Terry Brooks

Shannarovo dědictví

Věnováno Judine, která umožnila všechny ty kouzla.

Kapitola 1

Osamělý starý muž seděl ve stínu Dračích štítů a sledoval, jak přicházející soumrak zahání denní světlo na západ. Uprostřed léta byl den nezvykle chladný a noc slibovala opravdovou zimu. Protrhané mraky zakrývaly oblohu, vrhaly na zem své obrysy a pluly mezi nebem a hvězdami jako stvoření bez cíle. Prázdnotu, kterou tu po sobě zanechalo zapadající světlo, vystřídalo ticho, podobné hlasu, který čeká, až bude moci promluvit.

To ticho v sobě skrývá kouzlo, napadlo starého muže. Rozhořel se před ním ohýnek, přesně takový, jaký pro začátek potřeboval. Stejně tu teď pár hodin nebude. Ještě než se sehnul, aby přiložil větší polena, která hned olízly plameny, pohlédl do ohně s pocitem nejistého očekávání. Prohrábl oheň klackem a pak odstoupil, vytlačen žárem. Stál na dosah světla, mezi ohněm a rostoucí tmou, jako stvoření, které mohlo patřit oběma, nebo žádnému.

Po chvíli pohlédl do dálky a v jeho očích zajiskřilo. Vrcholky Dračích štítů se vzpínaly k obloze jako kosti, které už v sobě země nedokázala nést. Ticho doléhalo až k horám a bylo tajemné, jako vše halící mlha v mrazivém ránu, a skrylo v sobě sny dávných věků.

Oheň jasně zaplápolal a starý muž odehnal kousíček žhavého popela dřív, než na něj stačil dopadnout. Byl už jen věchýtek chatrně držící pohromadě, který by se při prvním silnějším poryvu větru rozpadl na prach. Šedé hadry a plášť na něm visely jako na strašákovi. Měl hrubou hnědou kůži, která těsně obepínala jeho kosti, bílé vlasy a vousy lemovaly jeho hubenou a hezkou hlavu, která jako by byla ovinuta obvazem světla ohně. Byl tak vrásčitý a shrbený, že vypadal na sto let.

Ve skutečnosti mu bylo téměř tisíc.

Je to podivné, pomyslel si při vzpomínce na všechna ta léta. Paranor, Rada ras a dokonce i druidové — všechno bylo pryč. Zvláštní, že právě on je přežil.

Pokýval hlavou. Bylo to už hodně dávno, hluboko v minulosti, takže to byla část jeho života, kterou jen stěží rozeznával. Domníval se, že je jen pouhou nenávratnou vzpomínkou. Myslel si, že už je volný. Ale přesto tušil, že to tak není. Nebylo možné odpoutat se od něčeho, co ho přinejmenším drželo stále při životě.

Jak jinak by nakonec, bez druidského spánku, zde ještě mohl být?

Otřásl se, když cítil jak přichází noc, všude kolem něho ležela temnota, když i poslední denní světlo sklouzlo za horizont. Byl nejvyšší čas. Sny mu prozradily, že se to stane právě teď, a on v ně věřil, protože jim rozuměl. Patřily mezi do části jeho starého života, které se nikdy nezbaví — sny, vize o světech za světy, nebo varování a pravdy o věcech, které by mohly a někdy i musí být.

Odstoupil od ohně a vydal se úzkou cestičkou do skal. Stíny kolem ho pohlcovaly, jejich doteky byly studené. Šel dlouho klikatou horskou cestičkou, rychle přelézal masivní kameny a vyhýbal se strmým svahům a ostrým hrotům skály. Když znovu vstoupil do světla, stál v úzkém, skálou lemovaném údolí, kterému dominovalo jezero, jehož skelný povrch se mu svou nepříjemnou, pronikavou zelenou barvou odrážel v očích.

Jezero bylo místem odpočinku druidských stínů, které přicházely a odcházely. On měl příkaz přijít k Hadeshornu.

„Asi bych si měl pospíšit,“ zavrčel tiše.

Pomalu a opatrně sestupoval nejistými kroky dolů do údolí a v uších mu zněl tlukot srdce. Byl pryč už dlouho. Vody před ním vypadaly poklidně, stíny spaly. Takhle je to nejlepší, pomyslel si. Bylo neuvážené je vyrušovat.

Došel až ke břehu jezera a zastavil se. Všude leželo ticho. Zhluboka se nadýchl a když vydechl, vzduch z hrudi zapískal, jako když vítr žene suché listí přes kameny. U pasu nahmatal váček a povolil jeho provázky. Opatrně sáhl dovnitř a vyndal hrst černého prášku lemovaného stříbrnou září. Zaváhal, a potom jej hodil do vzduchu nad jezerem.

Prášek zajiskřil zvláštními odlesky, které osvětlily vzduch kolem něho jako by nastal opět den. Pouze teplo chybělo, obsahoval čistě jen světlo. Blýskalo se a tancovalo nocí jako živá věc. Starý muž ho pozoroval, hadry i plášť stažené k tělu a z odrážející se záře se mu leskly oči. Houpal se lehce tam a zpět a na chvíli se zase cítil mladý.

Najednou se ve světle objevil stín, zvedal se jako duch, černá postava, která sem zabloudila z temnoty za ním.

Ale starý muž věděl své. Nebylo to nic zbloudilého, bylo to něco, co vyvolal. Stín se ustálil a získal tvar. Stal se z něho stín muže zahaleného v černém, vysoký a na pohled nebezpečný duch, kterého by kdokoliv, kdo ho už předtím viděl, okamžitě rozpoznal.

„Tak, Allanone,“ zašeptal starý muž.

Tvář pod kapucou se nazvedla tak, že světlo jasně odhalilo tmavé, nehezké rysy — hranatý, vousatý obličej, dlouhý hubený nos a ústa, ostré obočí, které jakoby bylo ze železa, pod ním oči, které pronikaly přímo do duše. Ihned nalezly starého muže a zachytily jeho pohled.

— Potřebuji tě —

Hlas v mozku starého muže vibroval nespokojeností a naléhavostí. Stín se s ním dorozumíval jen myšlenkami. Starý muž se najednou stáhnul zpět a přál si, aby ta věc, kterou vyvolal, byla zase pryč. Pak se ale vzchopil a postavil se svému strachu.

„Už nejsem jedním z vás!“ vyhrkl a oči se mu nebezpečně zúžily, když zapomněl, že není nutné mluvit nahlas. „Nemůžeš mi rozkazovat.“

— Nerozkazuji, žádám. Poslouchej mě. Jsi poslední, kdo zbyl, poslední, kdo tu bude do té doby, než přijde můj nástupce. Rozumíš —

Starý muž se nervózně zasmál. „Jestli rozumím? Cha! Kdo by rozuměl lépe než já?“

— Jedna tvá část navždy zůstane tím, na co ses kdysi neptal. Máš své tajemství. Navždy. Pomoz mi. Vysílám sny a Shannarovy děti neodpovídají. Někdo za nimi musí jít. Někdo je musí přinutit, aby prozřely. Ty —

„Já ne! Žiji mimo rasy už léta. Nemám žádný zájem starat se o jejich problémy!“ Starý muž pozvedl svou hůl a zamračil se. „Zbavil jsem se takových nesmyslů už dávno.“

Zdálo se, jakoby se stín před ním vztyčil a vyrostl, a on cítil, jak se zvedá ze země. Vznesl se směrem k nebi, daleko do noci. Nebojoval, ale držel se zpříma, ačkoliv cítil, že vztek toho druhého jím proniká jako černá řeka. Hlas stínu se rozezněl zvukem praskajících kostí.

— Podívej —

Objevilo se před ním Čtyřzemí, rozlehlé panorama travnatých ploch, hor, kopců, jezer, lesů a řek, jasné pruhy země barvené slunečním světlem. Ačkoliv věděl, že to je jen vize, zadržel dech při představě, že to vidí tak jasně a z takové výšky. Ale sluneční světlo se najednou začalo vytrácet a barvy smývat. Kolem se rozprostřela tma, naplněná tmavou šedivou mlhou a fosforově žlutým popelem, který se vznášel z dýmajících kráterů. Země ztratila svůj vzhled a stala se neplodnou a bez života. Cítil, jak ho něco nese blíž a otřásl se pod tíhou toho, co viděl a cítil. Tou zkázou se potulovali lidé v tlupách, byla to spíše zvířata než lidé. Trhali a trhali jeden druhého, vyli a vřískali. Mezi nimi prolétávaly temné obrysy nehmotných stínů s očima žhnoucíma ohněm. Stíny lidmi procházely, aby se s nimi spojily, splynuly s nimi a znovu je opustily. Jejich pohyb připomínal děsivý tanec, přesto měl svůj účel. Viděl, že lidé byli stíny opanováni a že stíny se lidmi živily.

— Podívej —

Obraz se změnil. Teď viděl sám sebe, kostnatého a otrhaného žebráka, který stojí před kotlem plným divného bílého ohně, co bublal, vřel a šeptal jeho jméno. Páry, které se z kotle zvedly, se spustily dolů k jeho nohám a ovíjely ho a laskaly, jakoby byl jejich dítě. Kolem proletěly stíny, nejprve ho minuly, ale pak do něj vstoupily jako do prázdné schránky, ze které si mohly brát jak se jim zlíbí. Cítil jejich doteky a chtělo se mu křičet.

— Podívej —

Obraz se změnil ještě jednou. Teď ukazoval obrovský les a uprostřed něj vysokou horu. Na vrcholku té hory stál starý a omšelý hrad, jehož věže a cimbuří se tyčily vzhůru proti temnotě kraje. Paranor, napadlo ho. Znovu tu byl Paranor. Uvnitř ucítil něco jasného a plného naděje a chtělo se mu samou radostí vykřiknout. Ale to už se páry ovíjely kolem hradu. Stíny byly na dosah. Starobylá pevnost začala pukat a drolit se, kameny a malta odpadávaly jakoby byly drceny ve svěráku. Země se zachvěla a kolem se rozléhal křik lidí — zvířat. Ze země vyšlehl oheň a na kusy rozmetal horu, na níž Paranor stál, a pak i hrad sám. Vzduch se naplnil kvílením, které vzalo i poslední špetku naděje, která kdy v někom zbyla. Starý muž zjistil, že kvílí i on sám.

Pak obrazy zmizely. Znovu stál ve stínu Dračích štítů před Duhovým jezerem, sám s Allanonovým stínem. Ačkoliv už mu bylo vše jasné, stále se třásl.

Stín na něj ukázal.

— Pokud nebudete dbát snů, stane se tak, jak jsem ti ukázal. Musíte jednat. Běž za nimi — za chlapcem, děvčetem a Temným strýcem. Řekni jim, že sny jsou skutečné. Řekni jim, ať sem za mnou přijdou za první noci nového měsíce, až se uzavře nynější běh. Pak s nimi promluvím —

Starý muž se zamračil, něco zamumlal a skousl dolní ret. Prsty znovu utáhl šňůrky váčku a zastrčil ho zpět za opasek. „Udělám to, protože nikdo jiný už tu není,“ řekl nakonec a plival ta slova do dálky. „Ale nečekej, že...!“

— Jen za nimi běž. Nic jiného po tobě nikdo nebude chtít o nic jiného nebude žádat. Jdi. —

Allanonův stín jasně zamihotal a zmizel. Světlo pohaslo a údolí osiřelo. Stařec stál a chvíli hleděl přes stojaté vody jezera, pak se odvrátil.

Když se vrátil, oheň, který po sobě zanechal, stále ještě hořel, ale v noční temnotě jenom skomíral. Stařec prázdně zíral do plamenů a pak k nim přisedl. Prohrábl popel a naslouchal tichu svých myšlenek.

Chlapec, děvče a Temný strýc — znal je. Byly to Shannarovy potomci, ti, kteří by je všechny mohli zachránit, ti, kteří by mohli přinést zpět kouzlo. Potřásl svou šedou hlavou. Jak by je měl přesvědčit? Pokud nedají na Allanona jaká je šance, že dají na něj?

Znovu se mu vybavily děsivé obrazy. Nejdřív ze všeho by měl vymyslet jak je přinutit, aby ho vyslechli, napadlo ho. Ponořen do sebe věděl, že v těch obrazech byla pravda, kterou rozpoznal i někdo jako on, někdo kdo se zřekl druidů a jejich kouzel. Jestli ho Shannarovy děti nevyslechnou, všechny tyto vize se naplní.

Kapitola 2

Par Ohmsford stál u zadního vchodu u výčepu U modrých knírů a hleděl dolů na potemnělou ulici, která vedla mezi řadami domů k záři světel Varfleetu. Krčma byla oprýskaná stará budova zvláštních tvarů s omšelými prkennými zdmi a doškovou střechou a vypadala, jako by to dříve byla stodola. V patře nad výčepem byly pokoje pro hosty a vzadu skladiště. Stála na hoře na západním konci města a byla základem bloku domů, které spolu tvořily nepravidelné U.

Par se zhluboka nadechl nočního vzduchu a vychutnával jeho příchuť. Pach města a života, dušené maso se zeleninou dochucené kořením, ostrá chuť likérů a silné pivo, vůně těl a pokojů, kožené postroje, železo z kováren ještě rudé od ohně, který nikdy nevyhasínal, pot zvířat i lidí z blízkých čtvrtí, chuť kamene, dřeva a prachu — to vše tam bylo, vše se mísilo a prolínalo, a jen občas některá vůně přehlušila ty ostatní. Na opačném konci ulice, za stlučenými a pomalovanými zadními zdmi obchodů, ustupovala hora na východní straně města jeho středu. Ve dne ošklivý, bezbarvý shluk domů, bludiště kamenných zdí a ulic, dřevěného kolejiště a špičatých střech se v noci změnilo v úplně jiné město. Domy se ztrácely ve tmě a objevovala se světla, tisíce světel, která zářila kam až oko dohlédlo jako roj světlušek. Byla roztroušena nad skrytou krajinou, mihotala se v černi a vrhala zlaté odlesky nad hladinou Mermidonu, který plynul k jihu. Varfleet byl nyní krásný, z pouliční štětky se jako mávnutím kouzelného proutku stala královna.

Parovi se zamlouvala myšlenka, že je tohle město kouzelné. V každém případě měl město rád, měl rád jeho neuspořádanost, shluk lidí a věcí i pestrý koktejl života. Bylo to něco úplně jiného než jeho domov v Stinném dolu, nic takového jako vesnička u lesa, ve které vyrůstal. Chyběla zde čistotu stromů a pramenů, samota, pocit klidu bez vědomí času, to, co v údolí dělalo život krásným. Tady o takovém životě neměl nikdo tušení. Ale Parovi to nevadilo. Město se mu tak jako tak líbilo. Navíc se mezi nimi nemusel rozhodovat, nebyl důvod, proč by nemohl mít obě stejně rád.

Coll pochopitelně nesouhlasil. Viděl to úplně jinak. Pro něj nebyl Varfleet nic jiného než město mimo zákon na hranicích dosahu Federace, doupě pobudů, místo, kde každému všechno prošlo. V Truborohu, a ani v celé Jižní zemi, nikde nebylo horší místo než tohle. Coll město nenáviděl.

Z temnoty za ním připluly hlasy a cinkot sklenic a z přední místnosti zazněly zvuky pivnice. Otevřely se a hned zase zavřely nějaké dveře. Par se otočil. Bratr opatrně přicházel halou a jeho tvář nebylo ve tmě téměř možné rozeznat.

„Už je skoro čas.“ řekl Coll, když k němu došel.

Par pokýval hlavou. Vedle Colla, což byl velký a silný mladík s oblými rysy a hnědými vlasy, vypadal velice drobně. Kdo je neznal, nepomyslel by si, že jsou to bratři. Coll byl typický obyvatel Dolu, snědý a drsný, s obrovitýma rukama a nohama. Ty nohy byly jeden nekonečný vtip. Par je přirovnával ke kachním. Par byl hubený a hezký, jeho rysy byly nepochybně elfí, což dokazovaly špičaté uši a vzpřímené obočí spolu s úzkým obličejem. Byla doba, kdy elfí krev byla vším jen rodovou výjimkou ne, výsledek generací Ohmsfordů, kteří žili v Dolu. Ale čtyři generace nazpět (jak mu prozradil otec) se jeho prapradědeček vrátil do Západní země mezi elfy, oženil se s elfí dívkou a měli spolu syna a dceru. Syn se oženil s jinou elfí dívkou, a z dodnes nepříliš jasných důvodů se mladý pár, Parovi praprarodiče, vrátili do Dolu a přinesli tak do rodu Ohmsfordů čerstvou krev.

„V poslední době to děláš při každé příležitosti. Asi ti to přináší nějaké zvláštní potěšení.“

„Tak to není.“

Coll ho ignoroval a hleděl do dálky.

„Nikdy bych si nezasedí na někoho s kachníma nohama.“

Coll se zašklebil, i když nechtěl. „Od chlapečka se špičatýma ušima to zní hezky. Měl bys mi být vděčný za to, že jsem zůstal a starám se o tebe.“

Par ho šťouchl a oba se rozesmáli. Pak ztichli, ve tmě se jeden na druhého dívali a naslouchali zvukům z ulic a z výčepu. Par si oddechl. Byla líná a teplá noc uprostřed léta, která změnila chladné dny posledních několika týdnů ve vzdálenou vzpomínku. Byla to noc, ve které se problémy rozplynou a vystřídají je rozpustilé sny.

„Povídá se, že jsou ve městě Stopaři,“ řekl Coll a pohoda se rozplynula.

„Pořád se něco povídá,“ odpověděl.

„To, co se povídá bývá ale často pravda. Prý chtějí pochytat všechny, kdo kouzlí, zakázat jim to, odklidit je a zavřít všechny krčmy.“ Coll na něho upřeně hleděl. „Stopaři, Pare. Ne obyčejní vojáci, ale Stopaři.“

Par věděl, co byli zač. Stopaři — tajná policie Federace, vykonavatelé vůle Rady Zákonodárců. Věděl to.

On s Collem dorazili do Varfleetu před dvěma týdny. Jejich cesta vedla na sever ze Stinného dolu, kde opustili bezpečné meze známých míst a rodného domu, k hranicím Truborohu. Udělali to, protože Par rozhodl, že musí, že nadešel čas, aby vyprávěli své příběhy i jinde, aby viděli věci, které znal každý až na lidi z údolí. Do Varfleetu přišli proto, že to bylo svobodné město mimo dosah zákonů Federace, ráj pro psance a uprchlíky, ale i pro volné myšlenky, místo, kde lidé ještě pozorně naslouchali a kde bylo kouzlo nejen tolerováno, ale dokonce se mu dostávalo pozornosti.

On kouzlo ovládal a spolu s Collem ho do Varfleetu přinesl, aby se o jeho zázraky mohl podělit. Leckteří ostatní tu už hojně kouzlo praktikovali, ale to jeho bylo jiné. Bylo skutečné.

Krčmu U modrých knírů našli již v den příjezdu, byl to jeden z největších a nejznámějších domů ve městě. Par okamžitě přesvědčil majitele, aby si je najal. Tolik i očekával. Navíc mohl s písní přání přesvědčit kohokoli, aby udělal cokoli.

Skutečné kouzlo. Pohrál si s těmi slovy na rtech, aniž by je vyslovil.

Ve Čtyřzemí mnoho skutečného kouzla nezůstalo, ne však mimo odlehlou divočinu, kam ještě zákony Federace nesahaly. Píseň přání byla posledním kouzlem rodu Ohmsfordů. Než se dostalo k němu, předalo si ho deset generací, byl to dar, který některé členy rodiny úplně přeskočil a jiné si zas z vrtochu vybral. Coll to kouzlo neměl a neměli ho ani jeho rodiče. V Ohmsfordově rodině ho vlastně neměl nikdo od té doby, co se jeho praprarodiče vrátili ze Západní země. On však kouzlo písně přání dostal do vínku už od kolébky, to kouzlo, které se zrodilo společně s jeho předkem Jairem před třemi sty lety. Tak pravily příběhy a legendy. Přej si a zpívej. Byl schopen vyvolat v myslích posluchačů tak živoucí obrazy, že vypadaly opravdu skutečně. Mohl vytvořit substanci ze vzduchu.

Tohle ho přivedlo do Varfleetu. Již po tři století si generace Ohmsfordů předávaly příběhy elfího rodu Shannarů. Provozovat kouzlo začal až Jair. Ve skutečnosti to všechno začalo dávno před tím, když se ještě nevyprávěly příběhy kouzel, ale příběhy starého světa, než ho zničily Velké války, a jejich vypravěči byli ti z mála, kdo tu děsivou záhubu přežili. Ale Jair byl první, kdo použil píseň přání, aby zhmotnil představy, které vyvolala jeho slova, aby pověstem v myslích posluchačů vdechl život. Byly to příběhy dávných dob: legendy elfího rodu Shannarů o druidech a jejich věži na Paranoru, o elfech, trpaslících a o kouzlu, které řídilo jejich životy. Byly to příběhy o Sheovi Ohmsfordovi a jeho bratru Flickovi, o Wilu Ohmsfordovi a krásné, nešťastné elfí dívce Amberle a jejich zápasu o zatlačení hord démonů zpět do Zakázané země, o Jairu Ohmsfordovi, jeho sestře Brin a jejich cestě do Graynarské pevnosti, i o tom, jak čelili příznakům smrti a knize Ildatch, o druidech, Allanonovi a Bremenovi, o bojovnících jako byli Balinor Buckhannah a Stee Jans, o spoustě hrdinů. Ti, kteří píseň přání ovládali, její kouzlo využívali. Ti ostatní se spoléhali na prostá slova. Ohmsfordové přicházeli a odcházeli, mnoho z nich odešlo i s příběhy do dalekých zemí. Teď po tři generace žádný z členů rodiny nevyprávěl příběhy jinde, než v Dole. Nikdo nechtěl riskovat to, že ho chytí.

