми е приятно, че седиш там и ми разказваш някакви научни фантастики. Ако ми се слушаше научна фантастика, щях да взема от Амилия.

Той седи на най-долното стъпало и когато заставаме зад него, се обръща да види кой е.

— Здрасти, Роберто — поздравявам аз тихо.

Катрин казва:

— О, боже. О, боже!

Роберто става, губи равновесие и Мат се пресяга и го хваща. Поглеждам към Клетката и какво да видя: седя вътре на пода, облечен съм в бялата си риза и бежовия панталон и съм свил колене до гърдите си, очевидно съм премръзнал и гладен. Отстрани на Клетката е оставена чаша кафе. Роберто, Мат и Катрин ни гледат, без да продумват.

— От кое време идваш? — питам аз.

— От август 2006 година.

Взимам кафето, държа го на равнището на брадичката, провирам единия край на сламката отстрани през Клетката. Той го изсмуква.

— Искаш ли кифла?

Искал. Чупя я на три парчета и му я подавам през мрежата. Имам чувството, че съм в зоологическа градина.

— Ранен си — отбелязвам.

— Ударих си главата — обяснява той.

— Колко още ще останеш?

— Около половин час. — Той показва с ръка Роберто. — Видя ли?

— Какво става тук? — пита Катрин.

Съветвам се със своето Аз.

— Искаш ли да обясниш?

— Уморен съм. Хайде ти.

И така, обяснявам. Обяснявам, че пътешествам във времето, и житейските и генетичните проявления на това. Изтъквам, че всъщност си е болест и нямам власт над нея. Разказвам за Кендрик и как сме се срещнали с Клер и после пак сме се срещнали. Обяснявам за капаните на причинно-следствените връзки, за квантовата механика, фотоните и скоростта на светлината. Обяснявам какво е да живееш извън ограниченията на времето, на които повечето хора са подвластни. Споделям за лъжите, за кражбите и страха. Обяснявам как се опитвам да живея нормално.

— А нормалната работа е част от нормалния живот — напомням аз в заключение.

— Лично аз не бих го нарекла нормална работа — отбелязва Катрин.

— И аз не бих го нарекъл нормален живот — включва се и моето Аз, което седи в Клетката.

Поглеждам Роберто, който се е отпуснал на стъпалата и е подпрял глава върху стената. Изглежда изтощен и тъжен.

— Е — питам го аз. — Ще ме уволниш ли?

Роберто въздиша.

— Не. Няма да те уволня, Хенри. — Той се изправя внимателно и изтръсква с ръка гърба на сакото си. — Но не проумявам защо досега не си ми казал всичко това.

— Нямаше да ми повярваш — заявява моето Аз. — И сега не ми повярва, докато не видя.

— Ами да… — подхваща Роберто, ала следващите му думи са заглушени от странния звуков вакуум, който понякога съпътства появите и изчезванията ми.

Обръщам се и виждам върху пода на Клетката купчина дрехи. По-късно следобед ще дойда и ще ги извадя със закачалка за дрехи. Обръщам се отново към Мат, Роберто и Катрин. Те са вцепенени.

— Господи — възкликва Катрин. — Все едно работя с Кларк Кент[132].

— А аз се чувствам като Джими Олсън[133] — заявява Мат. — Ахам.

— Значи ти си Лоис Лейн[134] — заяжда се Роберто с Катрин.

— Не, Клер е Лоис Лейн — поправя го тя.

Мат уточнява:

— Но Лоис Лейн не знае за връзката между Кларк Кент и Супермен, докато Клер…

— Без Клер щях да се предам преди доста време — казвам аз. — И досега не проумявам защо Кларк Кент е толкова непреклонен в решението си да държи Лоис Лейн на тъмно.

— Така е по-увлекателно — заявява Мат.

— Нима? Не съм сигурен — отвръщам аз.

Петък, 7 юли 2006 година

(Хенри е на 43 години)

Хенри: Седя в кабинета на Кендрик и го слушам, докато той обяснява защо няма да се получи. Навън е горещо и задушно, от жегата и влагата можеш направо да се мумифицираш. Тук, вътре, климатикът е пуснат достатъчно силно и аз съм настръхнал. Седим един срещу друг на столовете, на които сядаме винаги. Върху масата има пепелник, пълен с фасове от цигари. Кендрик пали цигарите една от друга. Осветлението не е включено и въздухът е просмукан от тютюнев дим и студ. Пие ми се нещо. Крещи ми се. Искам Кендрик да млъкне най-после, за да му задам въпрос. Иде ми да стана и да си изляза. Но продължавам да седя и да слушам.

След като Кендрик спира да говори, фоновите шумове в сградата изведнъж стават много очевидни.

— Хенри! Чуваш ли ме?

Изправям гръб и го поглеждам като ученик, хванат, че е разсеян.

— Хм. Не.

— Попитах те дали си ме разбрал. Няма да стане.

— Хм, да. — Опитвам се да се съсредоточа. — Няма да стане, защото имунната ми система е отишла на кино. И защото съм стар. И защото нещата зависят от прекалено много гени.

— Точно така. — Кендрик въздиша и гаси фаса в купчината други фасове. От угарката като пипалца се отскубва тютюнев дим, който се разсейва. — Съжалявам.

Той се обляга на стола и сключва върху коленете си пръстите на нежните си розови ръце. Мисля си за първия път, когато преди осем години го видях в същия този кабинет. И двамата бяхме по-млади и наперени, и двамата вярвахме в прещедрата помощ на молекулярната генетика и бяхме готови да използваме науката, за да се опълчим срещу природата. Мисля си как държах в ръцете си мишката на Кендрик — пътешественичка във времето, за прилива на надежда, плиснал ме тогава, докато гледах мъничкото си бяло копие. Мисля си какво ще се изпише върху лицето на Клер, когато й кажа, че няма да стане. Тя обаче никога не е вярвала, че ще стане.

Прокашлям се.

— Ами Алба?

Кендрик кръстосва крака при глезените и се намества нервно.

— Какво Алба?

— При нея ще стане ли?

— Така и няма да разберем, нали? Освен ако Клер не промени мнението си и не ми разреши да изследвам ДНК-то на Алба. А и двамата знаем прекрасно, че Клер е ужасена от генното лечение. Възприема ме като Йозеф Менгеле всеки път, когато се опитвам да го обсъдя с нея.

— Но ако разполагаш с ДНК на Алба — казвам аз, — би могъл да създадеш мишки и да ги изследваш, а когато тя стане на осемнайсет години, може да реши и да опита.

— Да.

— Дори и с мен да е свършено, поне за Алба може би има надежда.

— Да.

— Добре тогава. — Изправям се и потривам ръце, после дръпвам памучната риза от тялото си, за което тя се е залепила от студената пот. — Точно това и ще направим.

Петък, 14 юли 2006 година

(Клер е на 35 години, Хенри — на 43)

Клер: В ателието съм, правя копринена хартия. Тя е толкова тънка и прозрачна, че се вижда през нея; потапям рамката в котела и я вадя, като прокарвам малкия валяк, докато хартията се разпредели съвсем равномерно. Закрепвам рамката в ъгъла, за да се отцеди, и чувам, че Алба се смее, Алба тича през градината, Алба вика:

— Мамо! Виж какво ми е купил татко!

Тя нахълтва през вратата и се втурва шумно към мен, а Хенри върви по-спокойно след нея. Поглеждам надолу да видя с какво потропва Алба: с рубиненочервени чехлички.

— Точно като на Дороти! — оповестява тя и изпълнява кратък танц по дървения под.

Тропва три пъти с токовете, но не изчезва. Алба вече си е у дома, разбира се. Аз се смея. Хенри изглежда доволен от себе си.

— Успя ли да отидеш до пощата? — питам го аз.

Лицето му помръква.

— Ужас. Не, забравих. Извинявай. Ще отида утре рано сутринта. — Алба се върти и Хенри се пресяга и я спира. — Недей, Алба. Ще ти се завие свят.

— Обичам да ми се вие свят.

— Не е хубаво.

Алба е по тениска и къси панталонки. На свивката на лакътя е с лейкопласт.

— Какво ти има на ръката? — питам я аз.

Вместо да ми отговори, тя поглежда към Хенри, аз също.

— Нищо й няма — отвръща той. — Смукала си е кожата и си е направила синка.

— Какво е синка? — пита Алба.

Хенри започва да обяснява, но аз го прекъсвам.

— Защо ще слагате лейкопласт на синка?

— Не знам — казва Хенри. — Тя поиска.

Обзема ме някакво предчувствие. Наречете го шесто майчинско чувство. Отивам при Алба.

— Я да видя.

Тя притиска ръката до себе си и я държи с все сила с другата ръка.

— Не ми махай лепенката. Ще ме боли.

— Ще внимавам.

Сграбчвам решително ръката й. Алба издава хленчещ звук, но аз съм непреклонна. Разгъвам бавно ръката й, махам внимателно лейкопласта. В средата на моравото петно има малка точица от игла. Алба казва:

— Боли, не пипай.

И аз я пускам. Тя отново си лепва лейкопласта и ме гледа очаквателно.

— Алба, обади се на Кими и я покани на вечеря.

Тя се усмихва и изхвърча от ателието. След една минута задната врата на къщата се затръшва. Хенри седи на масата и се върти леко напред-назад на стола. Наблюдава ме. Чака да кажа нещо.

— Не мога да повярвам — изричам накрая. — Как можа?

— Бях длъжен — отвръща той. Гласът му е тих и спокоен. — Тя… не можех да я оставя току-така… исках да й дам шанс. Така Кендрик може да работи, да прави изследвания — за всеки случай.

Тръгвам към него, галошите й гумената ми престилка поскърцват, и се подпирам на масата. Хенри накланя глава, светлината се плисва по лицето му й аз виждам дълбоките бръчки по челото му, отстрани на устата и около очите. Отслабнал е още повече. Очите му изглеждат огромни върху лицето.

— Не съм й казал, Клер, за какво е. Ти можеш да й кажеш, когато… когато му дойде времето.

Клатя глава: не.

— Обади се на Кендрик и му кажи да спре.

— Не.

— Тогава ще го направя аз.

— Клер, недей…

— Ти, Хенри, можеш да правиш с тялото си каквото си искаш, но…

— Клер! — процежда той името ми през стиснати зъби.

— Какво?

— Вече е направено. Всичко е приключило. Кендрик каза, че не може да стори нищо повече.

— Но… — Млъквам, за да осмисля онова, което Хенри ми е съобщил току-що. — Но в такъв случай… какво ще стане?

Той клати глава.

— Не знам. Вероятно онова, което си мислехме, че може да се случи… че се случва. Но ако се случва именно това… не мога просто да изоставя Алба, без да се опитам да й помогна… о, Клер, разреши ми да го направя за нея! Може да не се получи нищо, тя може и да не го използва никога… може да й харесва да пътешества във времето, тя може никога да не се изгуби, да не е гладна, да не я задържат под стража, да не я преследват, изнасилват и бият, но я си представи, че не й харесва? Я си представи, че Алба иска да е най-обикновено момиче? Клер! О, Клер, не плачи…

Ала аз не мога да се спра, стоя и хлипам в жълтата гумена престилка и накрая Хенри се изправя и ме прегръща.

— Не че можем да имаме някакви гаранции — шепне ми той. — Просто се опитвам да й дам спасителен пояс. — Усещам през тениската ребрата му. — Разреши ми да й оставя поне това. — Аз кимам и Хенри ме целува по челото. — Благодаря ти — казва ми той и аз отново се разплаквам.

Събота, 27 октомври 1984 година

(Хенри е на 43 години, Клер — на 13)

Хенри: Сега вече знам края. А той е такъв: Призори на един есенен ден ще седя на Ливадата. Ще бъде мрачно и мразовито, аз ще бъда облечен в черно вълнено палто и ще бъда с ботуши и ръкавици. Ще бъде дата, която я няма в Списъка. Клер ще спи в топлото си голямо легло. Ще бъде на тринайсет години.

В сухия студен въздух в далечината ще изтрещи изстрел. Ловният сезон е. Някъде там мъже в яркооранжеви дрехи ще дебнат, ще чакат и ще стрелят. По-късно ще пият бира и ще ядат сандвичите, приготвени от жените им.

Вятърът ще се усили, ще забрули овощната градина, ще смъкне от дърветата безполезните листа. Задната врата на къщата в „Полска чучулига“ ще се затръшне и оттам ще се появят две мънички фигурки във флуоресцентни оранжеви дрехи и с ловджийски пушки. Те, Филип и Марк, ще тръгнат към мен и ще дойдат на Ливадата. Няма да ме видят, защото аз ще съм се сгушил във високата трева — тъмно, неподвижно петно в полето от бежово и мъртво зелено. На двайсетина метра от мен Филип и Марк ще свърнат от пътеката и ще се отправят към гората.

Ще спрат и ще се ослушат. Ще го чуят преди мен: шумолене, пукот, нещо, което се движи из тревата, нещо голямо и тромаво, нещо бяло, което се мярва за миг — може би опашка? — и това нещо ще се насочи към мен, към поляната, и Марк ще вдигне пушката, ще се прицели внимателно, ще натисне спусъка и…

Ще гръмне изстрел, после ще се чуе писък, човешки писък. И после тишина. И после:

— Клер! Клер!

И после нищо.

За миг ще седя, без да мисля, без да дишам. Филип ще се завтече, после и аз ще се завтека, Марк също и ще се съберем на мястото:

Там обаче няма да има нищо. По земята кръв, лъскава и гъста. Огъната мъртва трева. Ние ще се погледнем над празната пръст, без да проумяваме нищо.

В леглото си Клер ще чуе писъка. Ще чуе, че някой я вика по име, и ще седне с разтуптяно сърце в леглото. Ще хукне надолу по стълбите, ще изскочи от вратата и както е по нощница, ще дотича на Ливадата. Щом ни види тримата, ще спре объркана. Аз ще долепя зад гърба на баща й и брат й пръст до устата си. Докато Филип върви към нея, ще се обърна, ще застана на завет в овощната градина и ще загледам как Клер трепери в прегръдката на баща си, докато Марк ще стои нетърпелив и озадачен, с потъмняло от наболата брада петнайсетгодишно лице, и ще ме гледа така, сякаш иска да ме запомни.

И Клер ще ме погледне, и аз ще й махна с ръка, и тя ще се върне с баща си у дома — слабичка, с нощница, развята като на ангел, и ще се смалява все повече и повече, ще се отдалечава и ще изчезне в къщата, а аз ще стоя над малкото окървавено петно утъпкана пръст и ще знам: някъде там умирам.

Случката в подземния паркинг на Мънро стрийт

Понеделник, 7 януари 2006 година

(Хенри е на 43 години)

Хенри: Студено е. Много, много студено, а аз лежа на земята, в снега. Къде ли съм? Опитвам се да седна. Краката ми са изтръпнали, не усещам ходилата си. На открито съм, наоколо няма сгради и дървета. Откога ли съм тук? Нощ е. Чувам автомобили. Заставам на четири крака. Оглеждам се. Намирам се в парка Грант. На стотина метра по-нататък, отвъд голия сняг, се възправя Художественият институт, тъмен и затворен. Красивите сгради по Мичиган Авеню са тихи. По Лейк Шор Драйв се стрелкат коли, които разрязват с фаровете си нощта. Над езерото се мержелее мъждива черта от светлина, зазорява се. Трябва да се махна оттук. Трябва да се стопля.

Изправям се. Ходилата ми са бели и сковани. Не ги усещам, не мога да ги раздвижа, но тръгвам, олюлявайки се, през снега, понякога падам, пак се изправям и продължавам нататък, и така отново и отново, накрая пълзя. Пълзя през улица. Пълзя заднишком надолу по циментово стълбище, като се държа за перилата. По ожулените места на ръцете и коленете ми попада сол. Пълзя към уличен телефон.

Телефонът звъни седем пъти. Осем. Девет.

— Ало — казва моето Аз.

— Помогни ми — моля го. — Намирам се в подземния паркинг на Мънро Стрийт. Тук, долу, е невероятен студ. При будката на охраната съм. Ела да ме вземеш.

— Добре. Стой там. Тръгваме веднага.

Опитвам се да окача слушалката, но тя увисва. Зъбите ми тракат неудържимо. Допълзявам до будката на охраната и блъскам по вратата. Там няма никого. Виждам вътре монитори на видеокамери, печка, яке, бюро, стол. Натискам бравата. Заключено е. Нямам с какво да я отворя. Прозорецът е от армирано стъкло. Треперя като листо. Тук, долу, няма автомобили.

— Помощ! — крещя.

Не идва никой. Свивам се на кълбо пред вратата, допирам колене до брадичката си, обхващам ходилата си с ръце. Не идва никой и после най-сетне, най-сетне изчезвам.