Bylo nutné s takovým rizikem počítat. Provozovat kouzlo ve Čtyřzemí bylo protizákonné — nebo přinejmenším všude tam, kde vládla Federace, což znamenalo to samé. Bylo tomu tak už sto let. Po celou tu dobu nikdo z Ohmsfordů Důl neopustil. Par byl první. Už ho unavovalo vyprávět ty samé příběhy stejným posluchačům pořád dokola. I ostatní potřebovali slyšet vyprávění, aby se dozvěděli o druidech a kouzlu, o boji, který předcházel době, v níž teď žijí. Volání, které slyšel, zvítězilo nad strachem, že ho chytí. Rozhodl se i přes námitky rodičů a Colla. Ten se nakonec rozhodl jet s ním, tak jako vždy, když si myslel, že Par potřebuje, aby na něj někdo dával pozor. Varfleet měl být začátek, protože to bylo město, kde se v omezené míře kouzlo provozovalo, bylo to veřejné tajemství, které se vzpíralo intervenci okupace Federace. Kouzlo ve Varfleetu byla jen maličkost, která skutečně sotva stála za to, aby se z ní dělaly problémy. Truboroh byl pouhým protektorátem Federace a Varfleet byl tak daleko, že už se téměř nacházel ve svobodných územích. Zatím ho Federace přehlížela, než aby se s ním trápila.

Ale Stopaři? Par pokýval hlavou. Stopaři byli něco úplně jiného. Objevovali se jen když chtěla Federace zabránit provozování kouzla. Nikdo s nimi nechtěl mít nic společného.

„Začíná to tu pro nás být nebezpečné,“ řekl Coll jakoby Parovi četl myšlenky. „Najdou nás tu.“

Par zavrtěl hlavou. „Jsme tu jedni ze sta, kteří umění provozují,“ odpověděl. „Jen jedni ve městě, mezi spoustou dalších.“

Coll na něj pohlédl. „Ano, jsme jedni ze sta. Ale právě ti jediní, kteří ovládají skutečné kouzlo.“

Par se ohlédl. V krčmě dostávali zaplaceno tak dobře jako ještě nikdy předtím. Potřebovali peníze na zaplacení daní, které Federace vymáhala, potřebovali je i pro rodinu v Dole. Představa, že by to měl vzdát jen proto, že se něco povídá, se mu ani trochu nezamlouvala.

Zaťal zuby. Představa, že by to měl vzdát se mu nelíbila o to víc, že by se musel s příběhy vrátit do Dolu a tam se s nimi ukrýt, aniž by je vyslechli ti, kteří je slyšet potřebují. Znamenalo to, že svěrák represí myšlenek a kouzel, který pevně držel Čtyři země, se zase o něco přitáhl.

„Musíme jít,“ řekl Coll a přerušil tak proud jeho myšlenek.

Par pocítil náhlý nával vzteku, než si uvědomil, že bratr tím nemyslel, aby opustili město, ale vchod do krčmy, a aby vystoupili na pódium uvnitř. Dav už čekal. Nechal vztek odeznít a místo něj pocítil smutek.

„Přeji si, abych žil v jiné době,“ řekl jemně. „Přeju si, aby tu byli znovu elfové i druidové. A hrdinové. Alespoň jeden.“

Odcházel s myšlenkou na něco jiného.

Coll se odrazil od dveří, poplácal velkou rukou bratra po rameni, otočil ho a vedl pozpátku potemnělým sálem. „Jestli o nich budeš dál zpívat, kdo ví? Možná tu znovu budou.“

Par se nechal vést jako dítě. Už nemyslel na hrdiny, elfy nebo druidy či dokonce na Stopaře.

Přemýšlel o snech.

Vyprávěli příběh o elfech na Průsmyku oprátky, o tom, jak Eventine Ellesedil bojoval s elfy, stejně jako Stee Jans s Legií dobrovolníků, aby udrželi soutěsku před náporem démonů. Byl to jeden z nejoblíbenějších Parových příběhů, první z těch, které líčily velké bitvy elfů v legendární válce v Západní zemi. Stáli na nízkém pódiu v hlavní místnosti výčepu, Par v popředí, Coll opodál o krok zpátky, a v matném světle bylo vidět moře na sebe namačkaných těl a zvědavých očí. Zatímco Coll příběh vyprávěl, Par svým zpěvem vyvolával obrazy, jejichž kouzlem krčma ožila. Více než stovce posluchačů vnukl pocity strachu, vzteku a odhodlání, které obránce průsmyku naplňovaly. Ukázal jim zběsilost démonů, slyšeli i jejich bojový pokřik. Vtáhl je do děje a už je nepustil. Celili také útoku démonů. Viděli zraněného Eventina, i to, jak ho v čele elfů nahradil jeho syn Ander. Spatřili i druida Allanona, jak stál téměř sám proti kouzlu démonů a odvrátil ho. Poznali na sobě, co je život i smrt s důvěrností až děsivou.

Když s Collem skončili, bylo slyšet jen hrobové ticho a po něm cinkot pivních sklenic, provolávání slávy, výkřiky povznesené nálady, které tu po podobném představení neměly obdoby. Nadšení všech shromážděných bylo tak velké, až se chvíli zdálo, že se snad trámy krčmy zřítí dolů. Par se koupal ve vlastním potu a poprvé si uvědomil, co všechno do vyprávění vkládal. Když opouštěli pódium, aby si dopřáli krátký odpočinek, který měli mezi jednotlivými výstupy povolen, byla jeho mysl ještě zaměstnaná přemítáním o snech.

Coll se u otevřeného skladiště zastavil pro sklenici piva a Par pokračoval sálem dál, k obrácenému sudu u nedalekých dveří do sklepa. Unaveně si dřepl, hlavu plnou myšlenek.

Ty sny měl už téměř měsíc a stále nevěděl proč.

Zdály se mu pravidelně. Vždy na začátku se v nich objevila temná postava, která vystupovala z jezera, ta postava mohl být Allanon a jezero snad Hadeshorn. Představy se v nich jen mihotaly a tato éteričnost mu bránila sny dešifrovat. Postava k němu vždy a zcela stejně promlouvala. „Přijeď ke mně, jsi nepostradatelný. Čtyřzemí je ve velkém nebezpečí, kouzlo se ztrácí. Chvátej, Shannarův synu.“

Zdálo se mu i víc, ale to už bylo různé. Občas to byly představy světa stvořeného v nějaké nevyslovitelné noční můře. Jindy zas ve snu viděl ztracené talismany — Shannarův meč a elfeíny, pak zas slyšel jak někdo volá Wren, malou Wren, anebo jeho strýce Walkera Boha. I oni měli přijít. I jich bylo třeba.

Poté co se mu sny zdály poprvé, dlouho uvažoval a nakonec usoudil, že jsou jen jakýmsi vedlejším účinkem příliš dlouhého používání písně přání. Zpíval staré příběhy o Černém mágu, a Lebkonoších, o démonech a přízracích smrti, o Allanonovi a světě pohlceném zlem a bylo tedy přirozené, že některé představy se přenesly i do jeho snů. Zkoušel se vedlejšího účinku zbavit tak, že písní přání vyprávěl veselejší příhody. Sny zůstávaly. Collovi se o tom nezmínil, protože on by toho využil jako záminku k tomu, aby mu domlouval, že by měl přestat vyvolávat kouzla a vrátit se do údolí.

Pak, před třemi dny, se sny přestaly objevovat stejně náhle, jako začaly. Teď se divil proč. Přemýšlel o tom, zda se nezmýlil v jejich původu. Uvažoval o tom, jestli mu je někdo neposílal, namísto toho, že by pocházely od něho.

Ale kdo by mu je posílal?

Allanon? Skutečně Allanon, který je tři sta let po smrti?

Někdo jiný?

Něco jiného? Něco, co mělo svůj vlastní důvod, který mu neměl přinést nic dobrého?

Při této vyhlídce se zachvěl, pak pustil celou věc z hlavy a rychle se vydal sálem zpět ke Collovi.

Na druhé vyprávění se sešel dokonce větší dav než na první, zdi byly lemovány stojícími lidmi, kteří už nenašli židli nebo lavici, na kterou by si mohli sednout. Modrý knír byl velký dům, přední místnost, kde se obsluhovalo, byla víc než sto stop dlouhá a nahoře nad olejovými lampami jste mohli vidět krov, schovaný nad rybářskými sítěmi jako pod závojem, což tu bylo očividně proto, aby místnosti dodávalo intimitu. Více intimity by Par nesnesl, neboť štamgasti z pivnice byli doslova namačkáni na jeviště, někteří z nich na něm dokonce už i seděli a popíjeli pivo. Tohle publikum bylo jiné než to předtím, ačkoliv se nedalo říci proč. Museli jste k němu zaujmout jiný postoj, jakoby v jeho skladbě bylo něco cizího. Coll to určitě taky cítil. Když se připravovali na vystoupení, několikrát se dlouze zadíval na Para a v jeho očích se zrcadlila nejistota.

Vysoký, černovousý muž, celý zahalený v hnědavě šedém plášti prošel davem až ke kraji jeviště a posadil se mezi dva muže. Ti dva muži zvedli hlavu jakoby měli v úmyslu něco říct, pak se jeden na druhého rychle podívali a viditelně si to rozmysleli. Par se na to chvíli díval a pak se odvrátil. Všechno se zdálo být divné.

Coll se k němu naklonil právě když se začalo ozývat rytmické tleskání. Nedočkavost davu vzrůstala. „Pare, to se mi nelíbí. Musí tady být něco...“

Nedokončil. Nahoru k nim přišel majitel pivnice a s velkou jistotou jim řekl, aby začali dřív, než se mu celý ten dav vymkne z ruky a začne rozbíjet věci. Coll bez jediného slova poodstoupil. Světla potemněla a Par začal zpívat. Zpíval příběh o Allanonovi a bitvě s Jachyrou. Coll začal mluvit, připravoval půdu a těm, kdo se tam sešli, vypravoval, jaký to byl den, jak vypadalo úzké horské údolí, do kterého přišel druid spolu s Brinem Ohmsfordem a Ronem Leahem, a jak najednou všechno utichlo. Par vytvářel představy v myslích svých posluchačů, zahrnoval je pocitem strachu a očekávání, a neúspěšně se pokoušel necítit to samé.

Na konci místností se stavěli muži tak, aby zablokovali dveře a okna, muži, kteří byli náhle schováni pod kabáty a oblečeni celí v černém. Zaleskly se zbraně. Na rukávech a hrudi měli bílé skvrny, nějaké znamení. Par se po nich úkosem podíval břitkým elfím pohledem.

Vlčí hlava.

Ti muži v černém byli Stopaři.

Parův hlas zeslábl, představy se zachvěly a ztratily na síle. Lidé si začali stěžovat a rozhlížet se. Coll přestal vyprávět. Všude se něco hýbalo. Ve tmě za nimi někdo byl. Někdo byl všude kolem.

Coll poodstoupil, aby se mohl bránit.

Pak se znovu rozsvítila světla a skupina černě oděných Stopařů si začala prorážet cestu od hlavních dveří. Lidé s křikem protestovali, ale zároveň rychle ustupovali z cesty. Majitel pivnice se pokusil zasáhnout, ale byl odklizen stranou.

Skupinka se zastavila přímo před jevištěm. Druhá zatarasila východy. Od hlavy k patě byli celí v černém, tváře měli zakryté až k ústům, a svítila na nich pouze znamení vlka. Byli ozbrojeni krátkými meči, noži a obušky, které měli připraveny k boji. Byla to různorodá skupinka, velcí a malí, rovní a shrbení, ale bylo v nich něco divokého, stejně jak ve způsobu, jakým se nesli, tak i v jejich očích.

Jejich vůdce byl velký, silný muž s neuvěřitelně dlouhýma rukama a mocnou postavou. Tam, kde končila maska, byly vidět ostré rysy jeho tváře, a načervenalé vousy, které mu zakrývaly bradu. Na levé ruce měl rukavici, která mu sahala až k lokti.

„Vaše jména?“ zeptal se. Měl jemný hlas, téměř šeptal.

Par zaváhal. „A co jsme vlastně udělali?“

„Je vaše jméno Ohmsford?“ Mluvčí ho důkladně studoval.

Par přikývl. „Ano, ale my jsme neudělali...“

„Jste zatčen pro porušování Nejvyššího zákona Federace,“ oznámil mu jemný hlas. Štamgasti se nesouhlasně ozvali. „Používal jste kouzla bez uposlechnutí příkazu...“

„Jen vyprávěli příběhy!“ vykřikl muž stojící pár stop opodál. Jeden ze Stopařů ladně vytáhl svůj obušek a muž se skácel k zemi.

„Používal jste kouzlo bez uposlechnutí Federálního nařízení a tím jste ohrozil veřejnost.“ Mluvčí se ani neobtěžoval, aby se na ležícího muže podíval. „Vezmeme vás...“

Už neměl čas dokončit větu. Ze stropu náhle spadla na zem narvané pivnice olejová lampa, která vybuchla sprchou plamenů. Lidé s jekotem vyskočili. Mluvčí a jeho společníci se překvapením otočili. Ve stejnou chvíli zaútočil vysoký vousatý muž, který se usadil na kraji jeviště, přeskočil několik dalších ohromených hostů, narazil do skupinky Stopařů a rozhodil je po podlaze. Pak se vyhoupl nahoru na jeviště před Para a Colla, odhodil svůj otrhaný plášť, aby tak odhalil plně ozbrojeného lovce, oblečeného v lesní zeleni. Zdvihl jednu ruku zaťatou v pěst.

„Svobodně zrození!“ zakřičel do zmatku.

Zdálo se, jakoby se všechno seběhlo najednou. Dekorativní sítě, se nějak uvolnily a následovaly olejovou lampu na podlahu, prakticky každý, kdo ten večer do Modrých knírů přišel, tu byl najednou uvězněn. Z úst lidí uvězněných v této pasti se ozýval křik a nadávky. U dveří vletěl zeleně oblečený muž do zmatených Stopařů a srazil je k zemi. Olejové lampy byly rozbité a místnost se potopila do tmy.

Vysoký muž se přemístil za Para a Colla takovou rychlostí, že nechápali, jak je to možné. Popadnul prvního Stopaře, který blokoval zadní východ a nabral ho nohou tak, že mu hlava prudce odletěla dozadu. Objevil se krátký meč a nůž a zbylí dva také skončili na zemi.

„Tudy, rychle!“ otočil se na Para a Colla.

Vyběhli společně. Nějaký tmavý stín na ně zaútočil, když kolem probíhali, ale Coll ho skopl na hromadu bojujících těl. Natáhl se dozadu, aby se přesvědčil, že neztratil svého bratra, a jeho velká ruka sevřela Parovo drobné rameno. Par nechtěně vykřikl. Coll vždy zapomínal, jak je silný.

Opustili jeviště a došli až do zadní chodby, vysoký cizinec několik metrů před nimi. Někdo se je snažil zastavit, ale cizinec ho prostě a jednoduše odstranil. Rachot z místnosti za nimi byl ohlušující a plameny teď šlehaly úplně všude, hladově olizujíc podlahu a zdi. Cizinec je rychle odvedl chodbou k zadním dveřím, které vedly do aleje. Tam čekali další dva muži oblečeni v zeleném. Beze slov obstoupili bratry a vedli je od pivnice pryč. Par se ohlédl zpět. Plameny již šlehaly z oken a šplhaly se po střeše. Tato noc byla pro Modrý knír poslední.

Proběhli alejí kolem udivených tváří a doširoka otevřených očí, zabočili do uličky, o které byl Par přesvědčen, že ji nikdy neviděl, ačkoliv sem podnikl několik výletů, prošli několika dveřmi a vstupními pokoji a nakonec se dostali až do úplně nové ulice. Nikdo nepromluvil. Když se konečně dostali od zvuku střelby a záře ohně, cizinec zpomalil, naznačil svým dvěma společníkům, aby hlídali, a zavedl Para a Colla do stinného výklenku.

Po tom úprku velmi rychle dýchali. Cizinec se podíval z jednoho na druhého a zeširoka se usmál. „Říká se, že malé cvičení je dobré pro trávení. Co si o tom myslíte? Jste v pořádku?“

Oba bratři přikývli. „Kdo jste?“ zeptal se Par.

Úsměv se ještě více rozšířil. „Proč se ptáš, jsem vlastně jeden z rodiny, příteli. Ty mě nepoznáváš? Ne, viď. Ale nakonec proč bys měl? My dva jsme se nikdy neviděli. Ale písně by ti měly osvěžit paměť.“ Sevřel svou levou ruku v pěst a pak namířil jedním prsten na Parův nos. „Už si vzpomínáš?“

Par se celý zmatený podíval na Colla, ale jeho bratr vypadal stejně popleteně jako on sám. „Nemyslím si, že...“ začal.

„No dobře, v tuhle chvíli je to stejně jedno. Všechno je v pořádku.“ Naklonil se blíž. „Tato zem už pro vás není bezpečná, příteli. Určitě ne tady ve Varfleetu a pravděpodobně ani v celém Truborohu. Možná nikde. Víte kdo to byl tam vzadu? Ten hnusný co šeptal?“

Par se snažil vzpomenout si, kdo byl ten hromotluk s něžným hlasem. Nepodařilo se mu to. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Rimmer Dall,“ řekl cizinec a úsměv z jeho tváře zmizel. „První Stopař, samotné nejvyšší bahno. Sedí v koaliční radě, když zrovna venku nechytá lelky. Ale to vám povídám, musel o vás mít velký zájem, když vážil celou cestu až do Varfleetu, aby vás zatkl. To není normální součástí jeho zábavy. Byl jako medvěd na lovu. Myslí si, že jste nebezpeční, příteli — velice nebezpeční — protože jinak by se neobtěžoval vážit celou tu cestu až sem. Měli jsme štěstí, že jsem vás zrovna taky hledal. Hledal jsem vás, jak víte. Slyšel jsem, že Rimmer Dall má na vás spadeno, a přišel jsem se přesvědčit, že se mu to nepovede. Ale pozor, on se nevzdá. Tentokrát se mu to vymklo z rukou, ale o to víc se bude příště snažit. Půjde po vás dál.“

Odmlčel se a sledoval účinek toho, co právě řekl. Par na něj zíral bez hlesu, tak začal mluvit dál. „Ta vaše kouzla, ty zpěvy, to jsou skutečná kouzla, že ano? Viděl jsem mnoho jiných, abych to poznal. Mohli jste ta kouzla využít pro dobrou věc, příteli, kdyby jste o tom přemýšleli. V takových pivnicích a postranních ulicích tím jenom plýtváte.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Coll a začal být najednou podezíravý.

Cizinec se s šarmem usmál, a vypadal, že nechystá žádnou zradu. „Hnutí potřebuje taková kouzla,“ řekl jemně.

Coll si odfrkl. „Jste jedním z psanců!“

Cizinec se rychle uklonil. „Ano, příteli, jsem pyšný na to, že mohu říct ano. Ale co je důležitější, jsem svobodně zrozen a nepřijímám Federální zákony. Nedělá to žádný inteligentně přemýšlející muž.“ Přiklonil se blíž. „Nyní je nepřijímáte ani vy, že ano? Přiznejte si to.“

„To těžko,“ odpověděl Coll v obraně. „Pochybuji, že psanci jsou o něco lepší.“

„Silná slova, příteli!“ odpověděl mu. „Máš štěstí, že se jen tak lehce neurážím.“ Jízlivě se usmál.

„A co vlastně chcete?“ rychle se přidal Par a vše mu bylo jasné. Přemýšlel o Rimmeru Dallovi. Znal reputaci toho muže a pomyšlení na to, že je jeho kořistí ho děsilo. „Chcete, abychom se k vám přidali, že ano?“

Cizinec přikývl. „Myslím si, že to nebude ztráta času.“

Ale Par zavrtěl hlavou. Jedna věc byla cizincova pomoc, když utíkali před Stopaři. Druhá věc byla přidat se k Hnutí. Tato záležitost si vyžadovala mnohem víc přemýšlení. „Myslím si, že vás budeme muset prozatím odmítnout,“ řekl pomalu. „Tedy jestli máme tu možnost.“

„Samozřejmě že máte tu možnost!“ Zdálo se, že se cizinec urazil.

„Potom tedy musíme říci ne. Ale děkujeme vám za nabídku a zvlášť za pomoc, bez které bychom se sem nedostali.“

Cizinec si ho znovu potichu chvíli prohlížel. „Jste u nás velice vítáni, věřte mi. Přeji si pro vás jen to dobré, Pare Ohmsforde. Vezmi si toto.“ Z ruky si stáhl prsten, který byl pokryt stříbrem a nesl znak jestřába. „Mí přátelé mě poznají podle tohohle. Když byste někdy něco potřebovali — nebo kdybyste změnili názor — vezměte ho do Kiltanské kovárny na Reaverský konec na severním okraji města a ptejte se po Lučištníkovi. Zapamatujete si to?“

Par zaváhal, pak přijal prsten a přikývl. „Ale proč...?“

„Protože máme mnoho společného, příteli,“ něžně řekl ten druhý, když si domyslel jeho otázku. Položil mu ruku na rameno. Pohlédl i na Colla. „Existuje historie, která nás spojuje, a to pouto je tak silné, že vyžaduje, abych tu pro tebe byl pokud budu moci. A co víc, vyžaduje, abychom spolu stáli proti tomu, co tuto zem ohrožuje. I to si zapamatuj. Jednoho se tak stane — jestli se nám všem podaří se toho dožít.“

Zeširoka se na bratry usmál, ale ti mlčky zírali do dálky.

Cizincův stisk povolil. „Je čas jít. A to rychle. Ulice vede na východ k řece. Odtamtud můžete jít kam chcete. Ale dávejte na sebe pozor. Kryjte si dobře záda. Tahle záležitost ještě neskončila.“

„Vím,“ řekl Par a podal mu ruku. „Jste si jistý, že nám nechcete říct své jméno?“

Cizinec zaváhal. „Až někdy jindy,“ odpověděl.

Pevně uchopil Parovu ruku, pak Collovu, a poté zapískal na své společníky. Jednou jim zamával a zmizel ve stínech.

Par chvíli zíral na prsten a tázavě se podíval na Colla. Někde velice blízko se ozval řev.

„Myslím, že tahle otázka bude muset počkat,“ řekl Coll.

Par hodil prsten do kapsy. Beze slov oba dva zmizeli ve tmě.

Kapitola 3

Blížila se půlnoc, když Par a Coll dorazili do části Varfleetu, kterou protékala řeka, a tam si také poprvé uvědomili, jak nejsou na útěk před Rimmerem Dallem a jeho Stopaři připraveni. Ani jeden z nich nepředpokládal, že útěk bude nevyhnutelný, a tím pádem si ani jeden z nich nevzal nic, co by vyžadovala delší cesta. Neměli žádné jídlo, žádné přikrývky, nic, kromě běžných dlouhých nožů, které nosí všichni muži z údolí, žádné zbraně, žádnou výstroj na stanování nebo oblečení proti špatnému počasí, a nejhorší bylo, že neměli žádné peníze. Majitel pivnice jim už měsíc nezaplatil. A peníze, které si ušetřili z předešlého měsíce, zmizely spolu se vším, co měli, v ohni. Zbylo jim jen oblečení, které měli na sobě, a vzrůstající strach, že asi měli s tím bezejmenným cizincem zůstat o trochu déle. Břeh řeky byla jedna velká změť hausbótů, mol, opraven a skladišť. Po celé jeho délce hořela světla a přístavní dělníci se spolu s rybáři opíjeli a žertovali ve světle olejových lamp a dýmek. Dým vycházel i z úzkých kamen a sudů, a nad tím vším visel pach ryb.

„Možná, že to pro tuto noc vzdali,“ ozval se v jednu chvíli Par. „Myslím tím Stopaře. Možná se do rána nebudou obtěžovat dalším hledáním — anebo se možná nebudou obtěžovat vůbec.“

Coll se na něj podíval a významně zdvihl jedno obočí. „Možná, že krávy mohou létat.“ Odvrátil se. „Měli jsme trvat na tom, aby nám za naši práci pořádně platili. Pak bychom nebyli v takové situaci.“

Par pokrčil rameny. „Nic by to nezměnilo.“

„Že ne? Přinejmenším bychom měli nějaké peníze.“

„Jen kdyby nás napadlo, že si je máme vzít s sebou na představení. A udělali bychom to?“

Coll pokrčil rameny a zašklebil se. „Ten majitel pivnice nám dluží.“

Celou cestu až k jižním molům šli už mlčky, aby se nakonec zastavili tam, kde osvětlené vody přecházely ve tmu. Hleděli jeden na druhého. Noc byla nyní studenější a šaty měli moc slabé na to, aby je chránily před chladem. Třásli se, ruce zabořené v kapsách, paže přimknuté těsně k tělu. Kolem nich nepříjemně bzučeli komáři.

Coll si povzdechl. „Máš nějakou představu o tom, kam půjdeme, Pare? Máš v hlavě nějaký plán?“

Par vyndal ruce z kapes a rychle si je mnul. „Ano, mám. Ale abychom se tam dostali potřebujeme člun.“

„Jih, a pak — dolů po Mermidonu?“

„Ano, až dolů.“

Coll se usmál, ale nechápal. Myslel si, že pojedou zpět do Stinného dolu. Par se rozhodl, že nejlepší bude ho při té představě nechat.

„Počkej tady,“ řekl Coll náhle a zmizel dřív, než mohl Par protestovat.

Parovi se zdálo, že zůstal sám na konci mola ve tmě skoro hodinu, ale byla to nejspíš jen její půlka. Přešel k lavičce, která stála u rybářské boudy, sedl si a schoulil se před nočním vzduchem. Měl smíšené pocity. Byl rozzlobený, a to hlavně na — cizince za to, že je nejdřív odvedl pryč a pak opustil — ale vlastně to je v pořádku, Par to tak sám chtěl, ale necítil se kvůli tomu o moc lépe

— pak na Federaci, která je vyhnala z města jako nějaké obyčejné zloděje, a na sebe, že byl tak hloupý a myslel si, že může uspět s provozováním skutečných kouzel, i když to bylo zakázané. Jedna věc byla pohrávat si s mincemi mezi prsty a považovat to za kouzlo; a něco jiného bylo rozehrát kouzlo písně přání. Bylo to příliš do očí bijící, a on si měl uvědomit, že by se celá věc dříve nebo později dostala až k úřadům.

Natáhl si nohy před sebe a překřížil je. S tím se nedá teď už nic dělat. Oba musí jednoduše začít znovu od začátku. Nikdy si nemyslel, že se vzdá. Příběhy byly hodně důležité; byla to jeho zodpovědnost, aby neupadly v zapomnění. Věděl, že kouzlo je dar, který mu byl dán právě pro tento účel. Bylo mu jedno, co říkala Federace

— že kouzla jsou nezákonná a že jsou zdrojem velké bolesti pro zem a její lid. Co věděla Federace o kouzlech? Těm z Koaliční rady chyběla jakákoliv praktická zkušenost. Prostě se rozhodli, že něco se musí udělat v zájmu těch, kteří prohlašovali, že části Čtyřzemí se hroutí a že lidé se začínají měnit v nějaké strašné příšery z dob Jaira Ohmsforda, méněcenné příšery, které nezasluhovaly porozumění, v bytosti, které čerpaly sílu z noci a kouzel ztracených v dobách druidů.

Dokonce pro ty příšery měli jména. Nazývali je Přízraky.

Náhle, což nebylo příjemné, si Par vzpomněl na své sny a na temnou postavu, která mu udělovala rozkazy.

Pak si uvědomil, že noc ztichla; zmizelo bzučení komárů i hlasy rybářů a přístavních dělníků, a nebylo slyšet dokonce ani zvuk nočního větru. V uších slyšel pouze zvuk svého vlastního srdce a šepot někoho jiného...

Na nohy ho zvedla vlna. Objevil se Coll, lezoucí z Mermidon! o několik stop dál, a jak se přibližoval, stříkal kolem vodu. Byl nahý. Par se uklidnil a nechápavě na něj zíral.

„Hrome, ty jsi mě ale vylekal! Co to děláš?“

„Jako co to vypadá?“ zasmál se Coll. „Byl jsem si zaplavat!“

Co skutečně dělal zjistil Par až po menším naléhání. Pospravoval malou rybářskou loď, kterou vlastnil majitel Modrých knírů. Majitel se mu o ní jednou nebo dvakrát zmínil, když se zrovna vytahoval se svým rybářským uměním. Coll si na to vzpomněl, když Par naznačoval, že potřebují loď, vzpomněl si také velice dobře na popis boudy, ve které majitel loďku schovával, a vydal se jí najít. Jednoduše doplaval tam, kde byla schovaná, utrhl zámek, povolil lana a odtáhl ji pryč.

„Je to jen zlomek z toho, co nám dluží za zisky, které jsme mu přinesli,“ tvrdil na svou obranu, zatímco se utíral a oblékal.

Par to nezpochybňoval. Potřebovali loďku víc než majitel pivnice, a tohle byla pravděpodobně jediná možnost, jak nějakou získat. Za předpokladu, že Stopaři ještě prohledávali město, aby je našli, bylo jedinou další možností vydat se pěšky přes Runové hory — to by ovšem vyžadovalo více jak týden času. Plavba dolů po Mermidonu bude trvat jen pár dní. A nakonec oni tu loďku v podstatě neukradli. Zamyslel se. Anebo možná ano. Jenže oni jí buď vrátí, a nebo řádně nahradí, až budou moci, něčím jiným.

Loďka byla jen dvanáct stop dlouhá, ale měla vesla, rybářské náčiní, potřeby na vaření a stanování, pár dek a celtu. Nasedli a odrazili do noci, nechali vlny, aby je odnášely od břehu.

Po zbytek noci pluli po řece směrem na jih, vesla používali jen aby se udrželi ve středním proudu, poslouchali zvuky noci, pozorovali pobřeží a pokoušeli se neusnout. Jak pluli, Coll vyložil svoji teorii o tom, co by měli dál dělat. Samozřejmě nebylo možné vrátit se v nejbližší budoucnosti do Truborohu. Federace je tam bude hledat. Bude také nebezpečné jet do jakéhokoliv většího města Jižní země, protože federální úředníci už o nich budou vědět. Nejlepší by bylo, kdyby se vrátili do Dolu. Mohli by pak pokračovat ve vyprávění příběhů — samozřejmě ne hned, ale třeba za měsíc nebo tak nějak, až po nich Federace zastaví pátrám. Později by pak mohli jet do jedné z menších vesniček do nějaké více izolované osady, na místa, která Federace navštěvovala. Určitě by to tak šlo.

Par ho nechal vypovídat. Vsadil by se, že Coll nevěřil ani slovu z toho, co říkal; pokud ano, nemělo žádný smysl se o tom teď dohadovat.

Zakotvili právě když vycházelo slunce, a postavili si tábor ve stínu stromů na vysokém břehu zameteném větrem, a spali až do poledne. Potom šli chytat ryby. V časném odpoledni už byli zpátky na řece a pokračovali až dokud nezapadlo slunce. Zase zakotvili a rozbili tábor. Začínalo pršet a tak vybalili celtu, aby jim poskytla přístřeší. Rozdělali malý oheň, zachumlali se do dek a beze slov hleděli na řeku. Pozorovali kapky deště, jak do ní padají a na její rozechvělé hladině vytvářejí různé obrazce.

Pak se chvíli bavili o tom, jak se od dob Jaira Ohmsforda ve Čtyřzemí všechno změnilo.

Před třemi sty lety vládla Federace pouze v zastrčených městech Jižní země a tam se snažila zavádět přísnou politiku izolace. Tehdy ještě dokonce vládla Koaliční rada, která sestávala z mužů vybraných městy jako zástupci do vlády. A byla to právě armáda Federace, která postupně začala ovládat celou Radu a po čase její politika izolace ustoupila politice expanze. Federace prohlašovala, že nadešel čas rozšiřování sfér jejího vlivu — roztáhnout trochu své hranice a nabídnout možnost vlády zbytku Jižní země. Bylo logické, že Jižní země by měla být spojena pod jednou jedinou vládou, a kdo byl lepší než Federace?

Takhle to začalo. Federace se začala roztahovat na sever a cestou sbírala kousky Jižní země. Sto let po smrti Jaira Ohmsforda bylo vše na jih od Truborohu pod vládou Federace. Ostatní národy — elfové, trollové, trpaslíci a dokonce i skřeti se nervózně dívali na jih. Krátce poté Truboroh, jehož králové byli dávno mrtví, jehož města spolu bojovala a byla rozdělena, souhlasil, že se stane protektorátem a tím zmizelo poslední místo klidu mezi Federací a zbytkem země.

A přibližně v téhle době se začali objevovat řeči o Přízracích. Tvrdilo se, že za to mohou kouzla starých časů, kouzla, která se vnořila do země a teď se probouzela k životu. Kouzla měla různé podoby, někdy to byl jen studený vítr, jindy zase něco podobné člověku. V každém případě se to označovalo jako Přízraky. Přízraky škodily zemi a jejímu životu a měnily je v hnijící bahno bez života. Napadaly živoucí bytosti, lidi i netvory, a když byli dostatečně oslabeni, zmocnily se jich, vkradly se do jejich těl a přebývaly tam jako ukrytí paraziti. Potřebovaly životy druhých, aby se nasytily. Takhle přežívaly.

Federace zaručila těmto pomluvám důvěryhodnost tím, že prohlašovala, že takovéto příšery doopravdy existují a že pouze ona je dostatečně silná, aby proti nim každého ochránila.

Nikdo se neozval, že za problémy a Přízraky může někdo, kdo nemusí mít s kouzly nic společného. Jednodušší bylo prostě přijmout vysvětlení, které bylo nabízeno. A co víc, od dob, kdy vymřeli druidové, nikdo v zemi kouzla neprovozoval. Samozřejmě, že Ohmsfordové vyprávěli své příběhy, ale poslouchalo je jen málo lidí a ještě méně jim věřilo. Většina si myslela, že druidové jsou jenom legenda. Když Truboroh souhlasil s tím, že se stane protektorátem a město Tyrsis bylo okupováno, zmizel i Shannarův meč. Nikdo si z toho nic nedělal. Nikdo nevěděl, jak se to stalo, a nikdo se o to nestaral. Meč nikdo přes dvě stě let nespatřil. Existovala pouze kobka, o které se říkalo, že ho ukrývá, ostří bylo uložené v bloku tří kamenů ve středu Parku lidí. Jednoho dne zmizela i ta.

Nedlouho poté se ztratily Elfeíny. Nikde nebyl žádný záznam, co se s nimi stalo. Dokonce ani Ohmsfordové to nevěděli.

Pak se začali vytrácet i elfové, celé osady, celá města najednou, dokud nezmizel i Arborlon. Nakonec nezbyl ani jediný elf; bylo to, jako kdyby nikdy vůbec neexistovali. Západní země byla opuštěná, bezpečná pro lovce i pytláky z ostatních zemí a zejména pro potulující se skupiny tuláků. Tuláci, které nikde jinde nevítali, se na tomto území vyskytovali odjakživa, ale dokonce i oni tvrdili, že neví nic o tom, co se stalo s elfy. Federace rychle využila situaci. Prohlásila, že Západní země byla živnou půdou kouzel, která základem problémů Čtyřzemí. Nakonec to byli právě elfové, kdo zemím kouzlo přinesl. Byli to elfové, kdo ho jako první začali provozovat. Kouzla je pohltila — dobrá ukázka pro ty, kdo by se pokusili o to samé.

Federace zdůraznila své stanovisko zákazem praktikování jakýchkoliv kouzel. Západní země, ačkoli neobydlená, se stala protektorátem; Federace neměla tolik vojáků, aby chránila tak velké území, ale jak bylo slíbeno, byla to země, která bude jednou vyčištěna od jakéhokoliv kouzla.

Krátce poté vyhlásila Federace válku trpaslíkům. Navlékla to tak, aby to vypadalo, že ji vlastně vyprovokovali trpaslíci, i když nikdy nebylo řečeno, jak. Výsledkem bylo praktická kapitulace. Federace měla v té době tu největší, nejlépe vybavenou a vycvičenou armádu ve Čtyřzemí, a trpaslíci neměli žádné pravidelné vojsko. Trpaslíci už neměli ani elfy jako spojence, jako tomu bylo po všechny roky předtím, a skřeti ani trollové nikdy nebyli jejich přátelé. I přesto válka trvala téměř pět let. Trpaslíci znali hornatou Východní zemi o hodně lépe než Federace a ačkoliv Poslední přístav padl téměř ihned, trpaslíci pokračovali v bojích ve vysočině, dokud nebyli donuceni vzdát se. Odvlekli je dolů z hor a poslali na jih do federálních dolů. Většina z nich tam zemřela. Poté, co kmeny skřetů viděly, co se stalo s trpaslíky, rychle se přizpůsobili. Federace prohlásila protektorát i ve Východní zemi.

Zůstávalo zde pouze pár ohnisek izolovaného odporu. Ještě žilo pár trpaslíků i kmeny skřetů, které odmítly přijmout zákony Federace a pokračovaly v boji v hluboké divočině na severu a východě. Ale bylo jich příliš málo na to, aby něco změnili.

Aby nějak ukázala sjednocení velké části Čtyřzemí a aby odměnila ty, kteří se podíleli na jeho dosažení, postavila Federace na severním břehu Duhového jezera, tam, kde Mermidor protékal Runovými horami, monument. Monument byl postaven z černého granitu. Od širokého, čtvercového základu se stáčel dovnitř a rostl až do výšky dvou set stop nad útesy, a tvořil tak monolitickou věž, která byla vidět na míle daleko ze všech směrů. Věž se jmenovala Jižní hláska.

Toto se odehrálo před téměř sty lety, a teď byli svobodným národem už jen trollové, stále ještě chráněni pohořími Severní země, Charnalsem a Kershaltem. Byla to nebezpečná, nehostinná země, přírodní pevnost, a nikdo z Federace s ní nechtěl mít nic společného. Bylo rozhodnuto nechat ji být na pokoji tak dlouho, dokud se trollové nezačnou plést do záležitostí ostatních zemí. Trollové, jenž byli po celou svou historii velice soběstačným národem, to velice rádi přijali.

„Všechno je teď tak jiné,“ řekl Par smutně, zatímco seděli ve stanu a pozorovali déšť dopadající na hladinu Mermidoru. „Už nejsou žádní druidové, žádný Paranor, žádná kouzla — kromě těch pochybných náhražek a toho mála, které známe my. Žádní elfové. Co si myslíš, že se jim stalo?“ Odmlčel se, ale Coll neměl nic, co by mohl dodat. „Žádné monarchie, žádný Leah, žádní Buckhannahové, žádné Svobodné sbory legií, Truboroh je k ničemu.“

„Žádná svoboda,“ temně zakončil větu Coll.

„Žádná svoboda,“ odpověděl Par ozvěnou.

Zhoupl se dozadu, přitahujíc si nohy pevně k hrudi. „Přál bych si vědět, kam zmizely elfeíny. A Meč. Co se stalo s Shannarovým mečem?“

Coll se otřásl. „To samé, co se stalo se vším ostatním. Ztratil se.“

„Co tím myslíš? Jak to mohli dovolit?“

„Nikdo se o něj nestaral.“

Par o tom přemýšlel. Dávalo to smysl. Nikdo se moc nestaral o kouzla poté, co zemřel Allanon a druidové zmizeli. Kouzla byla jednoduše ignorována jako pozůstatek dávných časů, věc, které se každý obával a nechápal ji. Bylo jednodušší na ni zapomenout, a tak to udělali. Všichni. Musel mezi to zahrnout i Ohmsfordy — jinak by i nadále měli elfeíny. Jediné, co jim z kouzel zbylo, byla píseň přání.

„Známe příběhy, povídání o tom, jaké to bylo, my máme celou historii, a přesto nevíme nic,“ řekl jemně.

„Víme, že Federace nechce, abychom o tom mluvili,“ doplnil ho Coll chytře. „To víme.“

„Někdy přemýšlím o tom, jestli je v tom nějaký rozdíl.“ Parova tvář se proměnila v grimasu. „Lidé si nás přijdou poslechnout a druhý den — kdo si to bude pamatovat? Ještě někdo kromě nás? A i kdyby, co s tím? Je to všechno dávná historie — a pro některé dokonce ani to ne. Pro někoho jsou legendy a mýty jen plno nesmyslů.“

„Ale ne pro všechny,“ řekl Coll potichu.

„Jaký to má účel, že my máme píseň přání, když vyprávěním příběhů nic nezměníme? Možná měl ten cizinec pravdu. Možná, že by se kouzla dala využít lépe.“

„Jako třeba v pomáhání psancům při jejich boji proti Federaci? Jako třeba tím, že bychom se nechali zabít?“ zavrtěl Coll hlavou. „To je stejná hloupost jako nepoužívat ho vůbec.“

Někde na řece najednou něco vystříklo a bratři se otočili jako jeden muž, aby zjistili co. Ale viděli jen hladinu zvednutou deštěm a nic jiného.

„Všechno se zdá být bezvýznamné.“ Par nakopl zem před sebou. „Co to vlastně děláme, Colle? Nechali jsme se vyhnat z Varfleetu jako bychom byli sami psanci.

Vzali jsme si tenhle člun jako nějací zloději, a nakonec máme utíkat k domovu jako psi se staženými ocasy.“ Odmlčel se a hleděl na bratra. „Proč si myslíš, že bychom měli dál kouzlit?“

Collova strnulá tvář se mírně otočila směrem k Parovi. „Co tím myslíš?“

„Proč ho máme? Proč se neztratilo spolu se vším ostatním? Myslíš, že to má nějaký důvod?“

Dlouho bylo ticho. „Nevím.“ nakonec řekl Coll. Zaváhal. „Nevím, jaké to je umět kouzlit.“

Par se na něj zahleděl. Najednou si uvědomil, na co se to vlastně zeptal a zastyděl se.

„Ne, že bych chtěl, abys mi rozuměl,“ dodal rychle Coll, který si všiml bratrovy reakce. „Stačí, když kouzlo ovládá jeden z nás.“ Usmál se.

Par se na něj také usmál. „S tím souhlasím.“ S díky se na Colla zadíval a pak zívl. „Chceš jít spát?“

Coll zavrtěl hlavou a uvolnil své velké tělo. „Ne, chtěl bych si ještě povídat. Je krásná noc na takové povídání.“

Přesto mlčel, jakoby neměl co říct. Par se na něj chvíli díval, pak se oba zahleděli přes Mermidon, pozorujíc jak proud žene velkou větev, viditelně utrženou bouří. Vítr, který nejdříve vál velmi silně, najednou utichl, déšť padal přímo dolů a jak se prodíral stromovím mezi stromy, zněl pravidelně a jemně.