Фрагменти

Понеделник, вторник, сряда, 25, 26 и 27 септември 2006 година

(Клер е на 35 години, Хенри — на 43)

Клер: Хенри го няма цял ден. Ние с Алба отидохме да вечеряме в „Макдоналдс“. Играхме на „Черен Петър“ и сантасе. Избрахме коя рокля да облече Алба утре за училище. Сега тя си е легнала. Аз седя на предната веранда и се опитвам да чета Пруст — от четенето на френски ми се доспива и аз вече едва ли не дремя, когато откъм хола се чува трясък и Хенри седи на пода и трепери, пребледнял и премръзнал.

— Помогни ми! — казва с тракащи зъби и аз хуквам към телефона.

По-късно

Спешното отделение, сцена от някакъв флуоресцентен пъкъл: старци с какви ли не болежки, майки с малки деца с висока температура, тийнейджъри с приятели, от чиито различни крайници вадят куршуми — по-късно те ще се перчат с това пред прехласнатите девойчета, но сега са притихнали и уморени.

По-късно

В малка бяла стая: медицинските сестри вдигат Хенри на леглото и махат одеялото. Очите му се отварят, виждат ме и се затварят. Преглежда го руса стажантка. Една от сестрите му мери температурата, пулса. Хенри трепери, трепери толкова силно, че чак леглото се тресе, чак ръката на сестрата вибрира като леглата „Вълшебни пръсти“ по мотелите от седемдесетте години. Стажантката проверява зениците на Хенри, ушите, носа, пръстите на краката и на ръцете, гениталиите. Започват да го увиват в одеяла и в нещо, което прилича на метал и на алуминиево фолио. Слагат на краката му студени компреси. В тясната стая е много горещо. Очите на Хенри отново се отварят. Той се опитва да каже нещо. Звучи като името ми. Бръквам под одеялото и стисвам между дланите си ледените му ръце. Поглеждам към медицинската сестра.

— Трябва да повишим телесната му температура — обяснява тя. — После ще видим.

По-късно

— Как е възможно да премръзне през септември? — учудва се стажантката и ме гледа.

— Не знам — отговарям аз. — Питайте него.

По-късно

Сутрин е. Ние с Шарис сме в кафенето на болницата. Тя яде шоколадов пудинг. Хенри спи горе в стаята си. Наглежда го Кими. Аз имам в чинията си две препечени филии, размекнати от маслото и недокоснати. Някой сяда до Шарис, виждам, че е Кендрик.

— Добра новина — оповестява той. — Вътрешната му температура не е паднала дотолкова, че да има увреждания на мозъка.

Не мога да кажа нищо. „Слава богу“, е единственото, което ми минава през ума.

— Е, хайде, ще намина пак, след като приключа в „Сейнт Люк“ — допълва Кендрик и става.

— Благодаря ти, Дейвид — казвам аз, а той се усмихва и си тръгва.

По-късно

Доктор Мъри влиза заедно с медицинска сестра индийка, на чиято престилка пише, че се казва Сю. Сю носи голям леген, термометър и кофа. Каквото и да предстои да се случва, то не е свързано с високите технологии.

— Добро утро, господин и госпожо Детамбъл. Ще стоплим краката ви, господин Детамбъл.

Сю оставя легена на пода и без да казва нищо, изчезва в банята. Тече вода. Доктор Мъри е много едра и има прекрасна прическа като пчелин, каквато отива само на някои много внушителни и красиви негърки. Огромното й туловище завършва под бялата престилка с два съвършени крака, обути в ниски обувки от алигаторска кожа. Тя вади от джоба си спринцовка и ампула, чието съдържание издърпва със спринцовката.

— Това какво е? — питам аз.

— Морфин. Ще боли. Ходилата му са премръзнали.

Доктор Мъри поема внимателно ръката на Хенри и той я протяга безмълвно, сякаш тя я е спечелила на покер. Лекарката пипа нежно. Иглата се плъзга в плътта и доктор Мъри натиска буталото — след миг Хенри стене признателно. Доктор Мъри маха от краката му студените компреси, точно когато Сю се появява с гореща вода. Тя я оставя на пода до леглото. Доктор Мъри смъква леглото — да е по-ниско, и двете жени слагат Хенри да седне. Сю мери температурата на водата. Излива я в легена и потапя вътре ходилата на Хенри. Той пъшка от болка.

— Незасегнатата тъкан ще стане яркочервена. Ако не е като варен омар, лоша работа.

Гледам как ходилата на Хенри плават из жълтия пластмасов леген. Те са бели като сняг, бели като мрамор, бели като титан, бели като хартия, бели като хляб, бели като чаршафи, бели като всичко бяло. Сю сменя водата, след като тя изстива от вледенените ходила на Хенри. Термометърът показва четирийсет и два градуса. След пет минути градусите са вече трийсет и три и Сю сменя отново водата. Ходилата на Хенри изскачат отгоре като мъртви риби. По бузите му се стичат сълзи, които изчезват под брадичката. Аз му бърша лицето. Галя го по главата. Следя дали ходилата му ще станат яркочервени. Все едно чакам да се прояви снимка и наблюдавам как образът в легенчето с химикали лека-полека посивява и става черен. При глезените и на двата крака се появява огненочервено. То плъзва на петна по лявата пета и накрая и някои от пръстите почервеняват колебливо. Дясното ходило си остава вироглаво бяло. Кракът до кокалчето на палеца става сякаш от немай-къде розов, но толкова. След един час доктор Мъри и Сю подсушават внимателно ходилата на Хенри и Сю пъха между пръстите му памучета. Слагат го да легне и над ходилата му опъват рамка, така че да не ги докосва нищо.

На следващата нощ

Много късно през нощта е, аз седя до леглото на Хенри в болница „Мърси“ и го гледам как спи. Гомес седи на стол от другата страна на леглото и също е заспал. Той спи с отметната назад глава и отворена уста, от време на време похърква и обръща глава.

Хенри е притихнал и мълчи. Системата писука. В долния край на леглото има нещо като палатка, която повдига одеялата там, където би трябвало да са ходилата на Хенри, но сега ходилата му не са там. След премръзването от тях не е останало нищо. Сутринта му ампутираха и двата крака до над глезените. Не мога да си представя, опитвам се да не си представям какво е под одеялата. Превързаните ръце на Хенри са отпуснати над одеялата и аз го хващам за дланта, усещам колко студена и суха е тя, как пулсът тупти в китката, колко осезаема е дланта на Хенри в моята длан. След операцията доктор Мъри ме попита какво искам да направят с ходилата на Хенри. За мен правилният отговор е: „Прикачете ги отново“, но аз само свивам рамене и извръщам поглед.

В стаята влиза медицинска сестра, която ми се усмихва и бие инжекция на Хенри. След няколко минути той въздиша: лекарството е обгърнало мозъка му и той извръща лице към мен. Очите му се отварят съвсем лекичко, после Хенри заспива отново.

Искам да се помоля, но не се сещам за нито една молитва, единственото, което се върти в главата ми, е: „Ринги-ринги, рае, наш петел играе.“ О, боже, недей, не ми причинявай това. „Чужд петел го гони за кило бонбони.“ Не. Не си спомням нищо. „Envoyez chercher le médecin. Qu’avez-vous? Il faudra aller à l’hôpital. Je me suis coupé assez fortement. Otez le bandage et laissez-moi voir. Oui, c’est une coupure profonde[135].“

Не знам колко е часът. Навън се развиделява. Отново оставям ръката на Хенри върху одеялото. Той я слага на гърдите си, сякаш се защитава.

Гомес се прозява, протяга се и пука с кокалчетата на пръстите си.

— Добро утро, коте — казва, после става от стола и отива сънено в банята.

Чувам го как пикае, а Хенри отваря очи.

— Къде съм?

— В „Мърси“. 27 септември 2006 година.

Хенри гледа тавана. После се надига бавно, обляга се на възглавниците и гледа долния край на леглото. Навежда се напред, бръква под одеялото. Аз затварям очи.

Хенри започва да пищи.

Вторник, 17 октомври 2006 година

(Клер е на 35 години, Хенри — на 43)

Клер: Преди седмица изписаха Хенри от болницата. Той прекарва дните, свит в леглото, с лице към прозореца, и ту се буди, ту отново се унася от морфина. Опитвам се да му дам да хапне супа, препечена филия, макарони със сирене, но той не яде много. Освен това не говори много. Алба се навърта около него и си мълчи, иска да му угоди, да донесе на тате портокал, вестник, плюшеното си мече Теди, но Хенри само се усмихва разсеяно и малката купчинка дарове си стои непокътната върху нощното шкафче. Веднъж на ден идва оправна медицинска сестра на име Соня Браун, която сменя превръзките и дава напътствия, но веднага щом тя изчезне с червения си фолксваген костенурка, Хенри отново се затваря в себе си като в пустеещ парцел. Помагам му да използва подлогата. Карам го да си сменя пижамите. Питам го как се чувства, има ли нужда от нещо, а той или отговаря мъгляво, или изобщо не отговаря. Макар да е тук, пред мен, Хенри е изчезнал.

Минавам по коридора пред спалнята с кош пране в ръцете и виждам през открехнатата врата, че Алба стои до Хенри, а той се е свил на леглото. Спирам и я гледам. Тя е застинала с ръце, отпуснати отстрани, с черни плитки, полюшващи се на гърба й, със синьо поло, обезформено, докато го е обличала. Стаята е окъпана в утринна светлина, която е оцветила всичко в жълто.

— Татко! — казва тихо Алба.

Хенри не отговаря. Тя опитва отново, този път по-силно. Хенри я поглежда и се обръща към нея. Алба сяда на леглото. Хенри е затворил очи.

— Татко!

— Хмм?

— Умираш ли?

Хенри отваря очи и ги насочва към Алба.

— Не.

— Алба каза, че си умрял.

— Това е в бъдещето, Алба. Засега не съм умрял. Кажи на Алба да не ти говори такива неща.

Хенри прокарва длан по брадата, която му е порасла, откакто сме излезли от болницата. Алба седи с ръце, отпуснати в скута й, и с плътно долепени колене.

— Сега през цялото ли време ще лежиш в леглото?

Хенри се притегля нагоре и се обляга на таблата.

— Може би.

Търси в чекмеджето на нощното шкафче лекарствата за болка, но те са в банята.

— Защо?

— Защото се чувствам отвратително, чу ли?

Алба се дърпа от Хенри, става от леглото.

— Чух! — казва тя, отваря вратата и почти се блъска в мен, и се стряска, и после, без да казва нищо, обвива ръце около кръста ми, а аз я гушвам, макар че вече е тежка.

Отнасям я в детската стая и двете сядаме заедно на люлеещия се стол, и се люлеем. Алба е сгушила до врата ми топло личице. Какво мога да ти кажа, Алба? Какво?

Сряда и четвъртък, 18 и 19 октомври, и четвъртък, 26 октомври 2006 година

(Клер е на 35 години, Хенри — на 43)

Клер: Стоя в ателието с кълбо арматурно желязо и купчинка рисунки. Разчистила съм голямата работна маса, рисунките са старателно набодени по стената. Сега стоя и се опитвам да си представя фигурата. Искам да я видя триизмерна. В естествена големина. Срязвам пръчка желязо и тя отскача от огромното кълбо, започвам да оформям туловището. Нагъвам желязната пръчка, за да се получат рамене, гръден кош и после тазобедрена кост. Дали да откроя ръцете и краката? Дали да правя ходила? Заемам се с главата и чак тогава разбирам, че не искам всичко това. Напъхвам го под масата и започвам отначало с повече желязо.

Като ангел. „Всеки ангел вдъхва ужас. И въпреки това, уви, ви призовавам вас, почти смъртоносни птици на душата…“ Искам да му дам само крилете. Рисувам във въздуха с тънкия метал, нагъвам го и го сплитам, меря с ръце, за да видя докъде ще стигнат разперените криле, повтарям всичко отново, но като огледален образ — за второто крило, сравнявам симетрията, все едно подстригвам Алба, меря на око, с усет определям тежестта, формите. Съединявам крилете, после се покатервам на стълбата и ги окачвам на тавана. Те се реят, очертани на фона на въздуха, на равнището на гърдите ми, широки са към два и половина метра, изящни и безполезни са.

Първо си представям бяло, после обаче разбирам, че ми трябва друго. Отварям шкафчето с боите и оцветителите. Ултрамарин, жълта охра, наситена умбра, зелено, ализарин. Не. Ето какво ми трябва: червен железен оксид. Цветът на засъхнала кръв. Един ангел на ужаса няма да е бял или ще бъде по-бял от всяко бяло, което мога да направя. Слагам бурканчето върху плота заедно с бурканчето с оцветителя с цвят на костени въглища. Отивам при наръчите дъхави влакна, оставени в далечния ъгъл на ателието. Козо и лен: прозрачност и гъвкавост, влакно, което дрънчи като тракащи зъби, съчетано с влакно, меко като устни. Отмервам килограм козо, твърда, жилава дървесна кора, която трябва да се вари и притиска, да се чупи и стрива. Стоплям вода в огромния котел, който покрива два котлона върху печката. Когато тя кипва, пускам в нея козо и гледам как дървесната кора потъмнява и бавно попива водата. Добавям сода бикарбонат и покривам котела, включвам аспиратора. Накълцвам на малки парченца половин килограм бял лен, напълвам бъркачката с вода й се заемам да смилам лена на бяла каша. После си правя кафе, сядам на прозореца и се заглеждам през двора към къщата.

В този миг

Хенри: Майка ми седи в долния край на леглото. Не искам тя да научава за краката ми. Затварям очи и се преструвам на заспал.

— Хенри! — вика ме мама. — Знам, че си буден. Хайде, приятелю, стани и грейни.

Отварям очи. Пред мен е Кими.

— Ммм. Добро утро.

— 2:30 следобед е. Ставай от това легло.

— Не мога да стана, Кими. Нямам крака.

— Имаш инвалидна количка — казва ми тя. — Хайде, трябва да се окъпеш, трябва да се обръснеш, да се изпикаеш, миришеш на старец.

Кими става от леглото, свъсена е като буреносен облак. Отмята завивките и аз лежа като необелена скарида, студен и отпуснат в следобедното слънце. Кими ме насилва да седна в инвалидната количка и ме затиква до вратата на банята, но тя е прекалено тясна и не можем да минем с количката през нея.

— Добре — казва Кими, застанала пред мен с ръце на хълбоците. — Как ще го направим? А?

— Не знам, Кими. Аз съм сакат човек, нищо не разбирам.

Кими ме гледа, сякаш съм на осем години и съм казал пред нея „мамка му“ (тогава не знаех какво означава това, само знаех, че е забранено). Навежда се и разкопчава горнището на пижамата ми.

— Затова пък имам ръце — заявявам и разкопчавам сам последните копчета.

Оправна и нацупена, Кими се обръща кръгом, пуска крановете, проверява дали водата е достатъчно топла, запушва ваната. Бърка в шкафчето с огледалото, вади самобръсначката ми, сапун за бръснене, четка за коса. Аз не знам как да стана от инвалидната количка. Решавам да опитам да се плъзна от седалката, измествам задните си части напред, извивам гърба си на дъга и се свличам на пода. Докато падам, си изкълчвам лявото рамо и си удрям задника, но не е болка за умиране. Физиотерапевтката в болницата, млада жена на име Пени Федъруайт, която постоянно ме насърчаваше, ми е показвала най-различни начини да сядам и да ставам от количката, но всички те бяха свързани с обстоятелства, когато трябва да се прехвърля от леглото на количката или обратно. Сега аз седя на пода в банята и ваната се извисява над мен като белите зъбери на Дувър. Поглеждам към осемдесет и две годишната Кими и си давам сметка, че тук трябва да се оправям сам. Тя също ме поглежда и в този неин поглед се чете единствено съжаление. Мисля си: „Мамка му, трябва да го направя някак, не мога да допусна Кими да ме гледа така“. Смъквам долнището на пижамата и се заемам да размотавам бинтовете върху превръзките на краката ми. Кими си гледа зъбите в огледалото. Пресягам се, бръквам във ваната и проверявам колко топла е водата вътре.

— Ако пуснеш подправки, можеш да ме свариш за вечеря.

— Много топла ли е? — пита Кими.

— Да.

Кими я разхлажда и излиза от банята, като изтиква от вратата количката. Махам предпазливо превръзката от десния си крак. Кожата под бинтовете е бледа и студена. Слагам ръка върху прегънатата част, плътта, която омекотява като възглавничка костта. Преди малко съм глътнал един викодин. Питам се дали, ако взема още един, Клер ще забележи. Шишенцето сигурно е там, горе, в шкафчето с огледалото. Кими се връща с един от кухненските столове. Слага го с трясък до мен. Махам превръзката и от другия крак.

— Добре се е справила — отбелязва Кими.

— Кой, доктор Мъри ли? Да, сега е много по-добре, много по-аеродинамично.