Par se přistihl, jak myslí na cizince, který je zachránil před Stopaři Federace. O tom, kdo ten muž je, přemýšlel po většinu dne, a ještě pořád netušil, kdo by to mohl být. Něco na něm bylo známé — něco ve způsobu, jakým mluvil, jeho jistota, víra. Připomínal mu někoho z příběhů, které vyprávěl, ale nemohl se rozhodnout koho. Znal tolik legend a mnohé z nich byly o mužích jako byl tento, o hrdinech z dob kouzel a druidů, hrdinech, o kterých si Par myslel, že v současnosti již nežijí. Možná se mýlil. Cizinec v Modrých knírech, tím, jak je zachránil, na něho udělal dojem. Zdálo se, že je připraven postavit se Federaci. Možná že pro Čtyři země existovala ještě nějaká naděje.

Naklonil se dopředu, přiložil na malý oheň další kousky dřeva a pozoroval kouř jak za celtou stoupá vzhůru do noci. Daleko na východě se najednou zablesklo a pak následoval dlouho znějící hrom.

„Hodily by se nějaké suché šaty,“ zamumlal. „Moje jsou vlhké jenom z toho vzduchu.“

Coll přikývl „A taky horká polívka a chleba.“

„Koupel a teplá postel.“

„A vůně čerstvého koření.“

„A růžová voda.“

Coll si povzdechl. „V tuhle chvíli by mi ke spokojenosti stačilo, aby přestal ten ošklivý déšť.“ Podíval se do tmy. „V noci, jako tahle bych možná uvěřil i v existenci Přízraků.“

Par se z ničeho nic rozhodl, že poví Collovi o svých snech. Chtěl o nich mluvit a už neviděl žádný důvod, proč by neměl. Chvíli se ještě rozhodoval a pak řekl: „Nic jsem ti o tom neřekl, ale už dlouho mám takové zvláštní sny, vlastně jeden a ten samý sen neustále dokola.“ V krátkosti ho popsal a zaměřil se na svou nejistotu ohledně tmavě oděné postavy, která k němu promlouvala. „Nevidím ho dost jasně, abych mohl říct, kdo to je,“ vysvětloval opatrně. „Ale mohl by to být Allanon.“

Coll se otřásl. „Mohl by to být kdokoliv. Je to sen, Pare. Sny nejsou vždycky příjemné.

„Ale já jsem ten sen měl už tucetkrát, nebo možná ještě vícekrát. Nejdřív jsem si myslel, že si se mnou pohrává kouzlo, ale...“ Zastavil se a kousal si rty. „Co když...?“ Znovu se odmlčel.

„Co když co?“

„Co když to nejsou jen kouzla? Co když se Allanon — nebo někdo jiný — pokouší poslat nějakou zprávu?“

„Zprávu o čem? Abys odešel do Hadeshornu nebo někam jinam, kde je to stejně nebezpečné?“ Coll zavrtěl hlavou. „Toho bych se nebál, být na tvém místě. A rozhodně bych se nerozmýšlel, zda jít.“ Zamračil se. „Nechceš jít, že ne? Tak co?“

„Ne,“ odpověděl Par rychle. Ne dokud si to přinejmenším pořádně nepromýšlím, dodal v duchu, a ta reakce ho překvapila.

„To jsem si oddechl. Už takhle máme dost problémů, a to i bez toho, abychom hledali mrtvé druidy.“ Coll se zřetelně domníval, že už si vše vyjasnili.

Par neodpověděl, a místo toho začal prohrabávat oheň klackem. Posunoval kousky popela tam a zpět. Uvědomil si, že doopravdy přemýšlel o tom, že se vydá na cestu. Nikdy předtím o tom nepřemýšlel s takovou vážností, ale najednou měl potřebu vědět, co ty sny znamenají. Bylo jedno, jestli byly od Allanona nebo ne. Nějaký slabý hlas uvnitř něho, část podvědomí, mu říkal, že když najde zdroj svých snů, tak objeví něco o sobě a svých kouzlech. Vadilo mu, že takhle přemýšlí, že přemýšlí o vykonání toho, o čem si už v době kdy sny začaly řekl, že nesmí udělat. Ale už to nebylo natolik silné, aby ho to odvrátilo. Sny měly v rodině Ohmsfordů silnou tradici a skoro pokaždé přinášely nějakou zprávu.

„Přál bych si, abych si byl jistý,“ zamumlal.

Coll už ležel na zádech, oči v záři ohně zavřené. „Jistý čím?“

„Těmi sny,“ řekl provokativně. „Jestli je někdo vyslal nebo ne.“

Coll si odfrkl. „Já jsem si jistý za nás za oba. Druidi neexistují. Stejně tak jako Přízraky. Neexistují žádní temni poslové, kteří by se pokoušeli předat ti ve spánku nějaké zprávy. Existuješ jen ty a jsi přepracovaný a neodpočatý, a pak se ti zdají části příběhů, o kterých zpíváš.“

Par si také lehnul a přikryl se dekou až po bradu. „Možná, že ano,“ přikývnul, ale uvnitř s tím vůbec nesouhlasil.

Coll se na své půlce začal převalovat a zíval. „Dneska se ti bude nejspíš zdát o rybách a potopách když je tahle mokro.“

Par nic neříkal. Chvíli naslouchal zvukům deště, hledíc na tmavou celtu a obrys ohně, který se odrážel na jejím mokrém povrchu.

„Možná, že si vyberu svůj vlastní sen,“ řekl jemně.

A pak už usnul.

A tu noc doopravdy snil, poprvé asi po dvou týdnech. Byl to sen, který chtěl, sen o tmavě oblečené postavě a vypadalo to, jako kdyby se mohl natáhnout a přivést ji k sobě. Zdálo se, jakoby sen přišel najednou, jakoby vyklouznul z hlubin jeho podvědomí v okamžiku, kdy usnul. Byl překvapen jeho náhlostí, ale nevzbudil se. Viděl, jak tmavá postava vystupuje z jezera, pozoroval, jak si pro něho přichází, mlhavá, bez tváře, tak strašidelná, že by utekl, kdyby mohl. Ale sen, v němž jen účinkoval, by ho nenechal. Slyšel sám sebe jak se ptá, proč se sen tak dlouhou dobu neobjevil, ale nikdo mu neodpověděl. Tmavá postava jednoduše v tichosti přistoupila, nepromluvila ani nenaznačila proč přichází.

Nakonec se zastavila přímo před ním, bytost, která mohla být kdokoliv nebo cokoliv, dobro i zlo, život i smrt.

Mluv, pomyslel si vystrašeně.

Ale postava tam jen stála, potopena ve stínu, tichá a nehybná. Zdálo se, že na něco čeká.

Pak Par postoupil trochu dopředu, aby tomu druhému mohl stáhnout kapuci, která ho schovávala, veden nějakou vnitřní silou, o které ani nevěděl, že by ji někdy měl. Sundal mu tu kapuci a tvář pod ní byla tak jasná, jako by jí viděl ve slunečním světle. Hned ji poznal. Tisíckrát o ní zpíval. Znal ji stejně dobře jako svou.

Byla to Allanonova tvář.

Kapitola 4

Když se pak druhý den ráno Par probudil, rozhodl se, že Collovi o svém snu nic neřekne. Za prvé nevěděl, co by mu měl říct. Nemohl si být jistý, jestli se sen objevil sám od sebe nebo proto, že tak moc chtěl, aby se mu zdál — a dokonce ani v tom případě nevěděl, jestli byl skutečný. Za druhé, zmínit se o tom Collovi znamenalo, že mu zase začne říkat, jak je od něj hloupé, myslet na něco, co nikdy k ničemu nepovede. Nebo s tím něco udělá? A nakonec, kdyby k němu byl Par upřímný, začnou se hádat, zda je rozumné vydat se do Dračích štítů hledat Hadeshorn a tři sta let mrtvého druida. Radši tu záležitost nechá uležet.

Snědli studenou snídani, která se skládala z divokých borůvek a vody z potoka, a byli šťastni, že mají aspoň to. Déšť ustal, ale obloha byla zatažená a den šedý a hrozivý. Od severozápadu se vrátil ještě silnější vítr, větve stromů se ohýbaly a listí divoce šustilo, jak se do nich opíral. Sbalili výstroj, nasedli na loďku a odrazili na řeku.

Vody v Mermidoru hodně přibylo, loďka sebou házela a divoce se otáčela, jak je odnášela směrem k jihu. Naplaveniny zahltily vodu a oni drželi vesla tak, aby mohli odstrkovat větší kusy, které hrozily loď poškodit. Útesy Runových hor se po obou stranách tmavě leskly, zahaleny do vrstev mlhy a nízko položených mraků. V jejich stínu byla zima a bratři cítili, jak jim ruce a nohy rychle tuhnou.

Pokud mohli, zastavovali u břehu a trochu odpočívali, ale jen velmi málo. Neměli nic k jídlu a ani kde se ohřát, pokud nechtěli ztrácet čas rozděláváním ohně. Před polednem začalo znovu pršet. Za deště se rychle ochladilo, vítr zesílil a pokračovat po řece bylo nebezpečné. Když našli malý záliv chráněný starou borovicí, rychle vmanévrovali loďku na břeh a postavili na noc tábor.

Rozdělali oheň, snědli rybu, kterou chytil Coll, a udělali co bylo možné, aby se pod celtou, do které ze všech stran foukal vítr, usušili. Spali lehce, byla jim zima a nepohodlně, vítr skučel údolím hor a řeka se vylévala z břehů. Tu noc se Parovi nezdálo vůbec nic.

Ráno přineslo tolik potřebnou změnu počasí. Bouře se posunula na východ, obloha se vyčistila a zaplnila jasným slunečním světlem. Vzduch se oteplil. Zatímco je člun nesl směrem na jih, usušili si bratři šaty. Kolem poledne už bylo natolik teplo, že si mohli sundat haleny a boty a vyhřívat se na slunci.

„Jak se říká, po bouři je vždycky klid.“ prohlásil Coll spokojeně. „Teď bude hezké počasí, Pare — podívej. Ještě tři dny a budeme doma.“

Par se usmál a neřekl nic.

Den byl líný a letní vůně stromů a květin začaly znovu zaplňovat vzduch.

Pluli pod Jižní hláskou, jejíž černé granitové velikášství se vzpínalo do nebes z horské skály na kraji řeky, tiché a záhadné. Dokonce i z takové dálky v jaké se teď nacházela, vypadala věž nebezpečně. Šedavá a neprůhledná kamenná stavba byla tak tmavá, že to vypadalo, jakoby pohlcovala světlo. O Jižní hlásce existovala celá řada dohadů. Někteří říkali, že je živá, že žije na úkor země. Jiní říkali, že se může pohybovat. Téměř všichni se shodli na tom, že to vypadá, jako by se díky nějaké nekonečné konstrukci neustále zvětšovala. Zdála se opuštěná. Vždy tak vypadala. Věži měla sloužit elitní jednotka federální armády, ale nikdo ji nikdy neviděl. Taky dobře, pomyslel si Par, když pluli poklidně kolem.

V pozdním odpoledni dosáhli ústí řeky, na místě, kde se vlévala do Duhového jezera. Jezero se před nimi rozprostřelo. Ve slunci se doširoka roztahující stříbromodrá voda na západním kraji v blízkosti obzoru měnila do zlaté. Nad hlavami se jim klenula duha, podle které získalo jezero své jméno byla nyní ve slunečním světle nevýrazná, modrá a růžová barva se téměř ztrácela, červenou a žlutou jakoby někdo vymazal. V dálce tiše létali jestřábi, velká těla se úctyhodně rozprostírala proti světlu.

Ohmsfordové zajeli s loďkou ke břehu a uložili ji poblíž skupinky stromů vrhajících nízký stín. Rozbalili tábor, pověsili celtu pro případ, že by se počasí změnilo, a Coll šel chytat ryby, zatímco Par se vydal pro dříví na večerní oheň.

Par se chvíli procházel po břehu směrem na východ, opájel se jasným odleskem jezerních vod a barvami ve vzduchu. Za nějaký čas se vydal mezi stromy a začal sbírat kousky suchého dřeva. Dostal se jen o kousek dál, když se les najednou začal měnit ve vlhké a tmavé místo naplněné hnilobným zápachem. Všiml si, že mnoho stromů umírá, má zvadlé hnědé listí, polámané větve a odlupující se kůru. Ani zem nevypadala dobře. Ohnul se, začal v ní rýt botou a zvědavě ji pozoroval. Nezdálo se, že by zde cokoliv žilo. V okolí nepobíhala žádná malá zvířata ani žádní ptáci nezpívali ve větvích. Les byl opuštěný.

Rozhodl se, že tímhle směrem dřevo na podpal hledat nepůjde, a místo toho se začal vracet ke břehu. Náhle spatřil nějaký dům. Ve skutečnosti to byla jakási chata, alespoň zčásti. Byla úplně obrostlá plevelem, vínem a mechem. Trámy se uvolnily ze stěn, okenice ležely na zemi a střecha se pomalu propadala. Sklo v oknech chybělo vytlučené a přední dveře byly otevřené. Chata stála na kraji malého zálivu, který se táhl daleko mezi stromy, a jehož voda byla klidná, zelená a stojatá. Zápach, který z ní stoupal, nutil ke zvracení.

Par by si mohl myslel, že je opuštěná, kdyby nebylo úzkého sloupu kouře, který vycházel z rozpadajícího se komína.

Zaváhal, bylo s podivem, proč by někdo žil v takovémto prostředí. Uvažoval jestli tam doopravdy někdo je nebo jestli to není jen přelud. Možná ten uvnitř potřebuje pomoc.

Byl téměř rozhodnut jít se podívat, ale něco na té chatě natolik odpuzovalo, že se k tomu nedokázal přemoci. Zkusil křiknout, jestli je někdo doma. Chvíli počkal a pak zavolal ještě jednou. Když nikdo neodpovídal, téměř s díky se otočil a pokračoval v cestě.

Když se vrátil, Coll už čekal s rybou. V rychlosti rozdělali oheň a uvařili si večeři. Oba už měli ryb po krk, ale bylo to lepší než nic a měli větší hlad, než si mysleli. Když dojedli, sedli si a pozorovali, jak slunce zachází za horizont a jak se Duhové jezero mění ve stříbrné. Obloha potemněla a zaplnila se hvězdami. Z tichého soumraku se ozývaly zvuky noci. Stíny stromů se prodloužily a spojily do tmavého závoje, který pohltil i poslední zbytky slunečního světla.

Par právě přemýšlel, jak Collovi sdělit, že se nevrátí do Stinného dolu, když se vynořila lesní žena.

Vynořila se ze tmy zpoza stromů za nimi jako jeden ze stínů, které se mihotaly ve slabém světle ohně. Kolem sebe měla několik vrstev hadrů, až to vypadalo, že jí jimi někdo dávno v minulosti obalil a až do současnosti takto ponechal. Její špičatá tvář vykukovala z dlouhých pramenů hustých bezbarvých vlasů. Bůh ví jak je stará, pomyslel si Par; byla tak ošlehaná, že to nebylo možné odhadnout.

Opatrně vyšla na kraj lesa a zastavila se za kruhem, který vytvářelo světlo ohně. Ztěžka se opírala o hůl značně opotřebovanou potem a nošením. Zvedla jednu hrubou ruku a ukázala na Para. „To jsi byl ty, kdo mě volal?“ zeptala se a její hlas praskal, jako když se láme dřevo.

Par, aniž by sám chtěl, na ní zíral. Vypadala jako něco, co vylezlo ze země a nemělo žádné právo žít. Špína a cáry z ní visely, jakoby se na ní usadily a zakořenily, když spala.

„Byl?“ přitlačila.

Konečně pochopil, na co se ptá. „U té chaty? Ano, to jsem byl já.“

Lesní žena se usmála, tvář se jí zkroutila námahou, ústa měla téměř bez zubů. „Měl jsi vstoupit, ne jen tak stát venku,“ zavyla. „Dveře byly otevřené.“

„Nechtěl jsem...“

„Chci si být jistá, že nikdo neprojde kolem, aniž bych ho pozvala. Oheň hoří neustále.“

„Viděl jsem váš kouř, ale...“

„Sbíral jsi dřevo, že? Přišli jste z Truborohu?“ Oči se jí zkřížily, jak se zadívala na místo, kde stála přivázaná loďka. „Dlouhá cesta, že?“ Oči obrátila nazpátek. „Asi před něčím utíkáte?“

Par najednou ztichl. Rychle si s Collem vyměnili pohledy.

Žena se přiblížila a zkoušela přitom holí půdu před sebou. „Hodně jich tudy utíká. Různí lidé. Přicházejí sem ze země psanců a pokaždé něco, nebo někoho, hledají.“ Zastavila se. „A co vy? Och, někdo by vás chtěl, ale já ne. Ne, já ne!“

„Nejsme na útěku,“ promluvil najednou Coll.

„Ne? Tak proč jste tak dobře vybaveni? „Rozmáchla se holí do vzduchu. „Vaše jména?“

„Co chcete?“ zeptal se Par nazlobeně. Líbilo se mu to čím dál tím míň.

Lesní žena se přiblížila o další krok. Něco s ní nebylo v pořádku, něco, co Par nikdy předtím neviděl. Vypadala nehmotně, vlnila se, jakoby procházela kouřem nebo vycházela z horké páry. Její tělo se pohybovalo velice podivně, ale nebylo to jejím věkem. Připomínala jednu z loutek, které používali při představení na tržištích, přišpendlenou v kloubech a vedenou provázky.

Pach zálivu a rozpadající se chatky následoval lesní ženu dokonce i sem. Nasála vzduch, jakoby si to najednou uvědomila. „Co to je?“ Zahleděla se na Para. „Cítím kouzla?“

Para zamrazilo. Ať byla tato žena kdokoliv, nechtěl s ní mít cokoliv společného.

„Kouzlo! Ano! Čisté, jasné a plné života!“ Jazyk lesní ženy pátravě olízl noční vzduch. „A sladké jako krev pro vlky!“

To Collovi stačilo. „Radši byste si měla najít cestu zpět, odkud jste přišla,“ řekl jí, aniž by se obtěžoval skrývat svou nenávist. „Nemáte tady co dělat. Tak zmizte.“

Ale lesní žena se ani pohnula. Ústa se jí stáhla do šklebu a oči zčervenaly jako uhlíky.

„Pojď sem ke mně!“ zasyčela. „Ty, chlapče!“ Ukázala na Para. „Pojď ke mně!“

Natáhla jednu ruku. Par i Coll ustoupili pryč od ohně. Žena se ještě o pár kroků přiblížila, byla už na kraji světla a snažila se je zahnat do tmy.

„Sladký hošíčku!“ zamumlala napůl pro sebe. „Nech mě, ať tě ochutnám, chlapečku!“

Bratři teď stáli přímo proti ní, protože nechtěli ustoupit ze světla. Lesní žena spatřila v jejich očích odhodlání a ďábelsky se zasmála. Přiblížila se, jeden krok, další...

Zatímco pozorovala Para, Coll se na ni vrhl, pokusil se jí uchopit a spoutat ruce. Ale ona byla mnohem rychlejší než on, udeřila ho nebezpečným švihnutím holí do hlavy a poslala ho k zemi jak širokého, tak dlouhého. Hned se na něho vrhla a vyla přitom jako šílený netvor. Par byl ale rychlejší. Téměř bez rozmyslu použil píseň přání. Vyslal kupředu několik strašidelných představ. Překvapeně upadla a rukama se snažila odehnat představy pryč. Par využil příležitosti, chytil Colla a postavil ho na nohy. Rychle odtlačil bratra z místa, kde se útočnice snažila zachytit vzduchu.

Lesní žena najednou strnula, nechala představy, ať si s ní pohrají, a otočila se směrem k Parovi s takovým úsměvem, že mu krev tuhla v žilách. Aby ji vystrašil, vyslal Par obraz démonické bytosti, ale tentokrát se k němu žena natáhla, otevřela ústa a nasála vzduch. Obraz zmizel. Žena si olízla rty a zavyla.

Par vyslal ozbrojeného válečníka. Lesní žena ho hladově zhltla. Znovu se přiblížila, obrazy ji už nezpomalovaly, vlastně se těšila, až k ní pošle další. Vyžívala se v chuti kouzla; zdálo se, jakoby se jím sytila. Par se snažil probrat Colla, ale jeho bratr mu stále ještě ohromen ležel na rukou. „Colle, probuď se!“ zašeptal naléhavě.

„Pojď, chlapče,“ něžně opakovala lesní žena. Pokývla hlavou a přiblížila se. „Nakrm mě!“

Pak vybuchl oheň v záblesku světla. Bylo všude kolem jako za bílého dne. Lesní žena se před zářícím jasem scvrkla a náhle vykřikla hlasem plným nenávisti. Par zamrkal a snažil se září prohlédnout.

U stromů se objevil starý muž s bílými vlasy a šedé róbě, s kůží hnědou jako dřevo. Vystoupil ze tmy do světla jako duch, který se změnil v živoucí bytost. Na tváři měl bojovný výraz a v očích zvláštní jas. Par se otočil, aby se bránil, a sáhl po dlouhém noži za opaskem. Dva, pomyslel si zoufale a znovu zatřásl Collem ve snaze zvednout ho.

Ale starý muž si ho nevšímal. Místo toho upíral pozornost na lesní ženu. „Znám tě,“ řekl jemně. „Nikoho nevyděsíš. Ztrať se odtud, nebo budeš mít co dočinění se mnou!“

Lesní žena na něj zasyčela jako had a dřepla si jakoby se chystala vyskočit. Ve tváři starého muže ale spatřila něco, co ji přimělo od útoku upustit. Pomalu začala couvat zpátky kolem ohně.

„Vrať se do tmy.“ zašeptal starý muž.

Lesní žena naposledy zasyčela, pak se otočila a bez jediného zvuku zmizela mezi stromy. Její zápach byl ještě chvíli ve vzduchu, ale pak i ten zmizel. Starý muž téměř nepřítomně mávl směrem k ohni a ten se normálně rozhořel. Noc se naplnila příjemnými zvuky a všechno bylo jako předtím.

Starý muž si odfrknul a přistoupil blíž ke světlu od ohně. „Fuj. Jedno z malých nočních strašidel si vyšlo pohrát,“ zamumlal znechuceně. Zkoumavě se podíval na Para. „Jsi v pořádku, mladý Ohmsforde? A tenhle? To je Coll, že? Ten to dostal ošklivě.“

Par opatrně položil Colla na zem a pokýval hlavou. „Ano, díky. Mohl byste mi podat támhleten šátek a trochu vody?“

Starý muž udělal o co byl požádán a Par očistil Collovu hlavu tam, kde se už tvořila ošklivá jizva. Coll sebou trhl, zpříma se posadil, schoval si hlavu mezi kolena a čekal, až odezní pulzující bolest. Par vzhlédl. Najednou mu došlo, že starý muž vyslovil Collovo jméno.

„Jak víte, kdo jsme?“ zeptal se.

Starý muž neuhnul pohledem. „Dobře tedy. Vím kdo jste, protože vás hledám. Nejsem však váš nepřítel, pokud si to myslíš.“

Par přikývl. „Skutečně ne. Když jste nám pomohl, tak ne. Díky.“

„Není třeba děkovat.“

Par znovu kývl. „Ta žena, nebo co to bylo zač — vypadala, že se vás bojí.“ Neřekl to jako otázku, ale jako prostý fakt.

Starý muž pokrčil rameny. „Patrně.“

„Znáte ji?“

„Vím o ní.“

Par zaváhal, protože si nebyl jistý jestli o tom má začít nebo ne. Potom se rozhodl. „Takže. Proč nás vlastně hledáte?“

„O, to je obávám se moc dlouhá historie,“ řekl starý muž a v jeho odpovědi zazněla únava. „Nemohli bychom se posadit, když o tom budeme mluvit? V teple ohně alespoň trochu pookřejí tyhle staré kosti. Nemáš náhodou trochu piva, co? Ne? Škoda. Nuže, domnívám se, že jsem neměl příležitost poskytnout vám tohle rozptýlení, když vás vyháněli z Varfleetu. Za těchto okolností jste měli štěstí, že jste vyvázli se zdravou kůží.“

Přisunul se blíž a opatrně se posadil do trávy, složil si nohy před sebou a pečlivě se zahalil do svého šedého oděvu. „Víte, myslel jsem si, že vás tam doženu. Pak se ale vyskytly potíže s Federací a dřív než jsem vás mohl zastavit, byli jste už na cestě k jihu.“

Natáhl se pro hrnek, ponořil ho do vody ve vědra a zhluboka se napil. Coll teď seděl zpříma a rozhlížel se s nasáklým obvazem na poraněné straně hlavy. Par se posadil vedle něho.

Starý muž dopil a rukávem si utřel ústa. „Poslal mě Allanon,“ prohlásil bezbarvě.

Dlouho bylo ticho. Bratři Ohmsfordové zírali nejdříve na starce, pak jeden na druhého a nakonec znovu na něj.

„Allanon?“ opakoval Par.

„Allanon je už tři sta let mrtvý,“ bez obalu poznamenal Coll.

Starý muž pokýval hlavou. „Skutečně je. Neřekl jsem to správně. Byl to spíš Allanonův duch, jeho stín — ale ve všech úmyslech a plánech pořád Allanon.“

„Allanonův stín?“ stáhl si Coll obvaz z hlavy zapomínajíc na své zranění. Nenamáhal se skrývat svou nedůvěra.

Starý muž si promnul vousatou bradu. „Teď budete muset být chvilku trpěliví, než vám to vysvětlím. Mnohé z toho co uslyšíte budete těžko přijímat, ale musíte se o to pokusit. Věřte mi, když říkám, že je to velmi důležité.“

Rychle si promnul ruce směrem k ohni. „Na chvíli mě považujte za posla, ano? Považujte mě za Allanonova posla, protože to je to jediné čím teď pro vás jsem. Ty, Pare. Proč jsi ignoroval ty sny?“

Par ztuhl. „Vy o tom víte?“

„Ty sny vysílal Allanon, aby tě k němu dovedly. Cožpak nerozumíš? Byl to jeho hlas, co k tobě promlouval a jeho stín, který přicházel, aby tě označil. Svolává vás do Hadeshornu — tebe, tvou sestřenici Wren a ...“

„Wren?“ nedůvěřivě ho přerušil Coll.

Starý muž vypadal znepokojeně. „Vyjádřil jsem se snad nesrozumitelně? Budu muset všechno opakovat? Vaše sestřenice, Wren Ohmsfordová. A Walker Boh také.“

„Strýček Walker,“ řekl Par. „Vzpomínám si.“

Coll pohlédl na bratra a pak znechuceně potřásl hlavou. „To je k smíchu. Nikdo neví, kde je jim oběma konec!“ vyštěkl. „Wren žije někde v Západní zemi s tuláky. Za devatero horami. A Walkera Boha nikdo neviděl už nejmíň deset let. Pokud víme, může být klidně mrtvý.“

„Může, ale není,“ řekl na zkoušku starý muž. Věnoval Collovi významný pohled a pak se znovu zadíval na Para. „Všichni máte přijít k Hadeshornu před nejbližším úplňkem. První noc novoluní s vámi třemi chce Allanon mluvit.“

Par cítil, jak mu celým tělem proběhl mráz. „O kouzlu?“

Coll stiskl bratrovo rameno. „O Přízracích?“ zkusil jej rozšířenýma očima parodovat.

Starý muž se s tvrdým výrazem v tváři naklonil dopředu. „O čem bude chtít! Ano, o kouzle! A o Přízracích! O bytostech jako je ta, která tě jako malé dítě před chvílí srazila. Ale nejvíc, myslím, mladý Colle, o tomhle!“

Hodil do ohně špetku tmavého prášku tak nečekaně, že sebou Par a Coll trhli. Oheň zaplápolal jako když se starý muž objevil poprvé, ale tentokrát se světlo ze vzduchu vytratilo a všechno potemnělo.

Pak se v temnotě začal objevovat obraz a rostl do takové velikosti, až je celý obklopil. Byl to obraz Čtyřzemí, pusté, prázdné krajina bez jediné stopy života. Nade vším visel soumrak a závoj kouře, který byl cítit popelem. V řekách s otrávenou vodou pluly hromady trosek. Stromy byly ohnuté, zlámané a zbavené života. Nerostlo tam nic jiného než plevel. Lidé se plížili jako zvěř a zvířata před nimi prchala. Byly tam stíny s divnýma červenýma očima, které všude kroužily, vstupovaly do lidí, kteří se pomalu ploužili a pohrávaly si s nimi, kroutily je, až ztratili svou podobu.

Byla to noční můra nesmírné hrůzy a vzteku. Parovi a Collovi připadalo, že se to děje jim a že křik, který vychází z těl mučených lidí je jejich vlastní.

Obraz zmizel a byli opět u ohně, starý muž seděl a sledoval je jestřábíma očima.

„To byla část mého snu,“ zašeptal Par.

„To byla budoucnost,“ řekl starý muž.

„Nebo trik,“ zamumlal roztřesený Coll, který se zatvrzoval před vlastním strachem.

Starý muž po něm šlehl pohledem. „Budoucnost je neustále se měnící bludiště možností, dokud se nestane přítomností. Budoucnost, kterou jsem vám dnes večer ukázal není ještě jistá. Ale s každým dalším dnem taková nejspíš bude, protože nikdo nedělá nic, co by ji odvrátilo. Kdybys to chtěl změnit, udělej to co jsem řekl. Jdi za Allanonem. Poslouchej co bude říkat!“

Coll neřekl nic jen v tmavých očích se mu zračily pochyby.

„Řekněte nám, kdo jste,“ řekl Par jemně.

Starý muž se k němu otočil, chvilku si ho pozorně prohlížel, pak se od obou odvrátil a zíral do temnoty, jakoby tam byly světy a životy, které mohl spatřit jen on. Nakonec se otočil zpátky a kývl.

„Dobře tedy, i když nevím, co se tím změní. Mám jméno, jméno, které byste měli oba znát. Jmenuji se Cogline.“

Na okamžik Par i Coll oněměli. Pak promluvili oba najednou.

„Cogline, ten samý Cogline co žil ve Východní zemi s...?“

„Myslíte toho samého koho Kimber Boh...?“

Podrážděně je přerušil. „Ano, ano! Kolik Coglinů by asi tak mohlo být!“ zamračil se, když uviděl jejich výrazy. „Vy mi nevěříte, co?“

Par se zhluboka nadechl. „Cogline byl stařec už v dobách Brina Ohmsforda. To bylo před třemi sty lety.“

Cogline se neočekávaně zasmál. „Stařec! Pchá! Co ty víš o starcích, Pare Ohmsforde? Pravda je, že nevíš ani co by se za nehet vešlo!“ Zasmál se a potom bezmocně pokýval hlavou. „Poslouchej. Allanon se dožil pěti set let než zemřel! O tom nepochybuješ, co? Řekl bych, že ne, když ten příběh vyprávíš tak ochotně. Je to tedy takový zázrak, že jsem naživu pouhých tři sta let?“ Odmlčel se a v očích měl překvapivě nezbedný výraz. „Proboha, co byste řekli, kdybych vám prozradil, že jsem naživu ještě déle?“

Poté jen mávl rukou. „Ne, ne, nenamáhejte se odpovídat. Raději mi odpovězte na tohle. Co o mně víte? O Coglinovi z vašich příběhů? Povězte mi to.“

Zmatený Par pokýval hlavou. „Byl to poustevník, který žil ve Wilderunu se svou vnučkou Kimber Bohovou. Můj předek, Brin Ohmsfordová a její společník Rone Leah ho našli, když...“

„Ano, ano, ale něco o tom muži? Vzpomínej, co jsi viděl!“

Par pokrčil rameny. „Že...“ Zastavil se. „Že používal prášek, který vybuchoval. Cogline znal staré vědy, protože je někde studoval.“ Nyní si začal vybavovat podrobnosti z příběhů o Coglinovi a uvědomil si, že to, co starý muž tvrdí není zas až tak neskutečné. „Ovládal různé druhy síly, takové, kterých se druidové zbavovali když přebudovávali starý svět. Hrome! Jestli jste Cogline, musíte pořád tu sílu mít. Máte? Je to podobné kouzlo jako mám já?“

Coll vypadal najednou vyděšeně. „Pare!“

„Jako tvé vlastní?“ zeptal se starý muž rychle. „Kouzlo jako píseň přání? Hmm... Nikdy! Nikdy nic tak nepředvídatelného jako tohle! Věčný problém s kouzly druidů a elfů — příliš nepředvídatelné! Síla kterou vládnu má základ ve vědách prověřených a vyzkoušených léty spolehlivého studia! Nechová se jak se jí zlíbí; nevyvíjí se jako něco živého!“ Zastavil se a nehezký úsměv mu pokřivil letitou tvář. „A navíc také, Pare Ohmsforde, má síla ani nezpívá.“

„Jste opravdu Cogline?“ zeptal se Par jemně a v jeho hlase bylo zřetelně slyšet ohromení.

„Ano,“ zašeptal starý muž v odpověď. „Ano, Pare.“ Rychle se otočil ke Collovi, který ho chtěl přerušit a položil mu na rty svůj úzký kostnatý prst. „Pšššt, mladý Ohmsforde, vím, že stále nevěříš a tvůj bratr jakbysmet, ale ještě chvilku poslouchejte. Jste potomci elfího rodu Shannarů. Těch nikdy nebylo mnoho a hodně se od nich očekávalo. Myslím, že stejně tak i od vás. Možná ještě více. Není mi dovoleno to vidět. Jak už jsem řekl, jsem jen posel — přinejlepším ubohý posel. Pravda je taková, že i posel proti své vůli. Ale jsem vše, co Allanon má.“

„Ale proč vy?“ zmohl se Par na otázku. Jeho hubená tvář byla teď značně znepokojená.

Starý muž se odmlčel, jeho vrásčitá a ošlehaná tvář ještě více ztuhla, jakoby pro něj bylo příliš těžké na otázku odpovědět. Když nakonec promluvil, bylo to v téměř hmatatelném tichu.

„Protože jsem kdysi býval druid, přestože si na to téměř nepamatuji. Studoval jsem kouzla a zapomenuté vědy. Vybral jsem si jinou cestu a vzdal se tak jakéhokoliv nároku na to možnost být jako ostatní. Allanon mě znal, nebo jestli chcete věděl o mně, a pamatoval si, kým jsem byl. Ale počkejte. Trochu si vymýšlím, když tvrdím, že jsem byl druid. Nebyl jsem, jen jsem studoval jejich způsoby. Ale Allanon si to stejně pamatoval. Když za mnou přišel, i když toho moc neřekl, bylo to jako kdyby jeden druid přišel za druhým. Nemá nikoho jiného, kdo by mohl za vámi jít a říct že sny jsou pravdivé. Všem už se zdály, rozumíš — Wren, Walkeru Bohovi stejně jako tobě. Všichni viděli nebezpečí, které budoucnost představuje. Nikdo ale neodpovídá. Tak poslal mě.“

Mrkl jasnýma očima a vzpomínka zmizela. „Kdysi jsem byl druid, alespoň duchem, když ne chováním, a pořád mám mnoho druidských způsobů. Nikdo to nevěděl. Ani má vnučka Kimber, ani vaši předci, nikdo. Vidíte, že jsem žil mnoho různých životů. S Brin Ohmsfordovou jsem do Maelmordu putoval jako Cogline poustevník, napůl blázen, napůl nemohoucí, ale plný kouzelných sil a divných pojmů. Tehdy jsem jím byl. Stal jsem se jím. Trvalo mi potom roky, ještě dlouho poté, co Kimber odešla, abych se stal sám sebou a znovu se tak choval a mluvil.“

Povzdechl si. „Byl to druidský spánek, který mě tak dlouho udržel naživu. Znal jsem jeho tajemství; nosil jsem ho v sobě. Mnohokrát jsem myslel na to, jak ukončit své trápení, odevzdat se smrti. Něco mě v tom však stále bránilo. Teď si myslím, že to byl Allanon. Přestože byl mrtvý, zasahoval do osudů jiných, aby se ujistil, že druidové mají mluvčího i poté, co odešel.“

V Parových očích spatřil otázku, uhodl ji a rychle pokýval hlavou. „Ne, ne, já ne. Já nejsem ten mluvčí, kterého potřebuje! Nemám ani dostatek času, abych doručil poselství, které jsem dostal. Allanon to ví. Věděl, že je lepší zeptat se jestli přijímám život, který jsem předtím zavrhoval, než za mnou chodit. O tohle musí požádat někoho jiného.“

„Mne?“ současně se zeptal Par.

Starý muž se odmlčel. „Snad. Proč se ho na to nezeptáš sám?“

Nikdo nic neříkal a všichni se sklonili k ohni, protože temnota na ně doléhala mnohem víc. Přes vody duhového jezera se nejasně ozýval křik nočních ptáků a zdálo se, jakoby ten strašidelný zvuk měřil hloubku Parovy nejistoty.

„Potřebuji se ho zeptat,“ řekl nakonec. „Myslím, že to chci.“

Starý muž našpulil své tenké rty. „Pak musíš.“

Coll se pokusil něco říci, ale pak si to rozmyslel. „Musíme si to pečlivě promyslet,“ prohlásil nakonec.

„Na to je málo času,“ zabručel stařec.

„Pak bychom neměli plýtvat tím, který máme,“ prostě odpověděl Coll. Když mluvil, už nebyl nepříjemný, pouze trval na svém.

Par chvíli svého bratra pozoroval a potom přikývl. „Coll má pravdu. Budu si to muset promyslet.“

Starý muž pokrčil rameny, jakoby chtěl dát najevo, že si uvědomil, že víc udělat nemůže. Vstal. „Předal jsem vám poselství, které jsem měl doručit a musím odejít. Jsou ještě další, které mám navštívit.“

Par a Coll překvapeně vstali s ním. „Odcházíte, teď, v noci?“ zeptal se rychle Par. Nějak počítal s tím, že starý muž zůstane, aby se ho dál pokoušel přesvědčit o smyslu snů.

„Připadá mi to tak nejlepší. Čím dřív se vydám na cestu, tím dřív skončí. Jak jsem řekl, byli jste první, za kterými jsem se vydal.“

„Ale jak najdete Wren nebo Walkera?“ chtěl vědět Coll.

„Stejně jako vás.“ Starý muž luskl prsty a krátce zablesklo stříbrné světlo. Zašklebil se a v záři ohně vypadala jeho tvář jako tvář kostlivce. „Kouzlo.“

Natáhl svou vyzáblou ruku. Par ji uchopil první a zjistil, že starý muž má železný stisk. Coll se přesvědčil o tom samém. Podívali se na sebe.

„Dovolte, abych vám dal radu,“ řekl stařec náhle. „Ne proto, abyste se jí nutně řídili, to je jasné — ale přesto. Vy vyprávíte příběhy, příběhy o druidech a kouzle, o vašich předcích, litanii o tom, co bylo a už není. To je hezké, ale vy si nechcete uvědomit, že důležité je to, co se děje teď. Všechny pověsti světa budou k ničemu, jestli se vyplní to, co jsem vám ukázal. Vy žijete v tomhle světě — ne v nějakém jiném. Kouzlo slouží mnoha účelům, ale vy ho používáte jen jedním způsobem. Měli byste zjistit, co dokáže jiného. A to nedokážete, dokud nepochopíte. Soudím, že tomu nerozumí ani jeden z vás.“

Chvilku si je prohlížel, pak se otočil a odkráčel do tmy. „Nezapomeňte, první noc novoluní!“ Když se z něho stal pouhý stín, zastavil se a ohlédl zpátky. „Ještě něco byste si měli pamatovat. Dávejte na sebe pozor.“ V jeho hlase zaznělo něco nového. „Přízraky nejsou jen pověsti a babské řeči. Jsou stejně skutečné jako vy a já. Možná jste si to do dnešního večera nemysleli, ale teď je všechno jinak. Budou všude tam, kam se pokusíte vydat. Ta žena patřila k nim. Slídila kolem a přišla, protože ucítila kouzlo. Ostatní udělají to samé.“

Znovu se začal vzdalovat. „Hodně věcí vás bude pronásledovat“ varoval je mírně.

Zatímco pomalu mizel ve tmě, ještě něco si pro sebe mumlal, avšak tomu už nerozuměl ani jeden z nich.

Pak byl pryč.

Kapitola 5

Par a Coll Ohmsfordovi se té noci moc nevyspali. Zůstali vzhůru dlouho poté, co starý muž odešel, povídali si a chvílemi docházelo i na hádky. Měli strach, přestože by se k tomu nikdy nepřiznali a očima neustále sledovali temnotu, aby se ujistili, že je někdo. Přízraky nebo podobná hrůza nepozorují. Dokonce ani potom, kdy už si neměli co říct a unaveně se zabalili do dek, aby zavřeli oči před svým strachem, nespali dobře. Ve spánku se převalovali, a až do úsvitu jeden druhého s nepříjemnou pravidelností probouzeli.

Vyhrabali se z tepla svých přikrývek, umyli se ve studených vodách jezera a hned se začali znovu bavit a hádat. Pokračovali i během snídaně, což bylo také dobře, protože opět neměli nic k jídlu a hovorem zaměstnávali svou mysl, takže nevnímali své žaludky. Hovor, nebo spíš hádky, se soustředil na starého muže, který se prohlašoval za Coglina, na sny, které mohly ale nemusely být posílány Allanonem a obsahovaly taková nesourodá témata, jakými byly Přízraky, federální Stopaři, cizinec, který je zachránil ve Varfleetu a především zásadní otázku zda má svět ještě smysl či ne. Oba zaujímali k těmto tématům rozdílná stanoviska, o kterých se dalo diskutovat dlouhé týdny. Za takového stavu věcí se jejich komunikace omezila na bouřlivé výměny názorů.

Než uplynula první hodina dne, měli jeden druhého po krk.

„Nemůžeš popřít, že ten starý muž mohl být doopravdy Cogline!“ možná už po sté trval na svém Par, když nesli celtu do loďky, aby ji tam uložili.

Collovi se podařilo trochu pokrčit rameny. „To nepopírám.“

„A jestli to doopravdy je Cogline, pak nemůžeš ani popřít možnost, že všechno, co nám řekl je pravda!“

„To taky nepopírám.“

„A co ta lesní žena? Co to bylo, jestli ne Přízrak, noční bytost s kouzly silnějšími než ta naše?“

„Ta tvoje.“

Par si odfrkl. „Promiň. Mé vlastní. Důležité je, že ona byla Přízrak! Určitě byla! To by znamenalo, že aspoň část toho, co nám starý muž vyprávěl, je pravda, i přesto, jak to vidíš ty!“

„Počkej chvíli.“ Coll upustil svůj konec celty, stál s rukama v bok a se strachem bratra pozoroval. „Ty to děláš celou dobu, co se hádáme. Děláš takovéhle směšné skoky v logice a tváříš se, jakoby to dokonale dávalo smysl. Jakou má souvislost, že jestli ta žena byla Přízrak, tak nám ten starý muž říkal pravdu?“

„No protože...“

„Nebudu ani zpochybňovat tvou domněnku že byla Přízrak,“ kousavě ho přerušil Coll. „I když nemáme sebemenší představu o tom co to Stín je. Snadno mohla být něco docela jiného.“

„Něco jiného? A co tedy...?“

„Něco jako společník toho starce. Něco jako volavka, která by dodala jeho pohádce věrohodnost.“

To Para rozzuřilo. „To je směšné! Jaký by to mělo smysl?“

Coll v zamyšlení sešpulil rty. „Přirozeně přesvědčit tě, abys s ním šel do Hadeshornu. Dostat tě zpátky do Truborohu. Zamysli se nad tím. Možná se ten starý muž také zajímá o kouzlo — stejně jako Federace.“

Par rozhodně zakroutil hlavou. „Tomu nevěřím.“

„Vždycky nerad věříš čemukoliv, co tě nenapadlo jako prvního,“ prohlásil kousavě Coll a znovu zvedl svůj konec celty. „Rozhodneš se k něčemu a tím to hasne. Nuže, tentokrát ses neměl rozhodovat tak rychle. Jsou tu ještě jiné možnosti, o kterých lze uvažovat, a já jsem se právě o jedné z nich zmínil.“

Dolů ke břehu šli mlčky a tiše. Celtu položili na dno loďky. Slunce viselo nad východním horizontem a začínalo se oteplovat. Duhové jezero bylo klidné a bezvětří plné vůně divokých květin a vysoké trávy.