Кими се смее. Пращам я да донесе от кухнята няколко телефонни указателя. След като тя ги накамарява до стола, аз се надигам и сядам върху тях. После се прехвърлям на стола и се претъркулвам или по-скоро падам във ваната. От нея на плочките се плисва огромна вълна от вода. Аз съм във ваната. Алилуя. Кими спира кранчетата и си подсушава с хавлиена кърпа краката. Аз се потапям.

По-късно

Клер: След като козото се е варило няколко часа, аз го изцеждам и то също отива в бъркачката. Колкото по-дълго стои там, толкова по-ситно ще стане и ще заприлича на кост. След четири часа добавям лепило, глина, оцветител. Бежовата каша внезапно става наситено, тъмно пръстеночервена. Изцеждам я в кофи и я изсипвам в чакащия котел. Когато се връщам в къщата, Кими готви в кухнята задушена риба тон, от онази с пържените картофи отгоре.

— Как мина? — питам я.

— Наистина добре. Той е в хола.

От банята към кухнята води следа от мокри стъпки с размерите на ходилата на Кими. Хенри спи на канапето с книга, отворена върху гърдите му. „Измислици“ на Борхес. Хенри е обръснат, аз се надвесвам и си поемам въздух — той мирише на свежо, влажната му коса стърчи във всички посоки. Алба говори в стаята си на плюшеното мече Теди. За миг имам чувството, че този път аз пътешествам във времето, сякаш това е миг от преди, после обаче оставям очите си да се плъзнат надолу по тялото на Хенри до плоското място в края на одеялото и знам, че съм тук и сега, в настоящето.

На другата сутрин вали дъжд. Отварям вратата на ателието и телените криле ме чакат, реят се в сивата утринна светлина. Включвам радиото, Шопен, етюди, които се плискат като вълни по пясък. Нахлузвам гумените ботуши, слагам си ластична панделка, та косата ми да не пада в кашата, и гумена престилка. Измивам с маркуча любимия си калъп и рамка от тиково дърво и месинг, отхлупвам котела, разстилам парчето филц, върху което ще слагам хартията. Бръквам в котела и разклащам тъмночервената каша, за да смеся влакното и водата. Всичко капе. Потапям калъпа и рамката в котела и внимателно ги вадя и изравнявам. Слагам ги в края на котела, водата се оттича и оставя на повърхността слой влакна, аз махам рамката и притискам калъпа към парчето филц, като го разклащам леко, а след като го вдигам, върху филца остава хартията, нежна и лъскава. Покривам я с друго парче филц, подсушавам я и отново: потапям калъпа и рамката, вадя ги, отцеждам ги, подсушавам ги. Унасям се от повторението, а музиката на пианото се рее над водата, която се плиска и капе, и над дъжда. След това слагам топчето хартия в хидравличната преса. После се връщам в къщата и изяждам един сандвич с шунка. Хенри чете. Алба е на училище.

След обяда заставам пред крилете с топчето току-що изработена хартия. Ще покрия скелета с хартиена ципа. Хартията е влажна и тъмна, още малко, и ще се скъса, но полепва като кожа по очертаните от телта форми. Усуквам хартията на сухожилия, на въжета, които се гънат и се сплитат. Сега крилете са прилепови криле, телта изпъква под опънатата хартиена повърхност. Изсушавам хартията, която още не съм използвала, като я нагрявам върху стоманени плочи. После започвам да я разкъсвам на ивици, на пера. След като крилете изсъхнат, ще пришия едно по едно перата. Започвам да оцветявам ивиците в черно, сиво и червено. Перушината на ангела на ужаса, на птицата на смъртта.

Седмица по-късно, вечерта

Хенри: Клер ме убеди да се облека и повика Гомес да ме пренесе през двора в ателието. То е осветено от свещи: сигурно са сто, ако не и повече, и са наслагани по масите и пода, по первазите. Гомес ме оставя на канапето и се връща в къщата. Точно в средата на тавана е закачено бяло парче плат и аз се обръщам, за да видя дали има прожектор, но прожектор няма. Клер е облечена в черна рокля и докато се движи из помещението, лицето и ръцете й се реят, бели, сякаш откъснати от тялото.

— Искаш ли кафе? — пита ме тя.

Не съм пил още от времето преди да ме приемат в болницата.

— Разбира се — отговарям аз.

Тя налива в две чаши, добавя сметана и ми носи едната. Усещам топлата чаша в ръката си като нещо познато и хубаво.

— Направила съм ти нещо — казва Клер.

— Ходила ли? Няма да ми дойдат зле.

— Криле — отвръща тя и смъква на пода парчето бял плат.

Крилете са огромни и се реят във въздуха, трептят в светлината на свещите. По-тъмни са от тъмнината, страховити са, но същевременно напомнят за копнеж, за свобода, за устрем през пространството. Чувството, че стоя здраво на собствените си две ходила, че тичам, тичам така, все едно летя. Сънищата, че се нося, че летя, сякаш земното притегляне е било отменено и сега ми позволява да се отдалеча на безопасно разстояние от земята — тези сънища се връщат в сумрачното ателие при мен. Клер също сяда на канапето. Усещам, че ме гледа. Крилете са притихнали, краищата им са наръбени. Аз не мога да говоря. „Siehe, ich lebe. Woraus? Weder Kindheit Hoch Zukunft/ werden weniger… Überzähliges Dasein/ entspringt mir Herzen.“ („Виж, аз съм жив. От какво? Нито детството, нито бъдещето/ стават по-малки… Битието преизпълва изобилно сърцето ми.“)

— Целуни ме — казва Клер и аз се обръщам, и в тъмнината се реят бяло лице и тъмни устни, и аз се потапям.

Летя, получил съм избавление: битието преизпълва сърцето ми.

Сънища с ходила

Октомври — ноември 2006 година

(Хенри е на 43 години)

Хенри: Сънувам, че съм в „Нюбъри“ и чета лекция на студенти от Колумбийския колеж. Показвам им старопечатни издания. Книги на Гутенберг, „Шахматът, правила“ на Какстън и „Евсевий“ на Йенсен. Лекцията върви добре, те ми задават интересни въпроси. Ровя из количката, търся ценната книга, която току-що съм открил в хранилището и за която не съм и подозирал, че е там. Тя е в тежка червена кутия. Заглавие няма, само библиотечен номер: „Ф-3Х-983 Д-453“, отпечатан със златно под емблемата на „Нюбъри“. Слагам кутията върху масата и вадя подложките. Отварям кутията и какво да видя — ходилата ми, розови и съвършени. Те са изненадващо тежки. Докато ги слагам на подложките, всички пръсти мърдат, за да кажат „здрасти“, за да ми покажат, че още могат да го правят. Започвам да говоря за тях и да обяснявам как са свързани с венецианското печатарство от петнайсети век. Студентите си записват. Една от тях, хубава блондинка в лъскаво, осеяно с пайети потниче, сочи ходилата ми и възкликва: „Вижте, целите са бели!“ И това си е самата истина, кожата е станала мъртвешки бяла, ходилата са безжизнени и разложени. Тъжно си напомням утре рано сутринта да ги занеса в отдел „Реставрация“.

В съня си тичам. Всичко е чудесно. Тичам покрай езерото, от плажа на Оук Стрийт се отправям на север. Усещам как сърцето ми бие, как белите ми дробове се разширяват плавно, после се стесняват. Движа се все напред. Какво облекчение, мисля си. Беше ме страх, че няма да тичам никога отново, а ето, тичам си. Страхотно е.

Но нещата се променят към по-лошо. От тялото ми започват да се откачат едни или други части. Първа пада лявата ми ръка. Спирам и я вдигам от пясъка, и я чистя, и я връщам на мястото й, тя обаче не е закачена много добре и само след петстотин-шестстотин метра отново пада. Затова я държа в другата си ръка с мисълта, че щом се прибера, може би ще успея да я закрепя по-здраво. После обаче пада и другата ми ръка и аз вече нямам ръце, нямам с какво да събирам ръцете, които съм изгубил. Затова продължавам да тичам. Не е чак толкова неприятно, не ме боли. Не след дълго усещам, че членът ми се е откачил и е паднал в левия крачол на анцуга, където се мята и ме дразни, хванат като в капан от ластика долу. Аз обаче не мога да сторя нищо, затова не му обръщам внимание. После усещам, че ходилата ми са натрошени вътре в маратонките, след това те се отчупват от глезените и аз падам по лице на пътеката. Знам, че ако остана там, другите, излезли да потичат, ще ме стъпчат, затова започвам да се търкалям. Търкалям се, докато се дотърколвам до езерото, където вълните ме повличат, и се събуждам запъхтян.

Сънувам, че съм в балет. Аз съм звездата, намирам се в гримьорната и Барбара, гардеробиерката на мама, ме омотава в розов тюл. Барбара си е дръпната, ето защо, макар че краката ме болят ужасно, аз не роптая, когато тя пъха чуканите в дълги палци от розов сатен. Щом приключва, ставам със залитане от стола и се разплаквам.

— Не се дръж като мухльо — казва Барбара, после обаче се смилява и ми бие морфин.

На вратата на гримьорната се появява чичо Иш и ние бързаме по някакви безкрайни коридори. Знам, че краката ме болят, макар че не ги виждам и не ги чувствам. Най-неочаквано виждам, че сме зад кулисите и че балетът е „Лешникотрошачката“, а аз ще танцувам една от захарните фигурки. Кой знае защо, от това се вкисвам ужасно. Не съм го очаквал. Някой обаче ме побутва леко и аз излизам на сцената. И танцувам. Заслепен съм от прожекторите, танцувам, без да мисля, без да знам стъпките, в екстаза на болката. Накрая падам на колене и ридая, а публиката става на крака и ръкопляска.

Петък, 3 ноември 2006 година

(Клер е на 35 години, Хенри на 43)

Клер: Хенри държи глава кромид лук, гледа ме сериозно и казва:

— Това… е кромид лук.

Аз кимам.

— Да. Чела съм за него.

Хенри вдига вежди.

— Прекрасно. И така, лукът се бели с остър нож. Слагаш гореспоменатия лук върху дъската и срязваш двата края, ето така. После белиш лука, ето така. Разрязваш го на половина. Ако ще пържиш лучени кръгчета, го режеш цял, ако ще готвиш супа или сос за спагети, го кълцаш ето така…

Хенри е решил да ме научи да готвя. Всички плотове и шкафчета в кухнята са му високи, той не ги достига с инвалидната количка. Седим на кухненската маса, заобиколени от купи, ножове и буркани доматен сос. Хенри побутва през масата към мен дъската за рязане и ножа, аз ставам от стола и плахо режа главата лук. Хенри ме наблюдава търпеливо.

— Браво на теб. А сега зелените чушки: прокарваш ножа ето така, после издърпваш дръжката…

Правим марината, песто, лазаня. Друг ден приготвяме шоколадови таралежки, ореховки, крем брюле. Алба е на седмото небе.

— Още десерт — моли тя.

Пържим яйца на очи и сьомга, правим пица от начало до край. Трябва да призная, че си е забавно. Но първата вечер, когато приготвям вечерята сама, изпадам в ужас. Стоя в кухнята, заобиколена от тигани и тенджери, аспержите са загорели и аз се паря, докато вадя рибата от фурната. Слагам всичко по чиниите и го отнасям в трапезарията, където Хенри и Алба си седят по местата. Хенри се усмихва насърчително. Аз също сядам, Хенри вдига във въздуха чашата с мляко:

— За новата готвачка!

Алба се чука с него и започваме да ядем. Гледам крадешком Хенри, който се храни. Аз също се храня, виждам, че всичко е вкусно.

— Хубаво е, мамо! — казва Алба и Хенри кима.

— Страхотно е, Клер — съгласява се той, двамата се гледаме вторачено и аз си мисля: „Не ме оставяй.“

Което се върти в кръг, пак при теб идва

Понеделник, 18 декември 2006 година — неделя, 2 януари 1994 година

(Хенри е на 43 години)

Хенри: Будя се посред нощ, хиляди насекоми с остри като бръснач зъби ми ръфат краката и аз започвам да падам още преди да съм изтръскал от шишенцето един викодин. Превивам се о две и се озовавам на под, но не на нашия под, на нечий чужд под, в някоя друга нощ. Къде ли съм? От болката всичко трепти пред очите ми, но е тъмно и в миризмата има нещо, което ми напомня на? На белина. На пот. На парфюм… на познат парфюм… но това е невъзможно…

Стъпки, които се качват по стълбището, гласове, ключ, който отключва няколко ключалки („Къде да се скрия?“), вратата се отваря, аз пълзя по пода точно когато някой включва осветлението, взривило се в главата ми като фотографска светкавица, и някаква жена прошепва:

— Господи!

Аз си мисля: „Не, това просто не може да се случи“, а вратата се затваря и аз чувам как Ингрид казва:

— Тръгвай си, Силия.

Силия негодува, двете стоят от другата страна на вратата и се разправят, а аз се оглеждам отчаяно, но няма откъде да се измъкна. Това сигурно е жилището на Ингрид на Кларк Стрийт, където никога не съм ходил, но всичко тук е нейно: столът със странна форма, бъбрековидната мраморна масичка, отрупана с модни журнали, грозното жълто канапе, което на времето използвахме… оглеждам се трескаво за нещо, което да облека, но единственият текстил в тази минималистична стая е одеялото на мораво жълти карета, което изобщо не се връзва с канапето, и аз го грабвам и се омотавам с него, после се намествам на канапето, а Ингрид отваря отново вратата. Тя дълго стои, без да казва нищо, и ме гледа, аз също я гледам и единственото, което ми минава през ума, е, о, Инг, защо си причини това?

В паметта ми живее друга Ингрид — бляскав чудно хубав рус ангел, с когото се запознах през 1988 година на партито по случай Четвърти юли в „Джимбо“: Ингрид Кармайкъл беше смазваща и недосегаема, недостъпна в лъскавите си доспехи, изковани от богатство, красота и отегчение. Ингрид, която сега стои и ме гледа, е изпита, озлобена и уморена — тя стои с глава, наклонена на една страна, и ме гледа с учудване и презрение. И двамата не знаем какво да кажем. Накрая тя си съблича палтото, мята го на един от столовете и присяда в другия край на канапето. Облечена е в кожен панталон. Докато сяда, той поскърцва тихо.

— Хенри.

— Ингрид.

— Какво правиш тук?

— Не знам. Извинявай. Просто… е, знаеш как е.

Свивам рамене. Краката ме болят толкова силно, че почти ми е все едно къде съм.

— Изглеждаш ужасно.

— Ужасно ме боли.

— Странно. Мен също.

— Имам предвид физически.

— Защо?

На Ингрид й е все тая, дори да пламна направо пред очите й. Отмятам карираното одеяло и й показвам отрязаните си крака.

Тя не трепва, не простенва. Не се извръща, само ме поглежда в очите и аз виждам, че ако има някой, който да ме разбира напълно, то това е именно тя. По съвършено различни начини сме се докарали до едно и също състояние. Ингрид става и отива в друга стая, а когато се връща, държи в ръка стария несесер за шиене. Усещам прилив на надежда, която се оправдава: Ингрид сяда, вдига капачето и пак е както в доброто старо време, там вътре, до възглавничките за карфици и напръстниците, има цяла аптека.

— Какво искаш? — пита Ингрид.

— Опиати.

Тя търси в чантичката, пълна с хапове, и ми подава да си избера — виждам ултрам и си взимам два. След като ги гълтам, Ингрид ми носи чаша вода, която изпивам до дъно.

— И така. — Тя прокарва дълги червени нокти през дългата си руса коса. — От кое време идваш?

— От декември 2006 година. Коя дата е тук?

Ингрид си поглежда часовника.

— Беше първи януари, но сега вече сме 2 януари 1994 година.

О, не. Само това не.

— Какво има? — пита Ингрид.

— А, нищо.

Днес е денят, когато Ингрид ще се самоубие. Какво да й кажа? Мога ли да я спра? Ами ако се обадя на някого?

— Виж какво, Инг, искам само да кажа…

Двоумя се. Какво мога да й кажа, без да я плаша до смърт? И какво значение има сега? Сега, когато тя е мъртва? Макар и да седи точно пред мен.

— Какво?

Плувнал съм в пот.

— Просто… бъди добра към самата себе си. Недей… В смисъл знам, че не си много щастлива…

— И кой е виновен?

Устата й с яркочервено червило е нацупена. Не й отговарям. Аз ли съм виновен? Всъщност не знам. Ингрид ме гледа така, сякаш, чака отговор. Аз извръщам очи. Поглеждам плаката на Махоли-Наги на отсрещната стена.

— Хенри! — казва Ингрид. — Защо постъпи толкова гадно с мен?

Насилвам се да я погледна отново.

— Гадно ли? Не е било нарочно.

Тя клати глава.

— Беше ти все тая дали ще живея, или ще умра.

О, Ингрид.

— Не ми е все тая. Не искам да умираш.

— Все тая ти беше. Заряза ме, изобщо не дойде в болницата.

Ингрид говори така, сякаш думите я давят.