Coll se otočil. „Víš, nejde o to, že jsi tak rozhodný. Jde o to, že chceš, abych s tebou hned souhlasit. Neměl bych se přít, měl bych to bez řečí přijmout. No, tohle neudělám. Jestli se chceš vrhnout vstříc Truborohu a Dračím štítům — dobrá, do toho. Ale přestaň se chovat, jako by bylo mou povinností jít tam s tebou.“

Par hned neodpověděl. Vzpomněl si, jaké to bylo, když vyrůstali. Přestože byl o dva roky starší Par menší, než Coll, vždycky se stal vůdcem. Koneckonců měl kouzlo a to ho stavělo do popředí. Choval se rozhodně: bylo nezbytné být rozhodný když stál tváří v tvář pokušení použít kouzlo, aby vyřešil každou situaci. Nebyl díky tomu umírněnější; ani teď se to nezměnilo. Coll se dokázal lépe ovládat — působil přemýšlivě a rozvážně, rozený srovnávač rvaček a rozepří v sousedství, protože nikdo jiný nebyl tak dobře stavěný, ani dost duchapřítomný. Nebo tak oblíbený, připustil si — protože takový Coll byl, mladík, kterého si každý ihned zamiluje. Celý čas se o někoho staral, léčil nepříjemné pocity i uraženou pýchu. Par se pořád někam hrnul, na takové věci nedbal, stále hledal nová místa, zaměstnán novými podněty, vymýšlel nové nápady. Byl vizionář, ale chyběla mu Collova vnímavost. Jasně vnímal možnosti života, ale byl to Coll, kdo lépe rozuměl jeho nástrahám.

Mnohokrát jeden druhého chránili před chybami, které udělali. Ale Par měl kouzlo, které mohl využívat, takže krýt Colla ho nestálo velkou námahu. Coll nic podobného neměl. Krýt Para ho mnohdy stálo velké úsilí. Nicméně Par byl jeho bratr, kterého miloval. Nikdy si nestěžoval. Když si občas Par na takové dny vzpomněl, styděl se, kolik toho pro něho bratr udělal.

Zahnal vzpomínky. Coll se na něj díval a očekával odpověď. Par netrpělivě přešlapoval a přemýšlel, co odpovědět. Pak prostě řekl: „Dobrá. Co si myslíš, že bychom měli udělat?“

„U sta hromů, nevím, co bychom měli udělat!“ řekl Coll okamžitě. „Vím jen, že je tu spousta nezodpovězených otázek a myslím, že bychom se do ničeho neměli pouštět, dokud nebudeme mít možnost, najít odpověď na některou z nich!“

Par klidně přikývl. „Máš na mysli před novoluním.“

„To je déle, než za tři týdny a ty to víš!“

Parovi ztuhla čelist. „Není to tolik, kolik se z toho snažíš udělat! Jak bychom tedy asi měli odpovědět naše na otázky, abychom to stihli?“

Coll na něj zíral. „Jsi nemožný, víš to?“

Otočil se a odešel pryč ze břehu k hromádce dek a nádobí, které začal odnášet dolů do člunu. Na Para ani nepohlédl. Par stál na místě a mlčky bratra sledoval. Vzpomínal na to, jak ho Coll napůl utopeného vytáhl z Rappahalladranu, když na výpravě spadl do peřejí. Stáhlo ho to dolů a Coll se pro něj musel potopit. Pak onemocněl a Coll ho třesoucího se a napůl v deliriu odnesl na zádech domů. Zdálo se, že se o něj Coll vždycky staral. Proč vlastně, napadlo ho najednou. On je ten kdo má kouzlo.

Coll byl s nakládáním hotov a Par šel za ním. „Mrzí mě to,“ řekl a čekal.

Coll na něj chvilku vážně shlížel a pak se zeširoka rozesmál. „Ne, nemrzí. Jen to říkáš.“

Par mu chtě nechtě musel úsměv opětovat. „Ne, neříkám!“

„Ano, říkáš. Jen chceš odvést moji pozornost a znovu začít se svým otravným rozhodováním až budeme uprostřed jezera, kde před tebou nebudu moci utéct.“ Teď se jeho bratr nepokrytě smál.

Par dělal, co mohl, aby vypadal, že ho to zasáhlo. „Dobrá, je to tak. Nemrzí mě to.“

„Věděl jsem to!“ vítězoslavně pronesl Coll.

„Ale mýlíš se, pokud jde o důvod mé omluvy. Nemá to nic společného s tím, že bych se tě chtěl uprostřed jezera zbavit. Jen se snažím shodit ze sebe břímě viny, které jsem jako starší bratr vždycky cítil.“

„Jen se neboj,“ měl znovu navrch Coll „Vždycky jsi byl hrozný starší bratr.“

Par ho šťouchl, Coll mu to vrátil a ve chvilce byly rozepře zapomenuty. Zasmáli se, naposledy se podívali na tábořiště, spustili loďku na jezero a ve větší hloubce se na ni vyšplhali. Coll bez řečí popadnul vesla a začal pádlovat.

Pluli podél pobřeží na západ, spokojeně poslouchali vzdálené zvuky ptáků, které k nim doléhaly ze stromů a rákosí a nechali se hřát příjemným dnem, který právě začínal. Chvíli mlčeli, opojeni pocitem znovu nabyté blízkosti, kterou na začátku dnešní cesty nalezli, a s úmyslem vyhnout se další hádce.

Par se nicméně přistihl, jak v duchu o celé věci přemýšlí — byl si jistý, že Coll dělá něco velmi podobného. Jeho bratr měl v jedné věci pravdu — bylo tu mnoho nezodpovězených otázek. Když si promítal události předešlého večera, zjistil, že si přeje, aby se byl býval starého muže zeptal na víc. Věděl například stařec, kdo byl ten cizinec, který je zachránil ve Varfleetu? O problémech, které je potkaly věděl a určitě věděl něco i o tom, jak se jim podařilo uprchnout. Dokázal je vystopoval do Varfleetu, pak dolů do Mermidonu a bez větší námahy zastrašil lesní ženu — Přízrak, nebo co to bylo. Ovládal nějaký druh síly, možná staré druidské kouzlo, snad starou moudrost světa — ale nikdy se nezmínil o tom, jakého druhu bylo. Jaký byl skutečně jeho vztah k Allanonovi? Nebo to bylo jen tvrzení, které se nezakládalo na pravdě? A čím to bylo, že tak rychle ztratil v Para víru, když mu Par řekl, že si celou tu věc, zda jít do Hadeshornu a setkat se tam s Allanonem nebo ne, promyslí? Neměl se snažit víc, aby Para přesvědčil?

Nejvíc ho ale znepokojovala otázka, o které se s Collem vůbec nemohl bavit — týkala se totiž Colla samotného. Sny Parovi řekly, že je třeba jeho a také jeho sestřence Wren a strýce Walkera Boha. Starý muž říkal to samé — že voláni jsou Par, Wren a Walker.

Proč nepadla ani zmínka o Collovi?

To byla otázka, na kterou neměl vůbec žádnou odpověď. Nejdřív ho napadlo, že ten, kdo byl povolán, má kouzlo písně přání. Ale proč bylo tedy třeba Wren? Ta přece žádné kouzlo neměla. Walker Boh byl jiný, jistě, protože se o něm odjakživa vyprávělo, že znal nějaká kouzla, která nikdo jiný neuměl. Ale Wren ne. A Coll také ne. Přesto byla jmenována Wren a Coll ne.

Právě tohle ho víc než cokoliv jiného nutilo ptát se, co by měl dělat. Chtěl znát důvod těch snů; pokud měl starý muž s Allanonem pravdu, chtěl vědět co mu chce druid říci. Nestál o to v případě, že by se museli s Collem rozdělit. Coll byl víc než jeho bratr; byl to jeho nejbližší přítel, nejdůvěryhodnější společník, prakticky jeho druhé já. Par neměl v úmyslu začít dělat něco, co není určeno oběma. Tohle prostě nechtěl udělat.

Přesto starý muž Collovi nezakázal, aby také přišel. Ani sny ne. Nic ho před tím nevarovalo.

Prostě ho nikdo nebral v úvahu.

Proč to tak bylo?

Ráno pokročilo a začal vanout vítr. Bratři vzali celtu a jedno z vesel a napnuli plachtu na stožár, takže za chvilku uháněli po Duhovém jezeře a voda kolem nich šplouchala a pěnila. Několikrát se málem převrátili, ale pozorně sledovali změny větru a váhou těl zabránili tomu, aby se loďka převrhla. Nasadili východní kurs a v časném odpoledni už dosáhli ústí Rappahalladranu.

Vytáhli loďku na břeh do malé jeskyně, zakryli ji rákosím a větvemi, nechali v ní všechno kromě dek a nádobí a vyrazili proti proudu směrem k dulnským lesům. Brzy jim připadalo výhodnější vzít to přímou cestou. Nechali řeku za sebou a zamířili k Leahské vysočině. Od včerejšího večera spolu o cíli své cesty nemluvili, předpokládali, že se k tomu vrátí později. Samozřejmě nevrátili. Ani jeden se o tom znovu nezmínil; Coll proto, že šli směrem, kterým stejně chtěl jít, a Par zase usoudil, že Coll má pravdu v tom, že je nutné trochu přemýšlet předtím, než se vůbec nějaký výlet do Truborohu podnikne. Stinný důl bylo stejně tak dobré místo jako kterékoliv jiné, aby to v něm celé probrali.

Bylo zvláštní, že ačkoliv od rána nemluvili o snech ani o starém muži, začal každý zvlášť přemýšlet o svém vlastním stanovisku a oba se pozici toho druhého přibližovat — v duchu uznali, že může mít v něčem úplnou pravdu.

Když se znovu k té věci vrátili, nehádali se. Přešla polovina odpoledne, letní den byl zrovna horký a lepkavý, slunce před nimi vypadalo jako oslepující bílá koule, která je nutila krýt a chránit si oči. Krajinu tvořila hromada valících se kopců, koberec trav a divokých květin, posetý stromy s širokými listy a záplatami zákrsku a skály. Mlhy, které během roku vysočinu pokrývaly vystoupily výše ke slunečnímu jasu a držely se vrcholků a hřebenů jako potrhané cáry plátna.

„Myslím, že ta lesní žena se starce skutečně bála,“ řekl Par, když stoupali vzhůru po dlouhém svahu k místu, kde stál jasan. „Neřekl bych, že to předstírala. Nikdo není tak dobrý herec.“

Coll kývl. „Myslím, že máš pravdu. Tvrdil jsem předtím, že ti dva jsou proti tobě spolčeni, abych tě donutil přemýšlet. A divil bych se, pokud by nám ten starý muž řekl všechno, co ví. Pokud si totiž o Allanonovi z příběhů pamatuji, byl rozhodně opatrný, když si začal něco s Ohmsfordy.“

„Nikdy jim neřekl všechno, to je pravda.“

„Možná se ten starý muž chová stejně.“

Dostali se na hřeben hory a schovali se do stínu jasanů.

Unaveně odložili smotané deky a zůstali nehybně stát zahleděni na vysočinu. Oba byli zpoceni a blůzy na zádech měli zcela vlhké.

„Do Stinného dolu se dnes nedostaneme,“ řekl Par a složil se na zem pod jeden ze stromů.

„Ne, nevypadá to tak.“ Coll si k němu přisedl a protáhl se až v něm kosti zapraskaly.

„Přemýšlel jsem.“

„To se ti bude jednou hodit.“

„Přemýšlel jsem, kde bychom mohli strávit noc. Bylo by hezké spát pro změnu v posteli.“

Coll se zasmál. „Proti tomu nemám námitek. Napadlo tě, kde tady uprostřed ničeho najdeme postel?“

Par se pomalu otočil a podíval se na něj. „To skutečně vím. Morganův lovecký srub je jen pár mil na jih odtud.“

Coll se zamyšleně zamračil. „Ano, to by šlo.“

Morgan Leah byl nejstarší syn rodiny, jejíž předci byli kdysi Králové z Leahu. Jejich monarchie však zanikla před dvěma sty lety, když se Federace rozšířila na sever a vysočinu pohltila. Od té doby nebyli žádní Králové z Leahu a rodina se po dlouhá léta chovala jako svobodní páni farmáři a řemeslníci. Nynější hlava rodiny, Kyle Leah, vlastnil půdu na jih od města a věnoval se chovu hovězího dobytka. Morgan, jeho nejstarší syn, Parův a Collův nejlepší přítel, se věnoval především různým uličnictvím.

„Nemyslíš, že tu Morgan někde bude, viď?“ zeptal se Coll a při té myšlence se zašklebil.

Par se na oplátku rozesmál. Lovecký srub patřil skutečně celé rodině, ale Morgan ho využíval ze všech nejvíc. Když přišli bratři Ohmsfordovi na vysočinu naposledy, zůstali ve srubu týden jako Morganovi hosté. Tábořili, lovili a rybařili, ale většinu času počítali Morganovy nekonečné snahy dostat členy protektorátu Federace v Leahu do úzkých. Z celé vysočiny měl Morgan Leah nejrychlejší pár rukou i nejbystřejší hlavu a neutuchající nenávist k armádě, která okupovala jeho zem. Na rozdíl od Stinného dolu byl Leah hlavní město a musel být pod dozorem. Poté, co Federace zrušila monarchii, zřídila provizorní vládu v čele s místodržitelem a umístila tu posádku vojáků, aby udržovala pořádek. Morgan to považoval za osobní výzvu. Využil každou příležitost, která se naskytla, i všechny ostatní, které se nabízely, aby znepříjemnil život zástupcům Federace, kteří tu teď klidně žili bez ohledu na neoprávněné vykořisťování domova jeho předků. Morgan byl v kladném slova smyslu génius v rozvracení a zároveň příliš inteligentní, než aby ho někdo z představitelů Federace podezříval, že právě on by mohl být trnem v jejich oku, fantomem, kterého nedokázali najít, natož pak odstranit. Na své poslední výpravě uvěznil Morgan guvernéra s viceguvernérem v jejich osobní lázni se stádem důkladně zabahněných prasat a zasekl všechny zámky na dveřích. Byla to spousta prasat v malé lázni. Trvalo dvě hodiny, než se všichni dostali ven a Morgan s vážnou tváří tvrdil, že bylo těžké rozeznat kdo byl kdo.

Bratři se postavili na nohy, zvedli svá zavazadla a znovu se vydali na cestu. Odpoledne bylo už pryč a slunce postupovalo na své pouti na západ. Vzduch se nepohnul a horko útočilo ještě nesnesitelněji. Zem byla uprostřed léta v této výšce tak vysušená, že jim při chůzi praskala tráva pod nohama. Původně zelené trsy byly teď šedohnědé a na troud suché. V jejich stopách se zvedaly malé obláčky prachu a v ústech jim vysychalo.

Pomalu padal soumrak, když spatřili lovecký srab. Stranou mezi borovicemi, na vršku svažujícím se k západu. Stálo stavení z kamene a dřeva. Rozpálení a zpocení shodili svou výzbroj u předních dveří a šli si dát koupel rovnou do pramenů, které vyvěraly mezi stromy o sto yardů opodál. Když došli k pramenům, skupince čistých modrých jezírek, která se naplňovala zespod a vyvěrala do malého, lenivého pramene, začali se svlékat a nemysleli na nic jiného, než na velkou chuť ponořit se do vody, která k tomu vybízela.

Proto si nevšimli blátivé stvůry dokud nebyla přímo nad nimi.

Nelidská bytost celá pokrytá blátem vystoupila z keřů vedle nich s řevem tak divokým, že jako hrom prorazil příjemné ticho. Coll vykřikl a ohnal se dozadu, ztratil rovnováhu a po hlavě se skutálel do pramenů. Par sebou trhl, klopýtnul, svalil se a nestvůra se na něho vrhla.

„Ach...! Lahodný hoch z údolí!“ zaskřehotal nestvůra povědomým hlasem.

„U sta hromů, Morgan!“ Par se otočil a obludu odstrčil. „Vyděsil jsi mě k smrti, zatraceně!“

Pořád ještě obutý a s kalhotami napůl svlečenými vylezl z pramenů Coll a klidně řekl: „Myslel jsem že je to jen Federace, kterou bys rád vyhnal z Leahu. V žádném případě ne své přátele.“ Zvedl se a otřel si vodu z očí.

Morgan Leah se zpod své kukly z bláta vesele smál. „Omlouvám se, opravdu se omlouvám. Ale byla to příležitost, které by nikdo nedokázal odolat. Určitě to chápete.“

Par se snažil očistit si šaty od bahna a nakonec to vzdal, celý se svlékl a vzal si je celé s sebou do vody. Uvolněně si oddechl a pak se otočil zpátky na Morgana. „Co tady, propána, děláš?“

„Á, to bláto? Skvělé na pokožku.“ Morgan sestoupil do pramenů a opatrně se ponořil. „Míli nazpátek jsou bahenní koupele. Nedávno jsem je čirou náhodou našel. Nevěděl jsem, že tady jsou. Upřímně vám říkám, že v tak horkém dni, vaše tělo neochladí nic tak bezvadně jako bahno. Dokonce ještě lépe než prameny. Vyvaloval jsem se tam jako prase a pak jsem se sem šel umýt. Potom jsem slyšel jak přicházíte a rozhodl se, že vám přichystám opravdové přivítání, na jaké jsou tady na vysočině zvyklí.“

Sestoupil pod hladinu, a když se vynořil, místo blátivé stvůry tu byl hubený, šlachovitý mladík přibližně jejich věku s kůží tak opálenou, že připomínala čokoládu, s rusými vlasy padajícími na ramena, jasnýma šedýma očima a tváří jak chytrou tak upřímnou. „Pohleďte!“ zvolal a zeširoka se rozesmál.

„Úžasné,“ odvětil Par bezbarvě.

„O, jděte se vycpat! Ne každý trik musí být světoborný. Což mi něco připomíná.“ Morgan se tázavě naklonil dopředu. Většinu času měl výraz, který prozrazoval, že se něčím tajně baví a teď se jim to rozhodl prozradit. „Neměli byste vy dva být nahoře v Truborohu a oslňovat místní obyvatelstvo? Nebyly to vaše poslední plány o kterých jsem slyšel? Co tady děláte?“

„Co tu děláš ty?“ utrhl se na něj Coll.

„Já? Ale, zas jedno malé nedorozumění, které se týká místodržícího — nebo abych byl přesnější, obávám se, že spíš jeho ženy. Pochopitelně mě nepodezřívají — to oni ostatně nikdy. Navíc se zdá, že je právě vhodná doba na prázdniny.“ Morgan se zeširoka usmál. „Ale teď vy, já se ptal první. O co jde?“

Nemohli ho odbýt a ani mezi sebou nikdy neměli žádná tajemství, která by si nesvěřili, a tak mu Par s Collovou vydatnou pomocí vyprávěl, co se stalo od chvíle, kdy si pro ně v noci ve Varfleetu přišel Rimmer Dall a Stopaři Federace. Pověděl mu o snech, které mu možná posílá Allanon, o jejich setkání s děsivou lesní ženou, která je jedním z Přízraků, i o starém muži, který je zachránil a potom o sobě tvrdil, že je Cogline.

„Ve vašem vyprávění je pěkná spousta různých ‚možná‘,“ prohlížel si je horal s úsměvem. „Určitě si nevymýšlíte? Byl by to hezký vtip na můj účet.“

„Přál bych si aby byl,“ odpověděl Coll mrzutě.

„Jinak jsme se ale chtěli vyspat tady v posteli a zítra pak jít do údolí,“ vysvětlil Par.

Morgan coural jedním prstem ve vodě před sebou a pokývl hlavou. „Myslím, že bych to být vámi nedělal.“

Par a Coll se na sebe podívali.

„Pokud po vás Federace toužila natolik, že za vámi poslala Rimmera Dalla až do Varfleetu,“ pokračoval Morgan a znovu zvedl zrak a podíval se na ně, „nepřipadá vám tedy pravděpodobné, že by ho mohla poslat také do Stinného dolu?“

Po dlouhém odmlčení Par konečně řekl: „Přiznávám, že na to jsem nepomyslel.“

Morgan mávnul ke kraji pramenů, zvedl se a začal se osoušet. „No, myšlení nikdy nebyla tvá silná stránka, můj chlapče. Je jedině dobře, že jsem tvůj přítel. Pojďme zpátky do srubu a já vám udělám něco k jídlu — raději něco jiného než rybu — a promluvíme si o tom.“

Osušili se, vyprali si šaty a vrátili se do srubu, kde Morgan připravoval večeři. Uvařil výborné dušené hovězí, plněné mrkví, bramborem a cibulí, dále vývar; k tomu dostali opečený chleba a studené pivo. Posadili se ke stolu pod borovicemi a vychutnávali večeří. Den konečně začal pomalu chladnout. Blížila se noc a z hor zafoukal večerní vánek. Morgan přinesl hrušky a sýr jako zákusek a tak spokojeně přežvykovali. Obloha zrudla, pak znachověla a nakonec docela potemněla posetá hvězdami.

„Miluju vysočinu,“ řekl Morgan poté, co dlouho mlčeli.

Seděli na kamenných schodech do srubu. „Myslím, že bych se naučit mít rád i město, ale to by nesmělo patřit Federaci. Občas se přistihnu, že myslím na to, jak se žilo v našem starém domě, než nám ho sebrali. To je pochopitelně dávno — šest generací nazpět. Nikdo už nepamatuje jaké to bylo. Můj otec o tom nemluví. Ale tady — nuže, tahle země nám pořád patří. Federace si ji ještě nemohla vzít. Její tu totiž příliš mnoho. Možná právě proto ji mám tolik rád — je to poslední věc, která naší rodině zbyla ze starých časů.“

„Kromě meče,“ připomněl mu Par.

„Pořád ještě nosíš tu otlučenou starou vykopávku?“ zeptal se Coll. „Neustále se snažím uhodnout, kdy už ji odložíš, aby sis pořídil něco novějšího a lepšího.“

Morgan se na ně zběžně podíval. „Pamatuješ si příběhy, které říkají, že Leahův meč byl kdysi kouzelný?“

„Vyrobil ho sám Allanon,“ potvrdil Par.

„Ano, za časů Rone Leaha.“ Morgan se zamračil. „Někdy si myslím, že je pořád kouzelný. Ne jako kdysi, ne jako zbraň, která mohla odolat Přízrakům smrti a jim podobným, jinak. Pochva byla za dlouhá léta vyměněna alespoň třikrát, jílec přinejmenším dvakrát a obojí je znovu opotřebované. Ale ostří — ach, to ostří! Je pořád stejně ostré, jakoby nikdy nezestárlo. Není na tohle třeba nějaké kouzlo?“

Bratři vážně pokývali hlavami. „Kouzlo se občas mění, když působí,“ řekl Par. „Roste a vyvíjí se. To se nejspíš stalo, i s Leahovým mečem.“ Když to dopověděl, vzpomněl si, jak mu starý muž řekl, že vůbec kouzlům nerozumí a přemýšlel, jestli je to pravda.

„No, ve skutečnosti tu zbraň nikdo nechce.“ Morgan se protáhl jako kočka a zívl. „Zdá se, že nikdo nestojí o nic ze starých časů. Myslím, že vzpomínky jsou příliš bolestné. Můj otec neřekl ani slovo, když jsem ho o ten meč požádal. Prostě mi ho dal.“

Coll se natáhnul a přátelsky ho šťouchl. „Nu, tvůj otec by si měl dávat větší pozor komu svoje zbraně dává.“

Morgan se zatvářil otráveně. „Jsem jediný po kom se chce, aby se přidal k Hnutí?“ chtěl vědět. Zasmáli se. „Mimochodem, zmínili jste se, že vám ten cizinec dal prsten. Nevadilo by vám, kdybych se na něj podíval?“

Par sáhl do blůzy, vytáhl odtud prsten se znakem jestřába a podal mu ho. Morgan ho vzal a pečlivě prohlédl, pak pokrčil rameny a podal ho zpátky. „Nepoznávám ho, ale to nemusí nic znamenat. Slyšel jsem, že s Hnutím jdou tucty tlup postavených mimo zákon a pravidelně si mění svá označení, aby zmátli Federaci.“

Dlouze se napil ze své pivní sklenice a znovu se zaklonil a opřel. „Někdy si říkám, že bych měl jít na sever a přidat se k nim — přestat ztrácet čas hrátkami s blázny, kteří žijí v mém domě, vládnou mé zemi a přitom ani neznají její historii.“ Smutně pokýval hlavou a na okamžik vypadal staře.

Pak se rozzářil. „Ale teď o vás.“ Složil si před sebe nohy a posadil se zpříma. „Nemůžete riskovat návrat, dokud si nebudete úplně jistý, že vám nic nehrozí. Asi den tu zůstanete a já půjdu napřed. Ujistím se, že tam už Federace nedorazila před vámi. Stačí?“

„Víc než dost,“ řekl hned Par. „Díky Morgane. Ale musíš slíbit, že si dáš pozor.“

„Pozor? Na ty blázny z Federace? Ha!“ Horal se rozesmál od ucha k uchu. „Mohl bych vystoupit a plivnout jim všem do očí a stejně by jim pár dní trvalo než by si to uvědomili. Nemám se z jejich strany čeho bát.“

Par se nesmál. „V Leahu možná ne. Ale ve Stinném dole by mohli být Stopaři.“

Morgan se přestal šklebit. „Přijímám tvou námitku. Budu opatrný.“

Dal si poslední lok piva a vstal. „Čas jít spát. Chci vyrazit brzy.“

Par a Coll vstali s ním. Coll řekl: „Cos to vlastně provedl místodržitelově ženě?“

Morgan pokrčil rameny. „Jo, tohle. Nic zvláštního. Někdo říkal, že nemá ráda zdejší vzduch, protože jí dráždí. Tak jsem jí poslal parfém, abych potěšil její nosík. Byl v malé dóze z velmi křehkého skla. Dal jsem jí ho do postele jako malé překvapení. Nešťastnou náhodou ji rozbila, když si na ni lehla.“

V očích mu zajiskřilo. „Naneštěstí jsem ten parfém pomíchal s olejem z tchoře.“

Všichni tři se na sebe ve tmě podívali a zubili se jako blázni.

Uloženi v pohodlí opravdových postelí s čistými přikrývkami a polštáři spali Ohmsfordovi tu noc dobře. Klidně by mohli spát až do poledne, ale Morgan je za úsvitu probudil, protože se připravoval na cestu do Stinného dolu. Přinesl jim ukázat Leahův meč s opotřebovanou pochvou i jílcem, ale ostřím tak břitkým a novým jak tvrdil. Spokojeně se pousmál, když viděl jak se oba tváří. Zbraň si přehodil přes rameno, do jedné boty uschoval dlouhý nůž, za opasek zastrčil loveckou dýku a k boku si uvázal kuši.

Zamrkal. „Nikdy neškodí se dobře připravit.“

Dívali se jak odchází z domu a schází z kopce dolů dál na západ, odkud jim pokynul na pozdrav. Pořád se neprobrali a jejich rozloučení se mísilo se zíváním.

„Jděte zpátky do postele,“ poradil jim Morgan. „Spěte tak dlouho, jak se vám bude chtít. Odpočívejte a žádný strach. Za pár dní jsem zpátky.“ Když vykročil, zamával jim a jeho vysoká a štíhlá postava, která se rýsovala proti doposud temnému obzoru, jakoby přetékala sebejistotou.

„Buď opatrný!“ volal za ním Par.

Morgan se zasmál. „Sám buď opatrný!“

Bratři se rozhodli řídit horalovou radou a vrátili se do postele, spali do odpoledne a zbytek dne se jen tak povalovali. Další den už toho udělali víc, vstali brzy, vykoupali se v pramenech, vydali se na průzkum, ale i přes značné úsilí se jim nepodařilo najít bahenní koupele. Později uklidili ve srubu a k večeři si připravili drůbež s rýží. Tu noc dlouho mluvili o starém muži a snech, kouzle a Přízracích a o tom, co by měli dělat se svou nejbližší budoucností. I když se nepřeli, nedospěli ani k žádnému rozhodnutí.

Třetí den bylo zamračeno a za soumraku začalo pršet. Seděli u ohně, který rozdělali ve velkém kamenném krbu a dlouho rozprávěli. Pracovali na několika nejasných příbězích a snažili se, aby obrazy Parovy písně souzněly s Collovým povídáním. Po Morganu Leahovi nebylo ani vidu ani slechu. Přes velké úsilí se o něho začali bát.

Čtvrtý den se Morgan vrátil. Když se objevil, bylo pozdní odpoledne a bratři seděli na podlaze u krbu a spravovali vázání na jedné z židlí z jídelny. Náhle se otevřely dveře a on v nich stál. Celý den vytrvale pršelo a horal byl celý promočený. Když ze sebe sundával ruksak a výzbroj, crčela z něho voda. Strčil do dveří za sebou, aby se zavřely.

„Špatné zprávy,“ řekl hned. Rezavé vlasy měl přilepené na hlavě a jeho ostré rysy se leskly dešťovou vodou. Když k nim přicházel zdálo se, že nedbá na to v jakém je stavu.

Par a Coll pomalu vstali z místa kde pracovali. „Nemůžete se vrátit do údolí,“ řekl Morgan tiše. „Všude jsou vojáci Federace. Nejsem si jistý, jestli jsou tam také Stopaři, ale nedivil bych se. Vesnice je pod „ochranou Federace“ — tak mírně nazývají ozbrojenou okupaci. Určitě na vás čekají. Položil jsem pár otázek a hned bylo všechno jasné; nikdo z toho nedělá tajemství. Vaši rodiče jsou v domácím vězení. Myslím, že jsou v pořádku, ale nemohl jsem riskovat jít si s nimi promluvit. Je mi to líto. Přineslo by to příliš mnoho otázek.“

Zhluboka se nadechl. „Někdo vás hodně chce, přátelé.“

Par a Coll se na sebe podívali a nesnažili se zakrýt strach. „Co uděláme?“ zeptal se Par mírně.

„Přemýšlel jsem o tom celou cestu zpátky,“ řekl Morgan. Natáhl se a položil ruku na úzké rameno svého přítele. „Řeknu vám,co teď uděláme — a myslím „my‘, protože se domnívám, že odteďka jsem v tom s vámi.“

Jeho ruka se zaťala. „Půjdeme na východ najít Walkera Boha.“

Kapitola 6

Když chtěl, uměl být Morgan Leah velmi přesvědčivý. Té noci na deštěm zahalené vysočině to Parovi a Collovi opět potvrdil. Přesně jak tvrdil, bylo zřejmé, že se tou věcí hodně zabýval a jeho argumenty byly důkladně promyšlené. Jednoduše řečeno, byla to otázka volby. Po malé chvilce, během které se stihl jen svléknout z mokrých šatů a osušit, usadil bratry se zkříženýma nohama na zem před teplo krbu. S chlebem a sklenicí piva v ruce jim předložil své závěry.

Začal s tím, co už věděli. Pochopili, že se nemohou vrátit do Stinného dolu — teď určitě ne a možná ani v blízké budoucnosti se jim to jen tak nepodaří. Nemohli ani zpátky do Truborohu. V podstatě nemohli jít nikam, kde by si ně mohli počkat. Pokud Federace doposud vynaložila tolik času a úsilí aby je našla, nebylo pravděpodobné, že by toho nyní nechala. Rimmer Dall byl známý tím, že si všechno houževnatě vynucoval. Osobně se zapojil do téhle štvanice a hned tak se nevzdá. Stopaři je budou hledat všude, kam dosáhnou zákony Federace — a to bylo hodně, hodně daleko. Par a Coll se stali psanci.

Co měli tedy dělat? Protože nemohli jít nikam, kde by je mohli chytit, museli jít tam, kde je nečekal nikdo. Problém byl v tom, že nemělo smysl jít prostě kamkoliv, ale dostat se někam, kde mohli dělat něco užitečného.

„Koneckonců, jestli chcete, můžete tady zůstat a kdoví jak dlouho vás tu nenajdou. Federace toho neví tolik, aby vás hledala na vysočině.“ Pokrčil rameny. „Na čas by to mohla být i legrace. Ale k čemu by to bylo? Dva měsíce, čtyři měsíce nebo víc, stejně byste byli psanci bez možnosti dostat se domů a nic by se nezměnilo. To nedává smysl, ne? Měli byste vzít osud do svých rukou. Nečekat až vás události doženou, ale přímo do nich vletět.“

Tím měl na mysli pokusit se vyřešit hádanku, kterou představovaly sny. Nebylo nic, co by mohli udělat s faktem, že je pronásleduje Federace, že jsou ve Stinném dole vojáci, nebo že z nich jsou teď psanci. Jednoho dne by se to mohlo změnit — ale ne v nejbližší budoucnosti. Sny však představovaly něco, čemu by mohli přijít na kloub. Jestli byly skutečné, měli by se pokusit dozvědět se . o nich víc. Starý muž jim řekl, aby první noc novoluní přišli do Hadeshornu. Předtím to nechtěli udělat ze dvou vážných důvodů. O snech toho nevěděli dost, aby si mohli být jisti, že jsou skutečné. Sami dva se navíc mohli dostat do velkého nebezpečí.

„Tak proč se nepostarat o odstranění těchto starostí.“ dokončil horal. „Proč nejít na východ a nenajit Walkera? Jak jste říkali, tak se starý muž zmínil o tom, že se podobné sny zdály i Walkerovi. Měli bychom zjistit, co si o tom všem myslí on? Má v úmyslu jít? Stařec říkal, že si promluví i s ním. Ať už s ním mluvil nebo ne, Walker bude mít určitě jasno v tom, jestli jsou sny skutečné či ne. Přiznávám, že jsem si vždycky myslel, že je váš strýček divný patron, ale nikdy jsem se nedomníval, že je hloupý. A všichni známe příběhy o něm. Pokud dokázal ovládat Shannarovo kouzlo, bylo by dobré o tom vědět.“

Dlouze se napil, naklonil se dopředu a namířil na ně prstem. „Jestli Walker těm snům věří a rozhodne se jít do Hadeshornu, pak by vás to mohlo přesvědčit následovat jej. Byli bychom čtyři. Všechno, co by se nám pokusilo dělat problémy, by si to muselo předem rozmyslet.“

Pokrčil rameny. „I kdybyste se rozhodli nejít, pořád je to lepší, než kdybyste se jen někde schovávali. Hrome, Federaci ani nenapadne, aby vás hledala v Anaru! To je asi to poslední místo, kde by vás mohli hledat.“

Znovu se napil, vzal si sousto čerstvého chleba a znovu se posadil s otázkou v očích. V obličeji se mu zračil vědoucí výraz, který naznačoval, že ví něco, co oni neví. Bavil se tím. „Nuže?“ řekl nakonec.

Bratři byli zticha. Par myslel na svého strýčka, vzpomínal na šeptem vyprávěné příběhy o Walkeru Bohovi. Jeho strýček byl studentem života z povolání. Tvrdil o sobě, že má vidění; trval na tom, že je schopen vidět a cítit věci, které ostatní nevnímají. Povídalo se, že umí kouzla, která se od těch známých odlišovala. Nakonec odešel z údolí do Východní země. To bylo už téměř deset let. Par a Coll byli tehdy velmi mladí, ale Par si to pamatoval.

Coll si náhle odkašlal, poposedl dopředu a zakroutí] hlavou. Par si byl jist, že jeho bratr chce Morganovi říct, jak se mu ten nápad zdá směšný. Místo toho se zeptal: .Jak bychom měli začít Walkera hledat?“

Par se v nelíčeném úžasu podíval na Morgana a Morgan na něj. Oba předpokládali, že budou s Collem problémy, než že by se dal svést k takovému odvážnému plánu. Všechno si pečlivě rozmyslí, protože se mu to bude zdát příliš ztřeštěné. Tohle opravdu nečekali.

Coll zachytil jejich pohledy a řekl: „Rozmyslel bych si tvrdit, na co jsem myslel. Neznáte mě tak dobře, jak si myslíte. No a teď, jak odpovíte na mou otázku?“

Morgan rychle zahnal pocit viny, který se mu mihl v očích. „Nejdřív půjdeme do Posledního přístavu. Mám tam přítele, který bude vědět kde Walker je.“

„Do Posledního přístavu?“ zamračil se Coll. „Poslední přístav okupuje Federace.“

„Právě tam vás Federace hledat nebude a nám stačí zůstat tam jeden nebo dva dny. A navíc se nebudeme moc ukazovat,“ trval na svém Morgan.

„A naše rodiny? Nebudou se divit, co se s námi stalo?“

„Moje ne. Můj otec si zvykl, že mě čas od času pár týdnů nevidí. Pochopil, že jsem nezávislý. A pro Jaralana a Miriannu bude lepší, když se nedozví, co se s vámi stalo. Nepochybně mají dost starostí už teď.“

„A co Wren?“ zeptal se Par.

Morgan pokýval hlavou. „Nevím jak Wren najít. Jestli je pořád s tuláky, může být kdekoliv.“ Odmlčel se. „Kromě toho netuším jak by nám Wren mohla pomoci. Byla ještě holčička, když opustila údolí, Pare. Nemáme dost času, abychom našli oba. Walker Boh vypadá jako lepší volba.“

Par pomalu přikývl. Nejistě se podíval na Colla a ten mu pohled opětoval. „Co myslíš?“ zeptal se.

Coll si povzdechl. „Myslím, že jsme měli zůstat ve Stinném dole. Myslím, že jsme měli lenošit za pecí.“

„Nech toho, Colle Ohmsforde!“ zvolal Morgan vesele. „Pomysli na to dobrodružství! Slibuji, že na tebe dám pozor!“

Coll letmo pohlédl na Para. „To by mě mělo uklidnit?“

Par se zhluboka nadechl. „Říkám, že jdeme.“

Coll ho pozorně sledoval a pak přikývl. „Tak si říkám, co můžeme vlastně ztratit?“

Problém byl tedy vyřešen. Když o tom později Par přemýšlel, zjistil, že ho to ani nepřekvapilo. Koneckonců to byla opravdu jen otázka volby. Ať jsi to zkoumal z kterékoli strany, jiné možnosti nebyli lákavější.

Tu noc spali ve srubu a celé následující ráno balili zásoby jídla uložené v chladných spížích a výbavu z komor. Byly tu zbraně, deky, cestovní pláště a pro bratry nějaké oblečení navíc (některé padlo dobře). Měli nasolené maso, ovoce a zeleninu, sýry a ořechy. Byly tu i věci k vaření, vaky na vodu a léky. Vzali si všechno co potřebovali, protože srub byl dobře zásoben. Kolem poledního byli připraveni vyrazit.

Když vyšli z předních dveří a zabezpečili je za sebou začalo mrholit. Den byl šedivý a zamračený, země pod jejich nohama už nebyla tvrdá a prašná, ale vlhká a mazlavá jako houba. Znovu šli na sever směrem k Duhovému jezera s úmyslem dorazit k jeho břehům za soumraku. Morganův plán první části jejich cesty byl prostý. Znovu si vezmou loďku, kterou předtím bratři ukryli u ústí Rappahalldranu a tentokrát poplují podél jižního pobřeží a budou se držet stranou od Cletských nížin, Černých dubů a Mlžných mokřin, které byly všechny plné nebezpečí, kterým bylo lepší se vyhnout. Až dosáhnou protějšího břehu, určí polohu Stříbrné řeky a budou podél ní pokračovat na východ do Posledního přístavu.

Byl to dobrý plán, ale nikoliv bez chyby. Morgan upřednostňoval plavbu po jezeře v noci. Byli by méně nápadní a řídili by se měsícem a hvězdami. Ale když se schylovalo k večeru a jezero vystoupilo na dohled, začalo být zřejmé, že v noci nevyjde ani Měsíc ani hvězdy. Nebude tudíž žádné světlo, které by jim ukázalo cestu. Kdyby se pokusili plout v tomhle počasí, bylo víc než pravděpodobné, že se dostanou daleko na jih a zapletou se do nebezpečí, kterým se snažili vyhnout.

Přemístili loďku, ujistili se, že je stále schopná plavby a strávili svou první noc venku v chladu provlhlého tábořiště blízko pobřeží. Snili o teplejších a příjemnějších časech. Ráno s sebou přineslo nepatrnou změnu počasí. Přestalo pršet, ale mraky zůstávaly a mísily se s mlhou, která zahalila všechno od jednoho konce jezera k druhému.

Par a Coll si močál nejistě prohlíželi.

„Ta se ztratí,“ ujišťoval je Morgan, který už chtěl odrazit.

Spustili loďku na vodu a veslovali dokud nenarazili na vítr, pak vztyčili svou provizorní plachtu. Mraky o pár stop vystoupily a obloha projasnila přítmí. Mlha se však stále držela vody jako rouno ovce a všechno přikrývala neproniknutelným závojem. Aniž by se cokoli změnilo, přišlo poledne. Nakonec Morgan přiznal, že neví kde jsou.

Za soumraku byli stále na jezeře a světlo se docela ztratilo. Vítr se uklidnil a oni stáli za naprostého ticha na místě. Z nutnosti něco málo snědli, přestože nikdo z nich nebyl vyloženě hladový a pak se střídali a pokoušeli se usnout.

„Pamatuješ si příběhy o Sheovi Ohmsfordovi a té věci, která žila v Mlžných mokřinách?“ zašeptal v jednu chvíli Coll Parovi. „Předpokládám, že se na vlastní kůži přesvědčím jestli byly pravdivé nebo ne!“

Noc se vlekla plná ticha, černočerné tmy a pocitu hrozící zkázy. Ráno ale přišlo bez toho, aby se něco přihodilo, mlha se zvedla, obloha vyjasnila a přátelé zjistili, že jsou v bezpečí uprostřed jezera směrem na sever. Odpočatí si začali tropit žerty z vlastního strachu i strachu ostatních, znovu obrátili loďku na východ a střídali se ve veslování, zatímco čekali na vítr. Po chvíli mlha zmizela, mraky se roztrhaly a oni v dálce spatřili jižní břeh. Kolem poledne se přihnal severovýchodní vítr. Složili vesla a natáhli plachtu.