— Вашите не искаха да идвам. Майка ти каза да не съм припарвал до теб.

— Трябваше да дойдеш.

Въздишам.

— Ингрид, твоят лекар ми каза, че не мога да ти идвам на свиждане.

— Питах и ми казаха, че изобщо не си се обаждал.

— Обаждал съм се. Казаха ми, че не искаш да разговаряш с мен и да не съм те търсел повече.

Болкоуспокояващото вече действа. Пробождащата болка в краката ми се притъпява. Пъхам длани под одеялото и ги долепвам до кожата на левия чукан, после и на десния.

— Щях да умра, а ти не дойде нито веднъж да поговорим.

— Мислех, че не искаш да разговаряш с мен. Откъде да знам?

— Ожени се, а дори не ми се обади, и покани на сватбата Силия колкото да ми правиш напук.

Смея се, не мога да се сдържа.

— Не аз, Ингрид, а Клер покани Силия. Приятелки са, и досега не проумявам защо. Вероятно защото противоположностите се привличат. При всички положения това няма нищо общо с теб.

Ингрид не казва нищо. Пребледняла е под грима. Бръква в джоба на палтото си и вади пакет цигари и запалка.

— Откога пушиш? — питам я аз.

Ингрид мразеше да пуши. Ингрид обичаше кокаин, хероин и напитки с поетични имена. Тя издърпва с два дълги нокътя цигара от пакета и я пали. Ръцете й треперят. Всмуква от дима, който се гъне между устните й.

— Е, как е животът без крака? — пита ме. — Всъщност как се докара дотук?

— Премръзнах. Припаднал съм в парка Грант през януари.

— И как се придвижваш?

— Главно с инвалидна количка.

— О! Ужас.

— Да — потвърждавам аз. — Не е приятно.

Известно време мълчим. Ингрид пита:

— Още ли си женен?

— Да.

— Деца?

— Едно. Момиче.

— О. — Ингрид се обляга, всмуква от цигарата, издишва през ноздрите тънка струйка дим. — Жалко, че нямам деца.

— Ти, Инг, никога не си искала деца.

Тя ме поглежда, но аз не мога да разчета погледа й.

— Винаги съм искала деца. Мислех, че ти не искаш, затова не съм отваряла дума за това.

— Още можеш да родиш.

Ингрид се смее.

— Така ли? Имам ли деца, Хенри? През 2006 година имам ли съпруг и къща в Уинетка, и две и половина деца?

— Не съвсем.

Намествам се на канапето. Болката е отстъпила, но онова, което е останало, е обвивката на болката, празно пространство, където би трябвало да има болка, а вместо това има очакване за болка.

— Не съвсем — имитира ме Ингрид. — Как така не съвсем? Както в „Не, Ингрид, не си съвсем бездомница.“

— Не, не си бездомница.

— Значи не съм бездомница. Добре, страхотно. — Ингрид гаси цигарата и кръстосва крака. Винаги съм харесвал краката й. Тя е обута в ботуши с високи токове. Двете със Силия явно са ходили на купон. Ингрид казва: — Изключваме крайностите: не съм жена домакиня от богаташките предградия и не съм скитница. Хайде, Хенри, насочи ме още малко.

Аз мълча. Не ми се играе на тази игра.

— Дай тогава да изброим възможностите. Я да помисля… А) аз съм стриптийзьорка в наистина лъскав клуб на Ръш Стрийт. Хм. Б) Лежа в затвора, защото съм убила с брадва Силия и съм я дала на Малкълм. Ха! Да, ах. В) Живея в Рио дел Сол заедно с мастит банкер. Какво ще кажеш за това, Хенри? Някоя от тези възможности вижда ли ти се правдоподобна?

— Кой е Малкълм?

— Доберманът на Силия.

— Би трябвало да се досетя.

Ингрид си играе със запалката, пали я и я гаси.

— А какво ще кажеш за това: Д) Мъртва съм. — Аз трепвам. — Харесва ли ти?

— Не. Не ми харесва.

— Виж ти! На мен пък ми харесва най-много. — Ингрид се усмихва. Усмивката й не е красива. Прилича повече на гримаса. — Толкова ми харесва, че ми хрумна нещо.

Тя става от канапето, прекосява с широка крачка стаята и тръгва по коридора. Чувам я как отваря и затваря някакво чекмедже. Когато се появява отново, държи едната си ръка зад гърба. Застава пред мен и казва:

— Изненада!

После насочва към мен пистолет. Не е голям. Издължен е, черен и лъскав. Ингрид го държи при кръста си — нехайно, все едно е на коктейл. Аз се вторачвам в пистолета. Ингрид казва:

— Мога да те застрелям.

— Да. Можеш — съгласявам се.

— После мога да си тегля куршума — заявява тя.

— Това също може да се случи.

— Но случва ли се?

— Не знам, Ингрид. Трябва ти да си решиш.

— Не ме баламосвай, Хенри. Кажи ми — заповядва Ингрид.

— Добре, де. Не. Не се случва по този начин.

Опитвам се да го кажа уверено. Ингрид се хили ехидно.

— Ами ако аз искам да се случи по този начин?

— Дай ми пистолета, Ингрид.

— Ела и си го вземи.

— Ще ме застреляш ли?

Ингрид клати с усмивка глава. Смъквам се от канапето на пода, пълзя към нея, като влача карираното одеяло, от хаповете за болка съм по-бавен. Ингрид отстъпва назад, но продължава да държи пистолета, насочен към мен. Аз спирам.

— Хайде, Хенри. Добро куче! Доверчиво.

Тя маха предпазителя и прави две крачки към мен. Аз се напрягам. Ингрид е насочила дулото право към главата ми. После обаче започва да се смее и допира пистолета до слепоочието си.

— А това как ти се струва, Хенри? Това ли се случва?

— Не.

Не!

Тя се свъсва.

— Сигурен ли си, Хенри? — Мести пистолета така, че да е насочен към гърдите й. — Сега по-добре ли е? Главата или сърцето, Хенри?

Ингрид пристъпва напред. Мога да я докосна. Мога да я сграбча… тя ме изритва в гърдите и аз падам назад, пльосвам се на пода и гледам как Ингрид се надвесва над мен и ме заплюва в лицето.

— Обичаше ли ме? — пита, без да сваля очи от лицето ми.

— Да — казвам й аз.

— Лъжец — заявява Ингрид и натиска спусъка.

Понеделник, 18 декември 2006 година

(Клер е на 35 години, Хенри — на 43)

Клер: Събуждам се посред нощ и Хенри го няма. Изпадам в паника. Сядам в леглото. В главата ми нахлуват какви ли не възможности. Може да го е блъснала кола, може да се е озовал в изоставена сграда, навън на студа… чувам звук, някой плаче. Мисля, че е Алба, Хенри може би е отишъл да провери защо Алба е разстроена, затова ставам от леглото и отивам в стаята на Алба, но Алба спи, свита на кълбо и гушнала плюшеното мече Теди, избутала е завивките от леглото. Тръгвам по коридора към звука и какво да видя: Хенри седи на пода в хола и държи с ръце главата си.

Заставам на колене до него.

— Какво има? — питам го.

Той вдига лице и на светлината на уличните лампи, процеждаща се през прозорците, виждам, че бузите му лъщят от сълзи.

— Ингрид е мъртва — казва Хенри.

Аз го прегръщам.

— Ингрид е мъртва отдавна — проронвам.

Хенри клати глава.

— Години, минути… все едно — казва той. Седим в мълчание на пода. Накрая Хенри пита: — Как мислиш, дали вече е сутрин?

— Разбира се.

Небето е още тъмно. Не пеят птици.

— Хайде да ставаме — предлага той.

Аз дотиквам инвалидната количка, помагам му да се качи на нея и го откарвам в кухнята. Нося му хавлията и Хенри я облича. Седи на кухненската маса и гледа през прозореца към заснежения заден двор. Някъде в далечината се чува как по улицата стърже снегорин. Паля лампата. Отсипвам колкото трябва кафе във филтъра, отсипвам колкото трябва вода в кафе-машината, включвам я. Вадя чаши. Отварям хладилника, но когато питам Хенри какво му се яде, той само клати глава. Сядам на кухненската маса срещу него и той ме поглежда. Очите му са зачервени и косата му стърчи в много посоки. Ръцете му са слаби, лицето му е помръкнало.

— Аз съм виновен — казва Хенри. — Ако бях там…

— Могъл ли си да я спреш? — питам.

— Не. Опитах.

— Какво тогава!

Кафе-машината издава тихи звуци като от взрив. Хенри прокарва длани през лицето си. Казва:

— Винаги съм се питал защо не е оставила бележка.

Тъкмо понечвам да попитам какво има предвид, когато забелязвам, че Алба стои на вратата на кухнята. Облечена е в розова нощница, на краката е със зелени пантофки във формата на мишки. Алба присвива очи и се прозява в ослепителната светлина в кухнята.

— Здравей, малкото ми — казва Хенри.

Алба идва при него и се увесва отстрани на инвалидната количка.

— Добро утроооо — отвръща.

— Всъщност още не е утро — обяснявам й аз. — Още е нощ.

— А вие защо сте станали, щом е нощ? — подсмърча Алба. — Правите кафе, значи е сутрин.

— О, това е отколешна заблуда, че кафето се равнява на сутрин — намесва се Хенри. — В логиката ти има пропуски, приятелко.

— Какво? — възкликва Алба.

Не обича да греши за каквото и да било.

— В изводите си се основаваш на погрешни данни, иначе казано, забравяш, че майка ти и баща ти са заклети кафеманиаци и е напълно възможно да сме станали посред нощ само за да сръбнем по ЕДНО КАФЕЕЕ.

Той реве като чудовище, може би като кафеманиак.

— И аз искам кафе — заявява Алба. — Аз съм кафеманиачка — ревва и тя на Хенри.

Но той я сграбчва, вдига я във въздуха и пак я връща на земята. Алба заобикаля тичешком масата и ме прегръща през раменете.

— Реви и ти! — крещи ми тя в ухото.

Ставам от стола й я прегръщам. Сега тя е много тежка.

— Ти реви.

Пренасям я по коридора в детската стая и я мятам на леглото й, където тя се смее и пищи. Часовникът върху нощното шкафче показва 4:16 след полунощ.

— Ето, виж — соча й аз. — Много е рано, за да ставаш.

След задължителното суетене Алба отново си ляга, а аз се връщам в кухнята. Хенри е успял някак да сипе и на двамата кафе. Сядам. Тук е студено.

— Клер.

— Ммм?

— Когато умра… — Хенри млъква, извръща поглед, поема си въздух, започва отначало. — Подреждам всичко, всички документи, завещанието и писмата до някои хора, разни неща за Алба, всичко е в бюрото ми.

Нямам сили да кажа нищо. Хенри ме гледа.

— Кога? — питам го. Хенри клати глава. — Месеци? Седмици? Дни?

— Не знам, Клер.

Знае, и още как, знам, че знае.

— Погледнал си страницата с некролозите във вестника, нали? — питам го.

Хенри се двоуми, после кима. Отварям уста да попитам още веднъж, после ме дострашава.

Часове, ако не дни

Петък, 24 декември 2006 година

(Хенри е на 43 години, Клер — на 35)

Хенри: Будя се рано, толкова рано, че в почти предизгревната светлина спалнята е синя. Лежа в леглото и слушам дълбокото дишане на Клер, слушам как от време на време по Линкълн Авеню профучава кола, как гарваните си подвикват и парното пука. Краката ме болят. Облягам се на възглавниците и намирам върху нощното шкафче шишенцето викодин. Глътвам два, пия ги с изветряла кола.

Пак се пъхам под завивките и се обръщам на моята си страна. Клер спи по лице и е хванала главата си с ръце, сякаш за да се защити. Косата й е скрита под одеялата. Заобиколена от косата, Клер изглежда по-малка. Напомня ми на самата себе си като момиченце, когато е спяла с присъщата й детска непринуденост. Опитвам се да си спомня дали съм я виждал как спи като малка. Давам си сметка, че това не се е случвало никога. В съзнанието ми всъщност изниква Алба. Светлината се променя. Клер се размърдва, обръща се към мен, на своята страна. Изучавам лицето й. В ъгълчетата на очите й и около устата вече има едва забележими бръчки, намек за това какво ще стане лицето на Клер на средна възраст. Никога няма да видя това нейно лице, за което съжалявам горчиво, лицето, с което Клер ще продължи без мен, което никога няма да бъде целунато от мен, което ще принадлежи на свят, непознат за мен, освен като спомен за Клер, най-сетне преотстъпен на миналото свършено време.

Днес се навършват трийсет и седем години от смъртта на майка ми. Мислел съм за нея, копнял съм всеки ден от тези трийсет и седем години, а баща ми е мислел почти без прекъсване за мама. Ако ревностната памет можеше да възкресява от мъртвите, мама щеше да бъде нашата Евридика, щеше да възкръсне като Лазар от упоритата смърт и да ни утеши. Ала цялата ни скръб не добави и миг към живота й, нито едно туптене в повече на сърцето й, нито глътка въздух повече. Единственото, което моята потребност можеше да стори, бе да ме отведе при нея. Какво ще има Клер, когато си отида? Как да я оставя?

Чувам как Алба говори в леглото си.

— Ей! — казва Алба. — Ей, Теди! Шшшт, хайде, спи сега. — Тишина. — Татко! — Наблюдавам Клер, за да видя дали ще се събуди. Тя продължава да спи. — Татко!

Аз се обръщам предпазливо, измъквам се внимателно изпод завивките, свличам се някак на пода. Изпълзявам от спалнята и по коридора отивам в стаята на Алба. Тя се смее, когато ме вижда. Аз издавам звук като ръмжене и Алба ме милва по главата, все едно съм куче. Седи в леглото, насред всички плюшени играчки, които има.

— Направи ми място, Червена шапчице!

Алба отскача встрани и аз се вдигам на леглото. Тя започва да се суети и да реди около мен някои от играчките си. Прегръщам я и се облягам, а Алба ми подава синьото плюшено мече Теди.

— Ядат му се трюфели.

— Раничко е за трюфели, Син Теди. Не искаш ли яйца на очи и препечена филийка?

Алба прави физиономия. Издава устни, сключва вежди, сбърчва нос.

— Теди не обича яйца — оповестява тя.

— Шшшшт, мама спи.

— Добре — шушука високо Алба. — Теди иска синьо желе.

Чувам как в съседната стая Клер простенва и се надига от леглото.

— Грис? — опитвам се да я съблазня аз.

Алба се замисля.

— С кафява захар ли?

— Става.

— Искаш ли да го направиш ти?

Плъзгам се от леглото.

— Да. Може ли на конче?

Колебая се. Краката наистина ме болят, а Алба вече е пораснала доста, за да ме язди безболезнено, но сега не мога да й откажа нищо.

— Разбира се. Мятай се.

Аз стоя на четири крака. Алба се покатерва на гърба ми и ние докретваме до кухнята. Клер е застанала сънено до мивката и гледа как кафето се стича в каничката. Аз допълзявам до нея и опирам глава в коленете й, а тя сграбчва Алба, която през цялото време се превива от смях, за ръцете и я издърпва нагоре. Допълзявам до стола си. Клер се усмихва и пита:

— Какво има за закуска, готвачи?

— Желе! — пищи Алба.

— Ммм. Какво желе? Желирани овесени ядки ли?

— Неееее!

— Желиран бекон ли?

— Не!

Алба се впива в Клер и вдига нагоре косата й.

— Ох! Недей, миличка. Е, в такъв случай сигурно желирано мюсли.

— Грис!

— Желиран грис, ммм! — Клер вади кафявата захар, млякото и пакетчето грис. Слага ги върху плота и ме гледа очаквателно. — А ти? Един желиран омлет?

— Ако го приготвиш ти — да.

Изумявам се от оправността на Клер, която снове из кухнята, сякаш е Бети Крокър[136] и го прави от години. Докато я наблюдавам, си мисля, че ще се справи и без мен, но знам, че не е така. Гледам как Алба смесва брашното с водата и си я представям на десет, на петнайсет, на двайсет години. Още не е толкова близо. Аз още не съм приключил. Искам да бъда тук. Искам да ги гледам, искам да ги притисна в обятията си, искам да живея.

— Татко плаче — прошепва Алба на Клер.

— Защото ще му се наложи да яде буламачите ми — отвръща Клер и ми намига, а аз волю-неволю се смея.

Нова година, две

Неделя, 31 декември 2006 година

(Клер е на 35 години, Хенри — на 43)

(7:25 часът вечерта)

Клер: Ще правим купон! В началото Хенри като че ли не искаше, но сега направо се радва. Седи на кухненската маса и показва на Алба как да изрязва цветчета от моркови и репички. Признавам си, че не постъпих съвсем честно: предложих го пред Алба, тя се въодушеви страшно и на него сърце не му даде да я разочарова.

— Ще бъде страхотно, Хенри. Ще поканим всички, които познаваме.

— Всички до последния? — усмихва се той.

— Всички, които са ни приятни — поправям се.

И така, вече дни наред аз чистя, а Хенри и Алба правят курабийки (макар че половината тесто отива в устата на Алба, ако не я държим под око). Вчера ходихме с Шарис на пазар и накупихме какви ли не вкуснотии, всички възможни зеленчуци и бира, и вино, и шампанско, шарени клечици за ордьоври и салфетки, на които със златно пише „Честита Нова година“, и мукавени чинии към тях, и един бог знае какво още. Сега цялата къща мирише на кюфтета и на коледното дърво, което бързо умира в хола. Тук е и Алиша, която мие чашите за вино.

Хенри извръща очи нагоре към мен и казва:

— Ей, Клер, шоуто ще започне скоро. Върви да си вземеш душ.

Поглеждам си часовника и виждам, че да, наистина е време.

Под душа, измиване на косата, подсушаване на косата, бельо и сутиен, чорапи и черна копринена официална рокля, обувки на високи токове и мъничко парфюм, и червило, и един последен поглед в огледалото (изглеждам стресната), и обратно в кухнята, където, колкото и да е странно, Алба е все така непорочна в роклята от синьо кадифе, а Хенри и досега е облечен в опърпаната фланелена риза и износените джинси.

— Няма ли да се преоблечеш?

— О, да… Разбира се. Ще ми помогнеш, нали?

Откарвам го с количката в спалнята.

— Какво ще сложиш?

Тършувам из чекмеджетата за бельо и чорапи.

— Все едно. Ти избери. — Хенри се пресяга и затваря вратата на спалнята. — Ела насам.

Спирам да ровя из гардероба и поглеждам Хенри. Той слага спирачката на инвалидната количка и се прехвърля на леглото.

— Няма време — предупреждавам аз.

— Именно, няма. Затова дай да не го губим в приказки.

Гласът му е тих и властен. Аз пускам райбера на вратата.

— Знаеш ли, току-що се облякох…

— Шшшт.

Той протяга към мен ръце и аз се подчинявам, сядам до него и най-неочаквано в съзнанието ми изникват думите „за последен път“.

(8:05 часът вечерта)

Хенри: На вратата се звъни точно когато си завързвам вратовръзката. Клер пита притеснена:

— Добре ли изглеждам?

Изглежда добре, поруменяла и миловидна е, и аз й го казвам. Изскачаме от спалнята, а Алба се завтича да отвори и крещи:

— Дядо! Дядо! Кими!

Баща ми изтръсква снега от ботушите си и се навежда да я прегърне. Клер го целува по двете бузи. Татко я възнаграждава с якето си. Алба отмъква Кими да й показва коледното дърво още преди тя да си е свалила палтото.

— Здрасти, Хенри — поздравява усмихнат татко и се надвесва над мен, и внезапно ми хрумва: тази вечер животът ми ще блесне като на филм пред очите ми.

Поканили сме всички, на които държим: татко, Кими, Алиша, Гомес, Шарис, Филип, Марк и Шарън с децата, баба, Бен, Хелън, Рут, Кендрик и Нанси с децата, Роберто, Катрин, Изабел, Мат, Амилия, приятели художници на Клер, мои приятели от библиотекарския институт, родители на приятелчета на Алба, агентката на Клер, дори Силия Атли — по настояване на Клер… Липсват единствено хора, който са били възпрепятствани от непреодолими обстоятелства: майка ми, Лусил, Ингрид… О, боже. Помогни ми.

(8:20 часът вечерта)

Клер: Гомес и Шарис връхлитат като камикадзета, тръгнали да отвличат самолет.

— Ей, Библиотекарче, бива ли да си такъв мързел, никога ли не си ринеш снега по тротоара отпред?

Хенри се шляпва по челото.

— Знаех си аз, че съм забравил нещо.

Гомес стоварва върху коленете му цял найлонов плик, пълен с компактдискове, и излиза да почисти тротоарите. Шарис се смее и идва с мен в кухнята. Вади огромна бутилка руска водка и я пъха в хладилника. Чувам как, докато върви с греблото отстрани на къщата, Гомес си тананика „Нека сняг се сипе“.

— Къде са децата? — питам аз Шарис.

— Експедирахме ги при майка ми. Нова година е, решихме, че с баба им ще им бъде по-интересно. Пък и искаме да се борим насаме с махмурлука, нали се сещаш?

Всъщност изобщо не се бях сетила — не съм се напивала още от времето, преди да зачена Алба. Алба се втурва в кухнята и Шарис я прегръща възторжено.

— Ей, малката! Носим ти коледен подарък!

Алба ме поглежда.

— Иди да го отвориш.

Вътре има мъничък несесер за маникюр и към него лак за нокти. Алба го зяпа благоговейно с отворена уста. Побутвам я и тя се сеща:

— Благодаря ти, лельо Шарис.

— За нищо, Алба.

— Иди да го покажеш на татко — казвам й аз и тя се завтича към хола.

Надзъртам в коридора и виждам как Алба ръкомаха развълнувано, а Хенри й показва ноктите си, сякаш се чуди дали да не си направи ноктопластика.

— Алба ще си умре от щастие — казвам на Шарис.

Тя се усмихва.

— Като малка и аз умирах за такива джунджурийки. Бях си наумила, когато порасна, да стана козметичка или фризьорка.

Аз се смея.

— Но не успя да се вредиш и затова стана художничка.

— Запознах се с Гомес и проумях, че никой не е свалил от власт буржоазната капиталистическа женомразка корпоративна система, като й е правил студено къдрене.

— Е, не че сме я поставили на колене, като й продаваме изкуство.

— Говори само за себе си, драга. Ти просто си пристрастена към красотата, затова.

— Така си е, признавам си най-чистосърдечно. — Отиваме в трапезарията и Шарис се заема да пълни чинията си. — Е, върху какво работиш сега? — питам я аз.

— Върху компютърните вируси като изкуство.

— Ооо! — О, не. — Не е ли противозаконно?

— Не. Аз само им правя дизайна, после рисувам html върху платно, после правя изложба. Не ги пускам в обръщение.

— Но някой би могъл да го направи.

— Разбира се — усмихва се дяволито Шарис. — И се надявам да се намери такъв. Гомес гледа презрително на малките ми рисунчици, но някои от тях могат да разкажат играта на Световната банка, Бил Гейтс и онези копелдаци, които произвеждат банкомати.

— Е, успех! Кога е изложбата?

— През май. Ще ти пратя покана.

— Щом я получа, ще обърна активите ни в злато и ще го вложа в бутилирана вода.

Шарис се смее. Идват Катрин и Амилия, ние прекратяваме разговора за „Чрез изкуство към световна анархия“ и започваме да се прехласваме по официалните си тоалети.

(8:50 часът вечерта)

Хенри: Къщата е пълна с най-скъпите ни хора, някои от които не съм виждал още от времето, преди да ме оперират. Агентката на Клер — Лия Джейкъбс, е тактична и мила, но на мен ми е трудно да издържа на съжалението в погледа й. Силия ме изненадва, като идва право при мен и ми протяга ръка. Аз я поемам, а тя казва:

— Съжалявам, че те виждам в този вид.

— Е, ти изглеждаш страхотно — отвръщам аз и това си е самата истина.

Косата й е вдигната на много висок кок и тя е облечена от глава до пети в блещукащо синьо.

— Аха — казва Силия с прословутия си карамелен глас. — Харесваше ми повече, когато беше лош и аз можех да си те мразя като кльощаво бяло добиче.

Смея се.

— А, доброто старо време.

Тя бърка в чантата си.

— Намерих това преди доста време сред вещите на Ингрид. Помислих си, че Клер може би я иска.

Силия ми връчва снимка. Тя вероятно е от 1960 година и на нея съм аз. Косата ми е дълга и аз се смея и стоя без риза на плажа на Оук Стрийт. Снимката е страхотна. Не помня кога Ингрид я е правила, но сега голяма част от времето, което съм прекарал с Инг, тъне в мъгла.

— Да, сигурен съм, че ще й хареса. Memento mori[137].

Връщам й снимката. Силия ме поглежда изпитателно.

— Ти, Хенри Детамбъл, още не си легнал да мреш.

— Но съм близо до това, Силия.

Тя се смее.

— Е, ако отидеш преди мен в ада, ми запази място до Ингрид.

Силия се обръща рязко и тръгва да търси Клер.

(9:45 часът, вечерта)

Клер: Децата се скъсаха да тичат и да се тъпчат с храна и сега им се спи и са кисели. Подминавам в коридора Колин Кендрик и го питам дали не иска да си подремне, а той ми отговаря много сериозно, че би желал да поостане с възрастните. Трогната съм от любезността и четиринайсетгодишната му красота, от това, че се срамува, макар да ме познава, откакто се помни. Алба и Надя Кендрик не са чак толкова сдържани.

— Мамоооо — блее Алба, — ама нали каза, че можем да стоим до късно!

— Сигурни ли сте, че не искате да поспите малко? Ще ви събудя точно преди полунощ.

— Нееее.

Кендрик слуша тази размяна на реплики, а аз вдигам рамене и той се смее.

— Несломимият дует. Добре, момичета, защо не отидете да си поиграете малко в стаята на Алба?

Те се изнасят, мърморейки. Ние знаем, че само след няколко минути ще си играят щастливо.

— Радвам се да те видя, Клер — казва Кендрик точно когато при нас идва Алиша.

— Ей, Клер. Погледни татко. — Аз проследявам погледай и виждам, че баща ни флиртува с Изабел. — Коя е тази?

— О, господи! — смея се аз. — Това е Изабел Бърк.

Започвам да обяснявам накратко каква стръвница е Изабел в сексуалните си наклонности. Смеем се така, че чак не можем да си поемем дъх.

— Страхотно, страхотно. О. Стига вече — казва Алиша.

Привлечен от истерията ни, при нас идва Ричард.

— Какво е толкова смешно, bella donnas[138]?

Ние само клатим глави и продължаваме да се кикотим.

— Смеят се на ухажването, на което се е отдало родителското им тяло — обяснява Кендрик.

Ричард кима озадачен и пита Алиша какви концерти има през пролетта. Двамата се отправят бавно към кухнята, като обсъждат Букурещ и Барток. Кендрик продължава да стои до мен и чака да каже нещо, което аз не искам да чувам. Започвам да се извинявам, но той ме хваща за ръката.

— Чакай, Клер… — Аз чакам. — Извинявай — казва той.

— Не се притеснявай, Дейвид. — Известно време се гледаме. Кендрик клати глава, търси опипом цигарите. — Ако някога решиш да наминеш към лабораторията, ще ти покажа какво правя за Алба…

Оглеждам гостите с надеждата да открия Хенри. В хола Гомес учи Шарън да танцува румба. Всички очевидно се забавляват, но Хенри го няма никъде. Не съм го виждала от около четирийсет и пет минути и изпитвам силно желание да го намеря, да се уверя, че е добре, да се уверя, че е тук.

— Извини ме — казвам на Кендрик, който, ако се съди от вида му, иска да продължим разговора. — Друг път. Когато е по-тихо.

Той кима. Нанси Кендрик се появява заедно с Колин и разговорът бездруго си става невъзможен. Те се впускат в разгорещен спор за хокея на лед и аз се изнасям.

(9:48 часът вечерта)

Хенри: В къщата е станало много горещо и аз искам да се поохладя, затова съм седнал на остъклената предна веранда. Чувам как хората разговарят в хола. Гъстият сняг се сипе и сипе, покрива всички автомобили и храсти, смекчава острите им очертания и приглушава звука на уличното движение. Нощта е красива. Отварям вратата от верандата за хола.

— Ей, Гомес.

Той идва с тромава походка и наднича през вратата.

— Да!

— Хайде да излезем навън.

— Там е кански студ.

— Хайде, де, не се прави на кекав стар градски съветник.

Нещо в тона ми го убеждава.

— Добре, добре. Ей сега.

Той изчезва и след няколко минути се връща, облякъл е якето си и носи моето. Докато си го слагам, Гомес ми подава плоско малко шише.

— А, не, благодаря.

— Водка. Ще ти пораснат косми на гърдите.

— Не може с опиатите.

— О, вярно. Колко бързо забравяме.

Гомес ме тика през хола. В горния край на стълбището ме вдига от инвалидната количка, аз се вкопчвам за гърба му като дете, като маймуна, и ние излизаме през входната врата навън, и студеният въздух е като коруба. Потта на Гомес мирише на алкохол. Някъде там, зад натриевите изпарения на блесналите чикагски улични лампи, има звезди.

— Другарю!

— Хм?

— Благодаря ти за всичко. Ти беше най-добрият…

Не виждам лицето му, но усещам през пластовете дрехи как той се напряга.

— Какви ги говориш?

— Личната ми врачка, Гомес. Времето изтича. Играта свърши.

— Кога?

— Скоро.

— Колко скоро?

— Не знам — лъжа аз. Много, много скоро. — Исках само да ти кажа… знам, понякога се държах отвратително. — Гомес се смее. — Но беше страхотно. — Млъквам, защото съм на път да се разрева. — Наистина страхотно. — И ние, нечленоразделни американски същества от мъжки пол, стоим, дъхът ни се вледенява на валма пред нас, а всички възможни думи са останали неизречени. Накрая аз казвам: — Хайде да влизаме.

И го правим. Гомес ме слага внимателно на инвалидната количка и за миг ме прегръща, после се отдалечава с тежка стъпка, без да се обръща назад.

(10:15 часът вечерта)

Клер: Хенри го няма в хола, пълен с малка, но обзета от решимост група, която се опитва да танцува по какви ли не невъзможни начини на музиката на „Скуиръл Нът Зипърс“[139]. Шарис и Мат играят нещо като ча-ча, Роберто проявява добър усет, докато танцува с Кими, която, макар и плахо, танцува добър фокстрот. Гомес е изоставил Шарън и я е заменил с Катрин, която пищи, докато той я върти, и се смее, ако Гомес спре, за да запали цигара.

Хенри го няма в кухнята, която е превзета от Раул, Джеймс, Лурдс и останалите ми приятели художници. Те се забавляват взаимно с разкази за ужасиите, които агентите и търговците са погаждали на художниците и обратното. Лурдс разправя как Ед Килхолц създал кинетична скулптура, която пробила голяма дупка в скъпото бюро на неговия агент. Всички се смеят садистично. Аз им се заканвам с пръст.

— Внимавайте да не ви чуе Лия — заяждам се с тях.

— Къде е Лия? — провиква се Джеймс. — Обзалагам се, че има какво да ни разкаже…

Той тръгва да търси моята агентка, която заедно с Марк пие коняк на стълбището.

Бен си прави чай. Носи си чантичка с цип, в която има какви ли не зловонни билки — отмерва от тях с цедката и ги запарва с кипнала вода.

— Виждал ли си Хенри? — питам го аз.

— Да, току-що говорих с него. На предната веранда е. — Бен се взира в мен. — Малко се притеснявам за него. Стори ми се много тъжен. Сякаш… — Бен млъква и махва с ръка, все едно казва: „Но може и да греша.“ — Напомня ми някои мои пациенти, които смятат, че вече им наближава краят…

На гърлото ми засяда буца.

— Много е потиснат, откакто му ампутираха краката…

— Знам. Но говореше така, сякаш се качва на влак, който потегля всеки момент, каза ми, че… — Той снижава глас, който и бездруго винаги е тих, и аз едвам го чувам. — Каза ми, че ме обичал, и ми благодари… хората, мъжете не приказват такива работи, ако очакват да са с теб и занапред. — Очите на Бен зад очилата са плувнали в сълзи и аз го прегръщам, и двамата стоим така известно време, и аз притискам до себе си изпосталялото му тяло. Хората около нас си бъбрят и не ни обръщат внимание. — Не искам да надживявам никого — споделя Бен. — Господи. След като съм изпил тази гнусотия и като цяло вече петнайсет години съм си нещо като великомъченик, мисля, че имам правото всички, които познавам, да минат покрай ковчега ми и да кажат: „Той умря на своя пост.“ Или нещо от този род. Разчитам Хенри да е там и да изрецитира Дън: „Не се възгордявай, Смърт, ти, тъпа никаквице.“

Аз се смея.

— Е, ако Хенри не успее, ще дойда аз. Ще се постарая да го изимитирам, колкото и нескопосно да прозвучи: „В кратък сън потъваме, и за вечно будуване се изправяме, а Смъртта ще седи по долни дрехи в три след полунощ и ще решава кръстословицата от миналата седмица…“

Бен прихва. Аз го целувам по бледата гладка буза и продължавам нататък.

Хенри седи сам в тъмното на предната веранда и наблюдава как се сипе снегът. През деня почти не съм поглеждала през прозореца и сега виждам, че от часове вали сняг. По Линкълн Авеню тракат снегорини, съседите разгребват преспите по алеите пред домовете си. Верандата е остъклена, но въпреки това тук, отвън е студено.

— Влез вътре — казвам аз.

Стоя до Хенри и гледам как едно куче скача в снега от другата страна на улицата, Хенри ме прегръща през кръста и отпуска глава върху хълбока ми.

— Иска ми се да спрем времето — споделя той.

Прокарвам пръсти през косата му. Сега тя е по-твърда и по-гъста, отколкото на времето, преди да побелее.

— Клер — казва той.

— Хенри.

— Време е… — започва Хенри и млъква.

— Какво?

— Ами… Аз…

— Господи. — Сядам на дивана с лице към него. — Но… недей. Просто… остани.

Стискам силно ръцете му.

— Вече се е случило. Нека поседя до теб.

Той се прехвърля от инвалидната количка на дивана. Лягаме на студената тапицерия. Аз треперя в тънката рокля. Хората в къщата се смеят и танцуват. Хенри ме прегръща, стопля ме.

— Защо не ми каза? Защо ме остави да поканя всички тези хора? Не искам да съм сърдита, но съм.

— Не исках да си сама… след това. И исках да се сбогувам с всички. Беше хубаво. Беше хубаво последно ура…

Известно време лежим, без да говорим. Снегът се сипе тихо.

— Колко е часът?

Аз си гледам часовника.

— Малко след единайсет.

О, господи. Хенри грабва одеялото от съседния стол и ние се завиваме. Не мога да повярвам. Знаех, че ще стане скоро, че рано или късно ще стане, а ето че то наближава, а ние просто лежим и чакаме…

— Не можем ли да направим нещо? — шепна аз във врата на Хенри.

— Клер…

Той ме притиска до себе си. Аз затварям очи.

— Спри го. Не допускай да се случи. Промени го.

— О, Клер.

Гласът на Хенри е тих и аз го поглеждам — в светлината, отразена от снега, очите му блестят от сълзите. Притискам буза до рамото му. Той ме гали по косата. Стоим така дълго. Хенри е плувнал в пот. Аз долепвам длан до лицето му, то е пламнало от температурата.

— Колко е часът?

— Наближава полунощ.

— Страх ме е.

Преплитам ръце с неговите, усуквам крака около неговите. Не мога да повярвам, че Хенри, толкова плътен, моят любовник, истинското му тяло, което съм притиснала с все сила до своето, може някога да изчезне.

— Целуни ме!

Аз целувам Хенри и после съм сама под одеялото, на дивана, на студената веранда. Снегът продължава да се сипе. Вътре музиката заглъхва и аз чувам как Гомес казва:

— Десет! Девет! Осем!

И всички продължават в хор:

— Седем! Шест! Пет! Четири! Три! Две! Едно! Честита Нова година!

Гръмва шампанско, всички заговарят в един глас и някой пита:

— Къде са Хенри и Клер?

Отвън на улицата някой гърми с пиратки. Аз се хващам за главата и започвам да чакам.

III

Трактат върху копнежа

Четирийсет и третата му година. Краят на краткото му време. На неговото време…

Той Вечността съзря през безбройните пукнатини по гладката кожа на нещата и умря от това.

„Притежание“, А. С. Байът

„Тя тръгва подире бавно, не бърза,

сякаш спирана от спънки по пътя,

и все пак: след като ги преодолее,

вече няма да ходи, а ще се рее.“

Из „Да ослепееш“,

Райнер Мария Рилке

Събота, 27 октомври 1984 — понеделник, 1 януари 2007 година

(Хенри е на 43 години, Клер — на 35)

Хенри: Небето е пусто, аз падам във високата суха трева, дано стане бързо, и докато се старая да не вдигам шум, някъде в далечината еква пушечен изстрел, със сигурност няма нищо общо с мен, но не: повален съм на земята, гледам си корема, който се е разтворил като нар, супа от вътрешности и кръв, закрепена в котела на тялото ми, изобщо не ме боли, има нещо гнило, но мога само да се възхищавам на тази кубистична разновидност на вътрешностите ми, някой тича, единственото, което искам, е да видя Клер преди, крещя името й: Клер, Клер и Клер се надвесва над мен и плаче, а Алба прошепва:

— Татко…

— Обичам те.

— Хенри…

— Винаги…

— 0, боже, о, Боже…

— Достатъчно свят…

— Не!

— И време…

— Хенри!

Клер: Холът е съвсем притихнал. Всички са се вцепенили, вледенили са се и гледат надолу към нас. Пее Били Холидей, после някой изключва плейъра и се спуска тишина. Седя на пода и държа Хенри. Алба се е надвесила над него, нашепва му нещо на ухото, разтърсва го. Кожата на Хенри е топла, очите му са отворени, гледат някъде зад мен, той тежи в ръцете ми, тежи много, бледата му кожа е разкъсана, навсякъде червено, раздрана плът — рамка на един потаен свят от кръв. Държа Хенри. В ъгълчето на устата му има кръв. Избърсвам я. Някъде наблизо гърмят пиратки.

Гомес казва:

— Дайте да повикаме полиция.

Разпад

Петък, 2 февруари 2007 година

(Клер е на 35 години)

Клер: Спя по цял ден. Из къщата прехвърчат звуци: боклукчийски камион на уличката, дъжд, дърво, потропващо по прозореца в спалнята. Аз спя. Населявам неотклонно съня, искам го, царувам в него, изтласквам встрани сънищата, отказвам, отказвам. Сега сънят е моят любовник, моят унес, моят опиат, моята забрава. Телефонът звъни и звъни. Изключила съм секретаря с гласа на Хенри. Следобед е, нощ е, сутрин е. Всичко е сведено до това легло, до този безкраен сън, който превръща дните в един ден, кара времето да спре, разпростира се и всмуква времето, докато то не се обезсмисли.

Понякога сънят ме напуска и аз се преструвам, че Ета е дошла да ме вдигне за училище. Дишам бавно и дълбоко. Налагам на очите си да не помръдват под клепачите, налагам на съзнанието си да не помръдва и не след дълго Сънят вижда съвършената си репродукция и идва да се съедини със своето факсимиле.

Понякога се будя и търся с ръка Хенри. Сънят заличава всякакви разлики: тогава и сега, мъртви и живи. Аз съм отвъд глада, отвъд суетата, отвъд чертата, когато ми пука за нещо. Сутринта видях в огледалото в банята лицето си. Кожата ми прилича на пергамент, изопната и жълта, под очите ми се чернеят сенки, косата ми е сплъстена. Изглеждам мъртва. Не искам нищо.

Кими седи в долния край на леглото. Казва:

— Клер! Алба се прибра от училище… няма ли да я повикаш, за да й кажеш „здрасти“?

Преструвам се на заспала. Малката ръчица на Алба ме милва по лицето. От очите ми текат сълзи. Алба оставя нещо — дали раницата или калъфа на цигулката — на пода и Кими казва:

— Изуй си обувките, Алба.

И после Алба се пъха при мен в леглото. Слага ръката ми върху себе си, все едно съм я прегърнала, пъха глава под брадичката ми. Аз въздишам и отварям очи. Алба се преструва на заспала. Гледам гъстите й черни мигли, красивата уста, бледата кожа — тя диша внимателно, държи ме със силна ръка за хълбока, мирише на стърготинки от подострен молив, на колофон и шампоан. Целувам я отгоре по главата. Алба отваря очи и толкова ми заприличва на Хенри, че чак не издържам. Кими се изправя и излиза от стаята.

По-късно ставам, вземам си душ, вечерям на масата заедно с Кими и Алба. След като Алба си ляга, сядам на бюрото на Хенри, отварям чекмеджетата, вадя писмата и листовете хартия и започвам да чета.

Да се отвори след смъртта ми

10 декември 2006 г.

„Скъпа Клер,

Докато пиша това, седя на бюрото в задната спалня и гледам към ателието ти през двора със син вечерен сняг, всичко е лъскаво и сковано от леда, всичко е притихнало. Това е една от онези зимни вечери, когато студът на всяко нещо сякаш забавя времето като в тесния център на пясъчен часовник, през който се стича самото време, но бавно, много бавно. Изпитвам чувство, което ми е познато, когато съм извън времето, но не и иначе: че времето ме изтласква нагоре и аз се нося без усилие на повърхността като дебелана, излязла да поплува. Докато съм сам тук, в къщата (ти си на рецитала на Алиша в «Сейнт Луси»), изведнъж ми се прииска много силно да ти напиша писмо. Изведнъж ми се прииска да оставя нещо за после. Мисля, че дотогава остава малко време. Имам усещането, че всичките ми запаси от сили, от наслада, от издръжливост са изтънели, малко са. Не се чувствам способен да продължа още дълго.

Ако четеш това, аз вероятно съм мъртъв. (Казвам «вероятно», защото човек никога не знае какви обстоятелства могат да възникнат и ми се струва глупаво и самонадеяно просто да оповестявам собствената си смърт като свършен факт.) Колкото до тази моя смърт, надявам се да е била проста, ясна и недвусмислена. Надявам се да не е създала прекалено много главоболия. Съжалявам. (Звучи като писмо на самоубиец. Странно.) Но ти знаеш — ти знаеш, че ако можех да остана, ако можех да продължа, щях да се вкопчвам във всяка секунда: каквато и да е била тя, тази смърт, ти знаеш, че тя е дошла и ме е взела, както торбаланът взема дете.

Искам, Клер, да ти кажа още веднъж: обичам те. Нашата любов беше нишката през лабиринта, спасителната мрежа под въжеиграча на опънатото въже, единственото истинско нещо в странния ми живот, на което можех да се уповавам. Тази вечер усещам, че любовта ми към теб има в този свят по-голяма плътност, отколкото самият аз, сякаш може да остане и след мен и да те обгърне, да те хване, да те задържи.

Неприятно ми е да си мисля, че ще чакаш. Знам, че си ме чакала цял живот и никога не си знаела със сигурност колко ще продължи това чакане. Десет минути, десет дни. Месец. Какъв несигурен съпруг ти бях, Клер, като моряк, като самотен Одисей, подмятан от бурно море, понякога хитър, понякога играчка в ръцете на боговете. Моля те, Клер. След като умра, престани да чакаш и бъди свободна. За мен… скътай ме дълбоко в себе си и после тръгни по света и живей. Обичай света и себе си в него, движи се така, сякаш той не се съпротивлява и е естествената ти стихия. Дадох ти живот на напрежение и вълнения. Не искам да кажа, че ти не си направила нищо. Ти създаваше и създаваш красота и смисъл в изкуството си, и Алба, която е направо изумителна, а за мен — за мен ти беше всичко.

След като почина, мама изяде напълно баща ми. Ако го знаеше, щеше да й бъде страшно неприятно. Оттогава всяка минута в живота му е белязана от отсъствието й, всяка негова постъпка е лишена от измерения, защото майка ми я няма, за да служи за мерило. Когато бях млад, не го разбирах, но сега знам как отсъствието може да присъства като увреден нерв, като черна птица. Знам, че ако се налагаше да живея без теб, нямаше да се справя. Но се надявам, представям си те как вървиш необременена, с коса, която блести на слънцето. Видял съм го не с очите си, а само във въображението си, което сътворява образи и винаги е искало да те нарисува бляскава, но въпреки това се надявам, че тази представа ще се сбъдне и осъществи. Има още нещо, Клер, и аз се колебаех дали да ти кажа, защото суеверно ме е страх, че ако ти кажа, то няма да се случи (знам, смешен съм), и защото току-що те помолих да не чакаш, а това може да те накара да чакаш по-дълго от когато и да било досега. Но все пак ще ти кажа, в случай че имаш нужда от нещо, после.

Миналото лято седях пред кабинета на Кендрик, когато най-неочаквано се озовах в тъмния коридор на къща, в която влизах за пръв път. За малко да се препъна в купчина галоши, миришеше на дъжд. В дъното на коридора видях, че от една врата се процежда светлина, отидох много бавно и много тихо и надзърнах вътре. Стаята беше бяла и окъпана в ярко утринно слънце. На прозореца с гръб към мен седеше жена, която беше облечена в коралова на цвят вълнена жилетка и беше с дълга бяла коса чак до кръста. На масата до нея имаше чаша чай. Сигурно съм издал тих шум или жената ме е усетила… тя се обърна и ме видя, и аз видях нея и това беше ти, Клер, беше ти като старица в бъдещето. Беше мило, Клер, неописуемо мило да дойда сякаш от смъртта, за да те прегърна, и да видя, че върху лицето ти присъстват всички години. Няма да ти разказвам повече, за да си го представиш сама и да го изживееш неизрепетирано, когато му дойде времето, както то ще дойде, както идва. Ще се видим отново, Клер. Дотогава живей пълноценно, присъствай в света, който е толкова красив.

Сега вече е тъмно и аз съм много уморен. Обичам те и винаги ще те обичам. Времето е нищо.

Хенри“

Dasein

Събота, 12 юли 2008 година

(Клер е на 37 години)

Клер: Шарис заведе Алба, Роза, Макс и Джо да се пързалят с ролери в Рейнбо. Отивам с колата у тях, за да прибера Алба, но съм подранила, а Шарис закъснява. Гомес ми отваря, препасан с хавлиена кърпа.

— Влизай — кани ме и отваря широко вратата. — Искаш ли кафе?

— Разбира се.

Тръгвам след него през хола, където цари страхотен хаос, и влизам в кухнята. Сядам на масата, която още е отрупана с чинии, останали от закуската, и разчиствам място колкото да се подпра на лакти. Гомес снове напред-назад и слага кафето.

— Отдавна не съм ти виждал муцунката.

— Доста заета съм. Алба ходи на какви ли не уроци и аз я разкарвам.

— Правиш ли изкуство?

Гомес слага пред мен чаша и чинийка и пълни чашата с кафе. Млякото и захарта вече са на масата и аз си вземам сама.

— Не.

— О!

Гомес се обляга на кухненския плот, както държи с две ръце чашата с кафето си. От водата косата му е потъмняла и е сресана назад. Досега не бях забелязвала, че е започнал да оплешивява.

— Е, какво друго правиш, освен да разкарваш с колата нейно височество?

„Какво правя ли? Чакам. Мисля. Седя на леглото, държа стара карирана риза, която още мирише на Хенри, и вдишвам дълбоко от миризмата му. В два след полунощ, след като Алба заспи, излизам да се разхождам, за да се уморя и да заспя. Провеждам разговори с Хенри, все едно той е с мен и може да гледа с моите очи, може да мисли с моя ум.“

— Нищо особено.

— Хмм.

— Ами ти?

— О, знаеш как е. Съветнича. Вживявам се в ролята на строгия глава на семейство. Както обикновено.

— О.

Отпивам от кафето. Поглеждам часовника над мивката. Той е с формата на черна котка: опашката се клати напред-назад като махало, а големите й очи мърдат в такт с нея и тиктакат силно. Сега е 11:45.

— Искаш ли нещо за ядене?

Клатя глава.

— Не, благодаря.

Ако се съди от чиниите по масата, Гомес и Шарис са закусвали воден пъпеш, бъркани яйца и препечени филийки. Децата са яли „Лъки Чармс“[140], „Чериоус“[141] и нещо с фъстъчено масло отгоре. Масата прилича на археологическа възстановка на семейна закуска от двайсет и първи век.

— Излизаш ли с някого?

Поглеждам Гомес, който още се е облегнал на плота, още държи чашата с кафето на равнището на брадичката си.

— Не.

— Защо?

„Не ти влиза в работата, Гомес.“

— Не ми е и хрумвало.

— Би трябвало да помислиш за това.

Той оставя чашата в мивката.

— Защо?

— Имаш нужда от нещо ново. От нов човек. Не можеш до края на живота си да чакаш да се появи Хенри.

— Как да не мога, мога. Нали виждаш.

Гомес прави две крачки и вече стои до мен. Надвесва се и доближава устни до ухото ми.

— Не ти ли липсва… това?

Той прокарва език по вътрешната страна на ухото ми. „Да, липсва ми.“

— Разкарай се, Гомес — съскам му аз, но въпреки това не се дръпвам.

Седя като закована на стола. Гомес вдига косата ми и ме целува отзад по врата.

„Ела при мен, о, ела при мен!“

Затварям очи. Ръце, които ме издърпват от стола и разкопчават ризата ми. Език по врата ми, по раменете и зърната на гърдите. Пресягам се слепешком и напипвам хавлиен плат, кърпа, която се свлича. „Хенри.“ Ръце, които разкопчават джинсите ми, смъкват ги, слагат ме назад върху кухненската маса. На пода пада нещо метално. Храна и сребърни прибори, полукръг на чиния, парче пъпеш под гърба ми. Краката ми, изместени встрани. Език върху оная ми работа.

— Ооох!

Ние сме на ливадата. Лято е. Зелено одеяло. Току-що сме яли, още усещам в устата си вкуса на пъпеш. Езикът оставя след себе си празно пространство, мокро и разтворено. Поглеждам, виждам пред себе си чаша недопит портокалов сок. Затварям очи. Мощните тласъци на твърдия член на Хенри вътре в мен. Да. „Чаках много търпеливо, Хенри. Знаех, че рано или късно ще се върнеш.“ Да. Кожа върху кожа, ръце върху гърди, тласъци, ритмични и дълбоки да, о…

— Хенри…

Всичко спира. Някъде високо тиктака часовник. Отварям очи. Гомес ме гледа — обидено? сърдито? — след миг върху лицето му вече не се чете нищо. Затръшва се врата на автомобил. Аз сядам на масата, скачам от нея, хуквам към банята. Гомес мята след мен дрехите ми.

Докато се обличам, чувам, че Шарис и децата вече са на входната врата и се смеят. Алба се провиква:

— Мамо!

Аз изкрещявам:

— Идвам ей сега!

Стоя в мъждивата светлина на розово-черната баня и се гледам в огледалото. Имам по косата си овесени кръгчета. Отражението ми изглежда объркано и бледо. Измивам си ръцете, опитвам се да посреша с пръсти. „Какво правя? В какво съм допуснала да се превърна?“

И чувам нещо като отговор: „Сега ти си пътешественичката.“

Събота, 26 юли 2008 година

(Клер е на 37 години)

Клер: Докато ние с Шарис разглеждаме по галериите изкуство, Алба проявява търпение и е възнаградена с посещение в „Ед Дебевиц“, нещо като закусвалня, която обслужва забързаните туристи. Още щом прекрачваме прага, и сякаш се озоваваме в средата на шейсетте години. „Кинкс“[142] дънят до дупка, навсякъде се мъдрят надписи:

„Ако сте наистина добър клиент, ще поръчате още!!!“

„Много ви молим, говорете ясно, когато давате поръчката.“

„Кафето ни е толкова добро, че ние също го пием.“

Днес очевидно е ден на балоните с форма на животни: някакъв господин в лъскав морав костюм надува на Алба един дакел и след като той приема формата на шапка, й го слага на главата. Тя се гърчи от радост. Чакаме на опашка половин час, а Алба изобщо не хленчи: наблюдава как келнерите и келнерките флиртуват помежду си и оценява балоните животни на другите деца. Накрая един сервитьор с очила с дебели стъкла и рогови рамки и с табелка, от която научаваме, че се казва Спас, ни настанява в едно от сепаретата. Ние с Шарис отваряме с рязко движение менютата и се опитваме да открием сред пържените картофи с чедър и кюфтетата нещо, което да ни се яде. Алба само си повтаря напевно отново и отново думите „млечен шейк“. Когато Спас идва пак при нас, тя получава внезапен пристъп на срамежливост и трябва да бъде уговаряна да му каже, че иска млечен шейк с фъстъчено масло (и малка порцийка пържени картофи, защото, както й обяснявам аз, си е упадъчно да си поръчваш за обяд само млечен шейк). Шарис си взема макарони със сирене, а аз — сандвич с бекон, маруля и домат. След като Спас се отдалечава, Шарис запява: „Алба и Спас на дърво са седнали и се ЦЕЛУУУВАТ…“, а Алба зажумява, запушва си с длани ушите, клати глава и се усмихва. Келнер, на чиято табелка пише, че се казва Бъз, ситни напред-назад пред барплота и прави караоке на „Обичам старовремския рокендрол“ на Боб Сигър.

— Мразя го тоя Боб Сигър — споделя Шарис. — Нима мислиш, че му е отнело повече от трийсетина секунди да напише такова парче?

Млечният шейк пристига във висока чаша със сламка, която в горния край се огъва, и метален шейкър, където е млечният шейк, който не се е побрал в чашата. Докато го пие, Алба стои права на пръсти, за да постигне възможно най-добрия ъгъл, под който се смуче млечен шейк с фъстъчено масло. Шапката й балон във формата на дакел постоянно се плъзга върху челото й и й пречи да се съсредоточи. Тя ме поглежда през гъстите си черни мигли и бута нагоре балона шапка, така че той се крепи на главата й само от статичното електричество.

— Татко кога ще си дойде? — пита ме тя.

Шарис издава звук, какъвто се чува, ако в носа ни случайно е попаднала пепси-кола, закашля се и се налага да я тупам по гърба, докато тя не ми показва с ръце да спра, и аз спирам.

— На 29 август — отговарям на Алба, която отново започва да изсмуква остатъците от шейка, а Шарис ме поглежда с укор.

По-късно вече сме в колата и пътуваме по Лейк Шор Драйв: аз шофирам, Шарис си играе с радиото, а Алба спи на задната седалка. При Ървинг Парк завивам и Шарис пита:

— Алба знае ли, че Хенри е умрял?

— Разбира се, че знае. Нали го видя — напомням й аз.

— А защо тогава й каза, че ще си дойде през август?

— Защото той наистина ще си дойде. Сам ми посочи датата.

— О!

Гледам пътя, но въпреки това усещам, че Шарис се е вторачила в мен.

— Не е ли малко… зловещо?

— На Алба й харесва.

— А на теб?

— Аз не го виждам никога.

Опитвам се да го кажа небрежно, сякаш не се изтезавам от тази несправедливост и не се разкайвам горчиво, задето ми докривява, докато Алба ми описва посещенията си с Хенри, макар че попивам всичко до най-малката подробност.

„Защо не аз, Хенри? — питам го безмълвно, докато завивам по осеяната с играчки алея пред къщата на Шарис и Гомес. — Защо само Алба?“ Но както обикновено, отговор няма. Както обикновено, просто е така. Шарис ме целува и слиза от колата, после тръгва бавно към входната врата, която като с вълшебна пръчка се отваря рязко и зад нея стоят Гомес и Роза. Роза подскача нагоре-надолу и подава нещо на Шарис, която го взема и казва нещо, и я притиска до себе си. Гомес ме гледа вторачено, накрая ми махва набързо с ръка. Аз също му махвам. Той се обръща. Шарис и Роза са влезли вътре. Вратата се затваря.

Аз седя там, на алеята, Алба спи на задната седалка. По изпъстрената с нарциси морава се разхождат гарвани. „Къде си, Хенри? — Отпускам глава върху волана. — Помогни ми.“ Не отговаря никой. След минута включвам автомобила на скорост, излизам на заден от алеята и поемам към тихия ни, чакащ дом.

Събота, 3 септември 1990 година

(Хенри е на 27 години)

Хенри: Ние с Ингрид сме изгубили колата и сме пияни. Пияни сме, тъмно е, обикаляме насам и натам, и обратно, а колата я няма и няма. Проклет Линкълн Парк. Проклети паяци. Мамка му.

Ингрид се е вкиснала. Върви пред мен и целият й гръб, дори начинът, по който се движат хълбоците й, са вкиснати. Кой знае защо, съм виновен аз. Проклет нощен клуб в Парк Уест. На кого му е хрумнало да прави клуб в този юпарски Линкълн Парк, където не можеш да си оставиш колата за повече от десет секунди и да не рискуваш паяците на Линкълн да я вдигнат и да я отнесат в бърлогата си, за да я зяпат като невидели…

— Хенри.

— Какво?

— Пак онова момиченце.

— Кое момиченце?

— Което сме виждали и преди.

Ингрид спира. Проследявам с очи накъде сочи. Момиченцето стои пред вратата на една цветарница. Облечено е в нещо тъмно и единственото, което виждам, са бялото му лице и голите крачета. Сигурно е на седем-осем години, прекалено малко е, за да се разхожда само посред нощ. Ингрид отива при момиченцето, което я гледа безстрастно.

— Добре ли си? — пита го Ингрид. — Изгубило ли си се?

Момиченцето ме поглежда и отговаря:

— Бях се изгубила, но сега вече разбрах къде съм. Благодаря — добавя то любезно.

— Искаш ли да те откараме у вас? Можем да те откараме, стига да намерим колата.

Ингрид се е надвесила над момиченцето. Лицето й е на около педя и половина от лицето на детето. След като се приближавам, виждам, че момиченцето е облечено в мъжко шушляково яке. Стига му чак до глезените.

— Не, благодаря. Пък и живея много далеч.

Момиченцето е с дълга черна коса и стряскащи черни очи: в жълтата светлина на цветарницата прилича на малката кибритопродавачка, дошла от викторианската епоха, или на Ан на Декуинси[143].

— Къде е майка ти? — пита Ингрид.

Момиченцето отговаря:

— У дома. — Усмихва ми се и добавя: — Не знае, че съм тук.

— Избягала ли си? — питам я аз.

— Не — отвръща момиченцето и се смее. — Търсех татко, но май съм дошла много рано. Ще се върна по-късно. — Тя се промушва покрай Ингрид и идва с несигурна крачка при мен, след което ме хваща за якето и ме притегля към себе си. — Колата е при отсрещния тротоар — прошепва ми.

Поглеждам към тротоара от другата страна на улицата и наистина, там е червеното порше на Ингрид.

— Благодаря… — подхващам аз, а момиченцето ме възнаграждава с бърза целувка, която се приземява някъде при ухото ми, после хуква по тротоара с крачета, които шляпат по цимента, а аз оставам да го гледам втренчено.

Ингрид мълчи, докато се качваме в колата. Накрая аз казвам:

— Беше странно.

А тя въздиша и отвръща:

— Уж си умен мъж, Хенри, а понякога си страшно недосетлив.

После, без да изрича и дума повече, ме оставя пред нас.

Неделя, 29 юли 1979 година

(Хенри е на 42 години)

Хенри: Намирам се някъде в миналото. Седя заедно с Алба на плажа Лайтхаус. Тя е на десет години. Аз съм на четирийсет и две. И двамата пътешестваме във времето. Вечерта е топла, сигурно е юли или август. Аз съм облечен в джинси и бяла тениска, които съм откраднал от богаташка къща в Северен Евънстън, а Алба е по розова нощница, взета от въжето пред къщата на някаква старица. Дълга й е и сме я прихванали при коленете. Цял следобед хората ни зяпат озадачено. Едва ли приличаме на обикновен баща и обикновена дъщеря, дошли на плаж. Но ние хвърлихме доста усилия: плувахме, направихме пясъчен замък. Ядохме хотдог и пържени картофи, които купихме от сергията при паркинга. Нямаме одеяло, нямаме и кърпи и сме целите в пясък, мокри сме и сме приятно уморени, седим и гледаме как едни дечица ту влизат тичешком във вълните, ту бягат от тях, а подире им подрипва огромно смешно куче. Докато гледаме водата, слънцето зад нас залязва.

— Разкажи ми някоя история — моли Алба и се залепя за гърба ми като студени варени спагети.

Аз я прегръщам.

— Каква история?

— Хубава. История за теб и мама, когато мама е била малко момиченце.

— Хмм. Добре. Имало едно време…

— Кога е било това време?

— Всички времена едновременно. Преди много време и сега.

— И двете ли?

— Да, винаги и двете.

— Ама как така и двете?

— Искаш ли да ти разказвам, или не?

— Искам…

— Добре тогава. Едно време, много, много отдавна майка ти живеела в голяма къща до ливада и на ливадата имало място, наречено поляната, където тя ходела да си играе. Един прекрасен ден майка ти, която била съвсем мъничка и косата й била по-голяма от нея, отишла на полянката и що да види: мъж…

— Без дрехи!

— Гол-голеничък — потвърждавам аз. — И след като майка ти му дала плажна кърпа, която по една случайност носела, та мъжът да се прикрие с нещо, той й обяснил, че пътешества във времето, й по някаква причина тя му повярвала.

— Защото било истина!

— Ами да, но откъде е можела да знае тя! Та му повярвала и после, по-късно, проявила глупостта да се омъжи за него и ето ни тук.

Алба ме удря с юмруче по корема.

— Разкажи го хубаво, де — настоява тя.

— Уффф. Как да ти разказвам, като ме биеш? Ужас!

Алба си мълчи. После казва:

— Защо в бъдещето не ходиш при мама?

— Не знам, Алба. Ако можех, щях да бъда там.

Синьото по хоризонта се сгъстява, започва отливът. Изправям се и подавам ръка на Алба, за да я издърпам. Докато става и изтръсква пясъка по нощницата, тя залита съм мен и казва:

— Ох!

После изчезва, а аз продължавам да стоя там, на плажа, да държа влажната памучна нощница и в гаснещата светлина да се взирам в малките следи на Алба.

Възраждане

Четвъртък, 4 декември 2008 година

(Клер е на 37 години)

Клер: Сутринта е студена и ясна. Отключвам вратата на ателието и изтръсквам снега от ботушите си. Вдигам щорите, включвам отоплението. Слагам кафе. Стоя в празното пространство насред ателието и се оглеждам.

Върху всичко са се напластили две години прах и застиналост. Масата, на която рисувам, е гола. Бъркачката стои чиста и празна. Калъпите и рамките са старателно подредени, до масата са оставени непокътнати кълбета арматурно желязо. Боите и оцветителите, бурканчетата с четки и други принадлежности, книгите — всичко е, както съм го оставила. Скиците, които съм закачила с кабарчета по стената, са пожълтели и са се нагънали. Свалям ги и ги изхвърлям в кошчето.

Сядам при масата и затварям очи.

Вятърът блъска с клоните на дърветата отстрани по къщата. През кишата по алеята минава кола. Кафеварката съска и гъргори, докато бълва последните капки кафе в каничката. Аз отварям очи, потрепервам и се сгушвам в дебелия пуловер.

Сутринта, когато се събудих, ме обзе силен порив да дойда тук. Беше като проблеснало желание за секс: среща със стария ми любовник, изкуството. Но сега седя тук и чакам какво… нещо… което да дойде при мен, а при мен не идва нищо. Издърпвам едно от чекмеджетата и вадя лист хартия, боядисана в индигово. Листът е тежък и леко грапав, наситеносин и при допир студен като метал. Слагам го върху масата. Известно време стоя и го гледам. Вадя няколко парчета мек бял пастел и ги държа в длан, сякаш ги претеглям. После ги оставям и си сипвам кафе. Гледам през прозореца гърба на къщата. Ако Хенри беше тук, сигурно щеше да седи на бюрото си и да ме гледа над него. Или щеше да играе с Алба на скрабъл, да чете комикси или да готви супа за обяд. Отпивам от кафето и се опитвам да усетя как времето се обръща в обратната посока, опитвам се да залича разликата между сега и тогава. Единствено спомените ме задържат тук. Време, направи така, че да изчезна. Тогава може да се съедини онова, което отделяме със самото си присъствие.

Заставам пред листа хартия и вземам белия пастел. Листът е огромен и аз започвам от средата, като се надвесвам над хартията, макар и да знам, че на статива ще ми бъде по-удобно. Измервам фигурата, която е с размери два пъти по-малки от естествените: тук е темето, тук — чаталът, тук — петата. Нахвърлям главата. Рисувам с голяма лекота, по памет: празни очи, тук, в средата на главата, дълъг нос, извита уста, която е леко отворена. Веждите са вдигнати на дъги: о, ти ли си това! Остра брадичка и заоблена долна линия на лицето, високо чело, уши, които са само нахвърляни. Тук са вратът и раменете, които се снишават и се превръщат в ръце, кръстосани като за защита върху гърдите, тук са долният край на гръдния кош, заобленият корем, закръгленият ханш, краката, които са леко огънати, ходилата, сочещи надолу, сякаш фигурата се рее във въздуха. Мерните точки са като звезди върху индиговото нощно небе на хартията, фигурата е съзвездие. Отбелязвам по-светлите участъци и фигурата става триизмерна, стъклен съсъд. Рисувам чертите внимателно, създавам строежа на лицето, запълвам очите, които ме гледат, изумени, че внезапно са започнали да съществуват. Къдравата коса се вее по хартията, носи се безтегловна и неподвижна, и понеже е линейна, вдъхва динамика на статичното тяло. Какво още има в този всемир, в тази рисунка? Други звезди, много далеч. Ровя из принадлежностите и намирам игла. Закрепвам с лепенка рисунката върху прозореца й започвам да правя по хартията мънички дупчици, и всяка прободена от иглата дупка се превръща в слънце в някакви други светове. И след като имам цяла галактика, пълна със звезди, очертавам с дупки и фигурата, която сега вече наистина е съзвездие, плетеница от малки светлинки. Гледам своето подобие и то отвръща на погледа ми. Слагам пръст върху челото му и казвам:

— Изчезни!

Но ще остане именно то, а ще изчезна аз.

Винаги отново

Четвъртък, 24 юли 2053 година

(Хенри е на 43 години, Клер — на 82)

Хенри: Озовавам се в тъмен коридор. В дъното на коридора има врата, която е открехната и по края й струи бяла светлина. Коридорът е пълен с галоши и дъждобрани. Отивам бавно и тихо при вратата и надзъртам предпазливо в съседната стая. Тя е окъпана в сутрешна светлина, която отпърво е мъчителна, но след като очите ми свикват, виждам, че в стаята при прозореца има обикновена дървена маса. На масата с лице към прозореца седи жена. До лакътя й е оставена чаша чай. Отвън е езерото, вълните се разбиват о брега и се отдръпват с вдъхваща спокойствие повторяемост, която след няколко минути започва да прилича на неподвижност. Жената е изключително неподвижна. В нея има нещо познато. Тя е стара, косата й е съвсем бяла и се спуска на тънка струя по леко превития гръб чак до кръста. Облечена е в пуловер с цвят на корал. Извивката на раменете, сковаността на стойката казват това е човек, който е много уморен, и самият аз съм много уморен. Премествам тежестта от единия на другия си крак и подът изскърцва, а жената се обръща, вижда ме и лицето й е сътворено наново в радост, аз внезапно се изумявам, това е Клер, Клер като стара! И тя идва при мен, съвсем бавно, и аз я притискам до себе си.

Понеделник, 14 юли 2053 година

(Клер е на 82 години)

Клер: Днес сутринта всичко е чисто, бурята е оставила из двора клони, които сега ще изляза да събера, целият пясък по плажа е пренареден и е разпръснат наново на равно покривало, осеяно тук-там със следи от дъждовни капки, а кремовете са се огънали и проблясват на бялата светлина в седем сутринта. Аз седя на масата в трапезарията с чаша чай, гледам водата и слушам. Чакам.

Днешният ден не се различава особено от всички останали дни. Ставам по изгрев-слънце, обличам панталон и пуловер, сресвам се, препичам си филия, правя си чай и сядам, за да погледам езерото и да се чудя дали той ще дойде днес. Не е много по-различно от многото други пъти, когато той си е отивал и аз съм чакала, за сега обаче аз имам напътствия; този път знам, че най-после Хенри ще дойде. Понякога се питам дали тази готовност, това очакване не осуетяват чудото. Но нямам избор. Той идва и аз съм тук.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/7490

Издание:

Одри Нифнегър. Пътешественикът във времето и неговата жена

Американска. Първо издание

ИК „Бард“, София, 2006

ISBN: 954–585–730–7

1

Бейзболният отбор на Филаделфия. — Б.пр.

2

Лондонска печатница от края на XIX в., известна най-вече с луксозното издание на „Творбите на Джефри Чосър“ (1896 г.). — Б.пр.

3

Егон Шиле (1890–1918), австрийски експресионист. — Б.пр.

4

Джон Греъм (1881–1961), американски изкуствовед, художник и писател от руски произход, известен най-вече с шаржовете си. — Б.пр.

5

Метод на обучение, разработен в началото на 90-те години на XX в. от Остин Палмър. — Б.пр.

6

Пилешка супа с мляко от кокосов орех. — Б.пр.

7

Къри с пилешко месо. — Б.пр.

8

Метафорично — висше кулинарно изкуство, тук Гордън Блу — пълнен шницел (фр.) — Б.пр.

9

Джулия Чайлд (1912–2004), известна американска готвачка и телевизионна водеща, наложила с готварските си книги френската кухня. — Б.пр.

10

Новаторско направление в приложното изкуство и архитектурата на Великобритания, зародило се в края на XIX в. под въздействието на Джон Ръскин. В периода 1910–1925 г. има много последователи и в САЩ. — Б.пр.

11

Песен (нем.). — Б.пр.

12

Ето (фр.). — Б.пр.

13

Да (фр.). — Б.пр.

14

Американското име на парацетамола. — Б.пр.

15

Зеленчуци с ориз по корейски. — Б.пр.

16

Влезте (фр.). — Б.пр.

17

Голяма верига универсални магазини. — Б.пр.

18

Нашумял американски сериал от близкото минало. — Б.пр.

19

Брус Роджърс (1870–1957), американски печатар и оформител на книги, въвел шрифта „Кентавър“. — Б.пр.

20

Един от най-прекрасните образци на средновековната калиграфия. — Б.пр.

21

Дж. М. У. Търнър (1775–1851), английски пейзажист и маринист от романтичната школа. — Б.пр.

22

Довиждане (фр.). — Б.пр.

23

Бернардо Марторел (1400–1452), испански живописец от началото на Ренесанса. — Б.пр.

24

Картина на Жорж Сьора. — Б.пр.

25

Джони Карсън (1925–2005), наричан Краля на късните нощни предавания, популярен американски телевизионен водещ. — Б.пр.

26

На местопрестъплението (лат.). — Б.пр.

27

И така нататък (нем.). — Б.пр.

28

Известни илюзионисти. — Б.пр.

29

Семейна комедия за две червенокоси близначки, които веднага след раждането си са разделени и по-късно се намират случайно. — Б.пр.

30

На деня (фр.). — Б.пр.

31

Бляскав удар (фр.). — Б.пр.

32

Олеле (фр.). — Б.пр.

33

С тих глас (ит.). — Б.пр.

34

Грейс Кели (1929–1982), известна американска киноактриса, която се омъжва за принца на Монако, олицетворява елегантността. — Б.пр.

35

Филм на Алфред Хичкок от 1954 г. с Грейс Кели в главната роля. — Б.пр.

36

Страхотно е, но не сме на война (фр.). — Б.пр.

37

Героиня от едноименния роман (1964 г.) на Луиз Фицхю. — Б.пр.

38

А, госпожице Абшир, седнете, ако обичате (Фр.). — Б.пр.

39

Внимавайте, Клер (фр.). — Б.пр.

40

Огромен осеметажен универсален магазин в Чикаго. — Б.пр.

41

„Песен на земята“ (1907), симфония на Густав Малер. — Б.пр.

42

Безалкохолна напитка. — Б.пр.

43

Роман на Вирджиния Улф. — Б.пр.

44

Една от най-големите американски мелници. — Б.пр.

45

Ориз с фиде. — Б.пр.

46

Готово (фр.). — Б.пр.

47

Клуб на библиофилите, основан в Чикаго през 1895 г. и носещ името на първия английски печатар Уилям Какстън. — Б.пр.

48

Верига кафенета. — Б.пр.

49

Двойник (нем.). — Б.пр.

50

Задължително (фр.). — Б.пр.

51

Такъв е животът (фр.). — Б.пр.

52

Той има недостатъците на своите качества (фр.). — Б.пр.

53

Малоумник (фр.). — Б.пр.

54

Марка американски бонбони. — Б.пр.

55

Голяма верига универсални магазини. — Б.пр.

56

Една от най-големите вериги от заведения за бързо хранене. — Б.пр.

57

Героиня на изключително нашумяла поредица от 25 романа за деца (1930–1982). — Б.пр.

58

Марка кремове и други козметични препарати. — Б.пр.

59

Уилям Морис (1834–1896), английски писател, дизайнер и социалист, един от най-блестящите новатори във вътрешното обзавеждане, предшественик на съвременния графичен дизайн. — Б.пр.

60

Голяма верига мебелни магазини. — Б.пр.

61

Нещо, което си виждал и преди (фр.). — Б.пр.

62

Марка газирана вода. — Б.пр.

63

Джони Матис (р. 1935), американски поппевец, записал шест коледни албума. — Б.пр.

64

Андрю Марвел (1621–1678), английски поет метафизик. — Б.пр.

65

Детски научнофантастичен роман на Мадлин Ленгъл (р. 1912). — Б.пр.

66

Джими Стюарт (1908–1997), американски киноактьор, който изпълнява неподкупни, но скромни герои. — Б.пр.

67

Американска верига от рибни ресторанти. — Б.пр.

68

Дона Рийд (1921–1986), известна американска актриса, изпълнителка на ролята на съпругата в „Прекрасен живот“. — Б.пр.

69

Мексикански кафеен ликьор с билки и ванилия. — Б.пр.

70

Джаки Глисън (1916–1987), известен американски комедиен актьор, славил се и като добър играч на билярд. — Б.пр.

71

Тери Райли (р. 1935), американски композитор. — Б.пр.

72

Дълбок тиган, в какъвто се готви в Китай и други азиатски държави. — Б.пр.

73

Лидия Лънч (р. 1959), американска рок певица, поетеса, писателка и актриса, представителка на неопънка, сочена сред десетте най-влиятелни изпълнители на 90-те години. — Б.пр.

74

Ричард Хел(р. 1949), американски певец, известен най-вече като фронтмен на ранната пънк група „Ричард Хел и Войдойдс“ и смятан за родоначалник на пънк модата. — Б.пр.

75

Изключително влиятелна пънк рок група, създадена през 1974 г. в Ню Йорк и оглавила пънк движението там. Смята се, че именно тя е заложила основите на пънка в музиката. — Б.пр.

76

Американска рок група от края на 60-те години, оказала силно въздействие върху развитието на експерименталната и пънк музиката. — Б.пр.

77

Една от най-успешните рок групи, създадени в Детройт. — Б.пр.

78

Рок група, създадена през 1967 г. в Детройт и смятана за предвестник на хеви метъла. — Б.пр.

79

Ърма Томас (р. 1941), американска певица, наричана Нюорлианската кралица на соула. — Б.пр.

80

Присъжда се всяка година от едноименната фондация на хора с изявен принос в благотворителността и на творци и възлиза на половин милион долара. — Б.пр.

81

Рут Гордън (1896–1985), американска театрална и киноактриса, известна най-вече с ролите си в „Бебето на Розмари“ (1968), „Харолд и Мод“ (1971) и „Такси“ (1978). — Б.пр.

82

Испанска напитка, приготвена от червено вино, плодове, минерална вода и подправки. — Б.пр.

83

Верига универсални магазини. — Б.пр.

84

Квартал в Чикаго, където живеят главно хомосексуалисти и има много нощни заведения. — Б.пр.

85

Как е (фр.). — Б.пр.

86

Добре (фр.). — Б.пр.

87

Препарат за отпушване на канали. — Б.пр.

88

Фредерик Роджърс (1928–2003), водещ на нашумялото детско телевизионно предаване „Кварталът на господин Роджърс“, излъчвано в периода 1968–2001 г. — Б.пр.

89

Чарлтън Хестън (р. 1923), американски киноактьор, известен с героичните си роли и прочул се най-вече с образа на Мойсей в „Десетте заповеди“ (1956). — Б.пр.

90

Лайън Голуб (1922–2004), американски художник. — Б.пр.

91

„Срещу течението“ (фр.), роман на френския белетрист Жорис-Карл Юисман (1848–1907). — Б.пр.

92

Хайнрих фон Клайст (1777–1811), писател, смятан за най-модерния и най-поставяния германски класически драматург. — Б.пр.

93

Норман Рокуел (1894–1978), американски илюстратор и художник, който изобразява главно живота в малките градчета. — Б.пр.

94

Фирма, основана от Лора Ашли (1925–1985), английска дизайнерка и производителка на тъкани за дрехи и мебели. — Б.пр.

95

Уилям Холман Хънт (1827–1910), английски художник прерафаелит. — Б.пр.

96

Марка малцово уиски. — Б.пр.

97

Роман на Джоузеф Конрад. — Б.пр.

98

Антония-Сюзан Байът (р. 1936), английска писателка, смятана за една от най-ярките представителки на постмодернизма в белетристиката. — Б.пр.

99

Верига магазини за домашни потреби. — Б.пр.

100

Японска салата от задушен и изстуден спанак, залята със сусамов сос; салата от водорасли; разновидност на суши; разновидност на суши с пълнеж от кисела краставичка. — Б.пр.

101

Букв. „Уличката на книжаря“ (англ.). — Б.пр.

102

Книги на художници (фр.). — Б.пр.

103

Рудолф Кох (1876–1934), изтъкнат германски калиграф и печатар, разработил няколко шрифта. — Б.пр.

104

Манифест на нощната култура (нем.). — Б.пр.

105

Лудвиг Мийс ван дер Рое (1886–1969), германски архитект новатор, който работи главно в САЩ и в Чикаго, където се установява за постоянно. — Б.пр.

106

Лекарство срещу стомашни болки, розово на цвят. — Б.пр.

107

Въведен от Хайдегер термин за „битието там“, съществувание, каквото притежават само осъзнатите човешки същества. — Б.пр.

108

Търговска марка — какао със захар, малц в суроватка, слага се в млякото. — Б.пр.

109

Роман на Ивлин Уо. — Б.пр.

110

Разказ на американския писател У. У. Джейкъбс, основната поука от който е, че човек не бива да се опълчва срещу съдбата си. — Б.пр.

111

Луис де Берниерс (р. 1954), английски писател, носител на редица престижни литературни награди. — Б.пр.

112

С антените небостъргачът „Сиърс“ е висок 520 м. и е смятан за най-високата административна сграда в САЩ. — Б.пр.

113

Центърът „Джон Ханкок“ в Чикаго е висок заедно с кулата и антените 344 м. Смята се за най-високата жилищна сграда в света. — Б.пр.

114

Стадион за бейзбол, построен през 1914 г. — Б.пр.

115

Сряда (англ.). — Б.пр.

116

Без (фр.). — Б.пр.

117

Филм (1986) на Роман Полански по едноименния роман на Айра Левин, където се разказва как една жена си внушава, че ражда Сатаната. — Б.пр.

118

Луиз Брукс (1906–1985), американска киноактриса, известна най-вече с ролите си в неми филми. — Б.пр.

119

Добре изиграно, момиче (фр.). — Б.пр.

120

Малка круша (лат.). — Б.пр.

121

Събудени призори от вика на часовоя, двама влюбени, прекарали нощта заедно, се разделят, като проклинат деня, настъпил прекалено бързо, такава е темата, която се среща точно толкова често в пасторалите и която е присъща на жанр, чието име е неразривно свързано с думата „алба“, понякога слагана в началото на произведението. И редовно в края на всеки куплет, където образува припев (фр.). — Б.пр.

122

Джоузеф Корнел (1903–1972), американски скулптор, силно повлиян от сюрреализма. — Б.пр.

123

Болестта на свети Вит, или хореята, е заболяване на централната нервна система, при което се правят несъгласувани движения на лицето и крайниците. — Б.пр.

124

Астор Пиацола (1921–1992), аржентински композитор, наложил т.нар. „ново танго“. — Б.пр.

125

Мили боже (фр.). — Б.пр.

126

Международна асоциация „Судзуки“ е създадена от Шиничи Судзуки (1898–1998), за да насърчава музикалното образование на подрастващите по света. — Б.пр.

127

Роман на Джейн Остин. — Б.пр.

129

Игрословица. — Б.пр.

130

Със сладолед (фр.). — Б.пр.

131

Пери Комо. (1912–2001), американски популярен певец от италиански произход. — Б.пр.

132

Другото превъплъщение на Супермен от едноименния комикс. — Б.пр.

133

Приятелят на Супермен. — Б.пр.

134

Журналистка и любима на Супермен. — Б.пр.

135

Пратете да повикат лекар. Какво има? Трябва да отидете в болницата. Порязал съм се доста лошо. Махнете превръзката, за да видя. Да, раната е дълбока (фр.). — Б.пр.

136

Измислена личност, с чието име първоначално се подписват отговорите на писмата на жени, търсещи съвет от фирма „Дженеръл Фудс“. По-късно с това име са издадени много готварски книги. — Б.пр.

137

Помни смъртта (лат.). — Б.пр.

138

Красавици (итал.). — Б.пр.

139

Американски състав, създаден през 1993 г. по подобие на бигбендите, свирили суинг през 20-те и 30-те години на миналия век. — Б.пр.

140

Фигурки от овесено брашно във вид на подкови и детелинки. — Б.пр.

141

Кръгчета от овесено брашно. — Б.пр.

142

Английска попгрупа, наложила се в средата на 60-те години. — Б.пр.

143

Героиня, която се явява в сънищата на автора на „Изповедта на един англичанин, пристрастен към опиума“, автобиографичен роман на английския писател Томас Декуинси (1785–1859). — Б.пр.

Content

Одри Нифнегър
Пътешественикът във времето и неговата жена

Пролог

I

Човек извън времето

Първата среща, едно

Всяко нещо си има първи път

Първата среща, две

Уроци по оцеляване

След края

Коледа, едно

Коледа, две

Изяж, за да не бъдеш изяден

Коледа, три

Домът може да е навсякъде; домът е там, където полагаш глава

Рожден ден

По-добър живот с помощта на химията

Повратна точка

Заведи ме навреме в църквата

II

Капка кръв в купа мляко

Брачен живот

Библиотекарска научна фантастика

Много малка обувка

Едно

Две

Интермецо

Нова година, едно

Три

Четири

Пет

Шест

Сънища с бебета

Седем

Алба, въведение

Рожден ден

Тайна

Технически затруднения

Натюрморт

Рожден ден

Тайна

Случката в подземния паркинг на Мънро стрийт

Рожден ден

Неприятна сцена

Случката в подземния паркинг на Мънро стрийт

Фрагменти

Сънища с ходила

Което се върти в кръг, пак при теб идва

Часове, ако не дни

Нова година, две

III Трактат върху копнежа

Разпад

Dasein

Възраждане

Винаги отново

Информация за текста

1