Čas plynul a loďka uháněla na východ. Denní světlo se ztrácelo v soumraku, když konečně dosáhli druhého břehu a vytáhli loďku z vody v zalesněné zátoce blízko ústí Stříbrné řeky. Schovali loďku v úžině zarostlé rákosím, pečlivě ji uvázali a vyrazili směrem do vnitrozemí. Blížil se právě soumrak a jak se slábnoucí světlo odráželo od nízko plujících mraků a cárů mlhy, obloha podivně zrůžověla. V lese bylo stále ještě ticho a noční zvuky trpělivě čekaly, až den skončí, než začnou svou symfonii. Reka s hladinou pokrytou troskami a náplavami z deště loudavě hučela. Dopadl na ně stín, zdálo se, že se stromy semkly k sobě a světlo se docela vytratilo. Snesla se tma, která měla trvat dlouho.

Chvilku si povídali o Králi Stříbrné řeky.

„Ztratil se stejně jako ostatní kouzla,“ prohlásil Par a opatrně kráčel deštěm omytou stezkou. V noci bylo vidět lépe, i když ne tak dobře, jak by si přáli; Měsíc si hrál v mracích s hvězdami na schovávanou. „Je pryč stejně jako druidové, elfové — jako všechno kromě příběhů.“

„Možná ano, možná ne,“ filozofoval Morgan. „Poutníci stále tvrdí, že ho čas od času vidí jako starého muže s lucernou, který nabízí doprovod a ochranu. Ovšem připouští, že už jeho moc nedosahuje tak daleko jako kdysi. Má nárok jen na řeku a část země kolem. Zbytek patří nám.“

„Zbytek patří Federaci, stejně jako všechno ostatní!“ odfrkl si Coll.

Morgan kopl do kusu dřeva ležícího na zemi a to se odkutálelo do tmy. „Znám muže, který tvrdí, že s Králem Stříbrné řeky mluvil — je to bubeník, který prodává prvotřídní zboží mezi vysočinou a Anarem. Je neustále na cestách a říkal, že jednou se ztratil v Battlemoundu, když se objevil tajemný starý muž s lucernou a ukázal mu cestu.“ Morgan zakroutil hlavou. „Nikdy jsem nevěděl, jestli mu mám věřit, nebo ne. Bubeníci bývají lepší vypravěči než ti, kteří mluví pravdu.“

„Myslím, že se ztratil,“ řekl Par, a jeho hlas zněl trochu smutně. „Kouzlo nevydrží, pokud ho někdo neprovádí nebo v něj alespoň nevěří. Král Stříbrné řeky neměl štěstí ani na jedno. Zůstal z něj už jen příběh, další legenda, které věříš ty, já, Coll a možná ještě hrstka dalších.“

„My Ohmsfordové vždycky věříme,“ dokončil Coll mírně.

Mlčky pokračovali cestou, která se klikatila na východ a naslouchali zvukům noci. Do Posledního přístavu nemohli tuto noc ještě dorazit, ale ještě se jim nechtělo zastavovat. Pokračovali aniž by se o tom nějak dohadovali. Čím více se přibližovali dolnímu Anaru, byl les hustější a stezka se v temnotě zužovala v neproniknutelné křoví. Reka zdivočila jak procházela několika peřejemi po sobě a zem se stala drsnější, průrvy zde střídaly malé, nízké kopce, které pokrývaly opuštěné pařezy a balvany.

„Cesta do Posledního přístavu už není jako dřív,“ zamručel v jednu chvíli Morgan. Par a Coll nedokázali posoudit jestli ano, nebo ne, protože nikdy v Anaru nebyli. Podívali se na sebe, ale neodpověděli.

Stezka náhle končila, zavalená skupinou padlých stromů. Směrem od řeky do hlubokého lesa z ní vybíhala další. Morgan zaváhal a pak se po ní vydal. Stromy nad hlavami je uvěznily a větve nepropouštěly nic kromě záblesků měsíčního svitu. Tři přátelé byli nuceni před sebou tápat. Morgan začal znovu mručet. Nebylo mu však rozumět, ale o jeho tónu se nedalo pochybovat. Jak postupovali dál, houští a šlahouny na ně začaly dotírat tak, že si museli schovat hlavy mezi ramena. Les začal divně zapáchat hlubokým rozkladem. Par se snažil před tím smradem tajit dech a dráždilo ho, že byl úplně všude. Snažil se, aby zrychlili, přestože Morgan, který je vedl, šel nejrychleji, jak jen mohl.

„Jako by se tu něco rozkládalo,“ šeptal za ním Coll.

V Parově mysli něco cvaklo. Vzpomněl si, že tenhle pach se šířil z chatrče lesní ženy, před kterou je varoval starý muž. Zápach tady byl naprosto stejný.

V příštím okamžiku se dostali z lesní houštiny na paseku, kterou lemovaly zlámané, mrtvé stromy a pokrývala jí hniloba, úlomky dřeva a roztříštěné kosti. Uprostřed bublalo stojaté jezírko, jako kotel v němž někdo něco vaří. Ze stínu na ně zíraly bodavé oči hyen.

Všichni tři se nejistě zastavili. „Morgane, tohle je přesně jako...“ začal Par a hned zmlkl.

Přízrak neslyšeně vystoupil z houští a vztyčil se před nimi. Par se neptal, co to je; vytušil to. Pochyby a nedůvěra zmizely, stejně jako léty nastřádaná jistota, že Přízraky jsou to, co realisté tvrdí — báchorky a povídačky k ohni. Možná to bylo varování starého muže zašeptané do ucha, co ho přinutilo změnit názor. Možná za to mohla podoba té věci. V každém případě prožitá zkušenost ho nenechávala v klidu.

Tenhle Přízrak byl úplně jiný než ten s kterým se setkali.

Byla to veliká, šourající se bytost, která vypadala jako člověk, ale byla dvakrát tak velká a tělo měla pokryté drsnými, huňatými chlupy. Mohutné údy měly na koncích roztažené pracky s drápy a v ramenech se hrbila jako gorila. Ze srsti vystupovala tvář, které by se ale jen stěží dalo říkat lidská. Kolem tlamy byla svraštělá a zkřivená, zuby jí trčely jako zakrslé kosti, a v záhybech kůže schovávala oči, které na ně vrhaly pohled plný hnusu a planoucí jako oheň. Stvůra stála a s krutým potěšením si je pomalu prohlížela.

„Oh—oh,“ řekl mírně Morgan.

Přízrak popošel o krok blíž a naježil se přitom jako kočka. „Proč jste tady?“ zaskřípalo odněkud z prázdna.

„Spletli jsme si...“ začal Morgan.

„Jste bez dovolení na mém území,“ zarazila ho obluda ostře a chtivě zachňapala zuby. „A můžete za to, že se zlobím.“

Morgan se ohlédl zpátky na Para, který rychle zamumlal slovo „Přízrak“ a otočil se na Colla. Coll byl bledý a strnulý. Stejně jako Par ani on nepochyboval.

„Jeden z vás za to zaplatí,“ zavrčel Přízrak. „Dejte mi jednoho z vás! Dejte!“

Tři přátelé se na sebe ještě jednou podívali. Věděli, že je jen jeden způsob, jak se z téhle situace dostat. Žádný starý muž jim tentokrát nepomůže. Nebyl tu nikdo jiný než oni sami.

Morgan sáhl po Leahově meči a vytasil ho z pochvy. V očích příšery se jasně zablýsklo jeho ostří. „Buď nás necháš bezpečně projít, nebo...“ začal.

Nikdy to nedořekl. Přízrak s děsivou hbitostí přeskočil jezírko a s vřískotem se na něj vrhl. Okamžitě ležel na Morganovi a máchal ostrými drápy. Přesto se horalovi podařilo nastavit meč právě včas, aby se vyhnul úderu a stvůru, která ztratila rovnováhu odrazil stranou, takže její útok vyšel naprázdno. Coll vyskočil dopředu a švihl po ní svým krátkým mečem. Par zaútočil kouzlem písně přání, představou v podobě mraku bzučícího hmyzu.

Přízrak vyskočil na nohy a řval vzteky, ohnal se pařáty rozzuřeně vzduchem a pak se na ně znovu vyřítil. Morgan ho jednou bodnul, když horal uskakoval stranou a srazil ho k zemi. Přízrak se otočil a Coll se svým krátkým mečem ohnal tak silně, že mu nad ramenem uťal jednu paži. Přízrak odvrávoral, pak přiskočil zpátky, chňapl po svém ztraceném údu a znovu ustoupil. Opatrně si nasadil paži zpátky na rameno. Rychle s ní zavlnil jako had a rozhýbal šlachy, svaly a kosti. Paže se připojila zpátky k tělu.

Přízrak zasyčel potěšením.

Pak znovu zaútočil. Par se ho snažil zbrzdit obrazy vlků, ale Přízrak je ani nezaregistroval. Vrazil do Morgana, který se schovával za ostřím svého meče a odhodil ho zpátky. Byl by ztracen, nebýt Ohmsfordů, kteří se na bestii vrhli a dostali ji na zem. Drželi ji tam však jen okamžik. Těžce se zvedla, vyprostila se a odhodila je tak, že odlétli. Jedna obrovská ruka popadla Para v obličeji, prudce do něj vrazila až odlétnul pryč, blesky přitom zahnala jeho obrazy. Cítil, jak si pro něj ta věc přichází. Vyslal proti ní všechny představy, které dal dohromady a převalil se na všechny čtyři, aby se mohl zvednout. Slyšel Collovy varovné výkřiky a několik zachrochtání. Postavil se a nechal představy rozplynout.

Přízrak byl přímo před ním s rukama s drápy široce roztaženýma, aby ho mohly popadnout. Coll ležel natažený u stromu o pár kroků opodál po jeho levici. Po Morganovi nebylo ani vidu, ani slechu. Par pomalu ustupoval a hledal způsob, jak uniknout. Teď nebyl čas na kouzla. Stvůra byla příliš blízko. Ucítil drsnou kůru, jak zády narazil na kmen stromu.

Pak se najednou zjevil Morgan, vyřítil se z temnoty a s výkřikem „Leah, Leah“ tloukl do Přízraku. Tvář a šaty měl od krve a oči mu plály vztekem a odhodláním. Leahův meč zasáhnul švihnutím třpytícího se kovu — a stalo se něco úžasného. Meč naplno seknul do Přízraku a vzplál.

Par sebou cukl zpátky a zvedl jednu ruku, aby si chránil tvář. Ne, říkal si v úžasu, to není oheň, ale kouzlo!

Kouzlo proběhlo najednou, bez varování. Zdálo se, že v knihu jeho světla bojovníci zkameněli. Přízrak ztuhl a vykřikl v mukách i nevíře. Kouzlo z Leahova meče proniklo celým tělem stvůry, prodralo se jím jako břitva látkou. Přízrak se zachvěl, zdálo se, že se propadá do sebe, ztratil podobu a rozpadal se. Par se rychle odkutálel pryč. Viděl, jak se Přízrak zoufale zvedl, pak zazářil stejně jako zbraň, která ho zabila a rozpadl se na prach.

Leahův meč neustále pomrkával v temnotě. Vzduch pulzoval jako příkrov nenadálého ticha. Oblak kouře plul přes jezírko a nechával za sebou ostrý a hustý pach. Stojatá voda ještě jednou zabublalo a pak se její hladila zklidnila.

Morgan Leah klesl na koleno, meč spadl na zem před ním, zvířil malý oblak prachu a zazářil. Morgan sebou cukl a pak se zachvěl. „Hrome,“ zašeptal s údivem. „Ta síla co jsem cítil, to bylo... nikdy bych nevěřil, že je to možné...“

Par k němu hned přistoupil, klekl si vedle něj a pohlédl mu do tváře, která byla rozseknutá, pohmožděná a bez krve. Uchopil horala rukama a držel ho.

„Pořád má to kouzlo, Morgane!“ zašeptal vzrušeně, že něco takového existuje. „Celá ta léta to nikdo nevěděl, ale to kouzlo v něm pořád je!“ Morgan se na něj nechápavě podíval. „Copak to nevidíš? To kouzlo spalo od časů Allanona! Nebylo ho třeba! Teprve jiné kouzlo ho probudilo! Bylo potřeba stvůry jako je tenhle Přízrak! Nic se nemohlo stát, dokud se ta dvě kouzla nesetkala...“

Odtáhl se, protože k nim přiklopýtal Coll, který také klesl na zem. Jedna ruka mu sklesle visela. „Asi ji mám zlomenou,“ zamumlal.

Zlomená nebyla, ale měl ji tak pohmožděnou, že mu Par poradil, aby si ji na pár dní uvázal na šátek k tělu. Umyli se ve své pitné vodě, ovázali si rány a škrábance, sebrali zbraně a zůstali stát s pohledem upřeným jeden na druhého. „Starý muž říkal, že nás bude pronásledovat hodně věcí,“ zašeptal Par.

„Nevím, jestli nás tahle věc pronásledovala nebo jsme prostě měli smůlu a narazili na ni.“ Collův hlas zněl unaveně. „Vím, že se už nechci s ničím takovým setkat.“

„Ale jestli se s tím setkáme,“ řekl Morgan Leah tiše a odmlčel se. „Jestli se s tím setkáme, už máme prostředky jak se s tím vypořádat“ A prstem přejel po ostří Leahova meče, jako by to byla jemná křivka ženské tváře.

Par nikdy nezapomněl co v té chvíli pocítil. Vzpomínka na to by dokázala zastínit i bitvu s Přízrakem. Navždy živoucí okamžik. Pocítil žárlivost. Předtím to byl on, kdo ovládal opravdové kouzlo. Teď to byl Morgan Leah. Pořád ještě měl píseň přání, pochopitelně, ale její kouzlo ve srovnání s kouzlem horalova meče bledlo. Byl to meč, který zahubil Přízrak. Sebedokonalejší Parovy obrazy skončily jako pouhé dráždění.

Přinutilo ho to zamyslet se, jestli má píseň přání nějaký skutečný význam.

Kapitola 7

Par se později té noci musel vážně zamyslet nad tím, co cítí k Morganovi. Pokračovali dál k Poslednímu přístavu a ve snaze dokončit svou pouť byli ochotní jít celou noc a další den. Pokud to bude nutné, je to třeba lepší, než se pokoušet na chvíli složit hlavu v těchto lesích. Vrátili se zpátky k hlavní cestě, která vedla podél řeky a vyrazili na východ. Trmáceli se dál, postrkováni kupředu očekáváním, svazováni však únavou, klopýtali a potáceli se a jejich myšlenky se toulaly u příjemnějších věcí. Par Ohmsford se přistihl, že myslí na písně.

Vzpomněl si, že legendy vypráví o doslovné dvojsečnosti síly Leahova meče. Meč začaroval Allanon v časech Brin Ohmsfordové, když cestoval na východ s dívkou z údolí a jejím ochráncem Rone Leahem. Druid ponořil ostří meče do zapovězených vod Hadeshornu a navěky změnil jeho vlastnosti. Stalo se z něj víc než pouhé ostří; stal se z něj talisman, který odolal dokonce i Přízrakům smrti. Ale jeho kouzlo bylo jako všechno dávné; požehnané i prokleté. Obsahovalo opojnou sílu a ten, kdo meč vlastnil se na ní postupně stával závislý. Brin Ohmsfordová to nebezpečí poznala, ale její varování Rone Leah nevyslyšel. Při jejich posledním střetnutí s temnými silami to byla její a Jairova síla, co je zachránilo a způsobilo, že kouzlo meče už nebylo třeba. Nikde se nedochovala zpráva o tom, co se s mečem stalo — jen, že už ho nebylo třeba a proto už ho nikdo nepoužil.

Až doposud. A nyní to vypadalo jako Parova povinnost varovat Morgana před nebezpečím, které s sebou přinášelo další používání meče a jeho kouzla. Ale jak to měl udělat? U sta hromů, Morgan byl spolu s Collem jeho nejlepší přítel, a tohle znovuobjevené kouzlo, na které Par žárlil, jim právě zachránilo život! Spoutával ho pocit viny, zklamání a žárlivosti, které cítil. Jak má Morganovi říct, aby už meč nepoužíval? Bez ohledu, že se jedná o dobrý úmysl, přece jen to stále vypadá nemožně nepřejícně. Navíc mohli to kouzlo ještě potřebovat, kdyby narazili na další Přízrak. A všechno nasvědčovalo tomu, že by mohli.

Zápasil se svým těžkým rozhodnutím jen krátce. Nemohl jen tak ignorovat nepříjemný pocit a stále živou vzpomínku na stvůru, která nad ním funí. Rozhodl se být zticha. Možná ani nebude důvod, aby o tom začínal. Pokud se naskytne, udělá to. Všechno pustil z hlavy.

Pokud v noci promluvili, tak pouze o Přízracích. Nebylo pochyb, že jsou to skutečné bytosti. Ani Coll nebyl dvojsmyslný, když mluvil o tom, co na ně zaútočilo. Když přijali skutečnost, že Přízraky existují, neznamenalo to, že mají ve všem jasno. Přízraky pro ně zůstávaly záhadou. Nevěděli odkud, ani proč přišly. Netušili co jsou zač. Neměli představu, odkud pochází jejich síla.

Zdálo se, že pochází z nějakého kouzla. Pokud je ta stvoření pronásledovala, nevěděli jak si s tím poradit. Stařec měl pravdu, když je varoval a radil jim, aby byli opatrní.

Rozlámaní a ospalí dorazili krátce po svítání do Posledního přístavu. Vynořili se ze slábnoucích nočních stínů v lese do napůl rozjasnělého nového dne. Na obloze Východní země visely mraky, které se na své cestě odíraly o vrcholky stromů a vesnici trpaslíků propůjčovaly šedý a zimní příkrov. Tři společníci doklopýtali dolů, zastavili se, protáhli, zažívali a rozhlédli se kolem. Les před nimi prořídl. Objevila se skupina chalup, z jejichž kamenných komínů se kouřilo. Nářadí a vozíky byly uložené v kůlnách a na malých dvorkách se nacházela zvířaty uvázaná v ohradách. Zeleninové zahrádky velké jako dlaň bojovaly s ze všech stran útočícím plevelem. Všechno se zdálo být namačkané dohromady, chalupy a kůlny, zahrádky a les, jedno přes druhé. Nic tu nevypadalo, že by se o to někdo staral; barvy byly vybledlé a sloupané, malta a kámen rozpraskané, ohrady zlámané a zprohýbané, zvířata zarostlá a neustájená. Dokonce i plevel a záhony prorůstaly tak, že už nebylo možné rozeznat jedno od druhého.

Dveřmi chalup vycházely ženy, většinou staré, některé s prádlem k pověšení, některé s jídlem, které připravovaly. Všechny vypadaly stejně otrhaně a zanedbaně. Na dvorcích, na zahrádkách a na cestách si hrály děti zanedbané a divoké jako horské ovce.

Morgan si všiml jak Par s Collem zírají a řekl: „Zapomněl jsem — ten Poslední přístav, který znáte se stal součástí vyprávění ve vašich příbězích. Nuže, tohle všechno je už pryč. Vím, že jste unaveni, ale musíte si tady mnohé prohlédnout.“

Vzal je pěšinou, která vedla dolů do vesnice. Domy byly stále horší, chalupy vystřídaly chatrče a zahrady se zvířaty zmizely úplně. Z pěšiny se stala neudržovaná, rozježděná a rozbitá cesta plná kamení a odpadků. Hrálo si tady víc dětí a bylo tu i víc žen, které dělaly různé domácí práce. Občas mezi sebou nebo s dětmi prohodily pár slov, ale nejvíce byly pohroužené samy do sebe. Pozorně sledovaly tři cizince, kteří kolem nich prošli a v očích se jim zrcadlilo podezření a strach.

„Poslední přístav, nejkrásnější město ve východní zemi, srdce a duše národa Trpaslíků,“ tiše přemítal Morgan. Nedíval se na ně. „Znám ty příběhy. Bylo to útočiště, oáza, ráj pro duši, monument, který vytvořila pýcha a tvrdá práce.“ Potřásl hlavou. „No, takhle je to teď.“

Několik dětí začalo žebrat o mince. Morgan lehce zavrtěl hlavou, jedno nebo dvě poplácal a šel dál.

Uhnuli do uličky, která vedla dolu k potoku plnému odpadků a splašků. Děti se procházely po březích a bez zájmu šťourali do haraburdí plujícího kolem. Přes zchátralou lávku se dostali na druhý břeh. Vzduch silně zapáchal hnilobou.

„Kde jsou všichni muži?“ zeptal se Par.

Morgan si ho zběžně prohlédl. „Ti šťastnější jsou mrtví. Zbytek je v dolech nebo pracovních táborech. Proto takhle všechno vypadá. Ve městě zůstali jen děti, starci a pár žen.“ Zastavil se. „Trvá to už padesát let. Tak to Federace chce. Pojďte tudy.“

Vedl je úzkou pěšinou za řadou lépe udržovaných chalup. Byly nově natřené, kameny vydrhnuté, malta neporušená, zahrady a trávníky neposkvrněné. Trpaslíci pracovali i na dvorcích a uvnitř domů, většinou to byly mladé ženy a vykonávaly stejnou činnost jako jejich starší předchůdkyně s tím rozdílem, že jejich výsledek se lišil jako den od noci. Všechno tu bylo zářivé, nové a čisté.

Morgan je vzal nahoru do malého parku, který se postupně měnil ve skupinu jedlí. „Vidíte tohle?“ Ukázal na udržované chaloupky. Par a Coll přikývli. „Tady bydlí úředníci a vojáci Federace. Mladší a silnější trpasličí ženy pro ně musí pracovat. Většina s nimi musí také žít.“ Významně se na ně podíval.

Sestupovali parkem ke středu vesnice. Krámky a obchody vystřídaly domy a přibylo chodců. Trpaslíci, které zde viděli, byli zaměstnáni nákupem a prodejem. Opět byli vesměs staří a bylo jich málo. Ulicemi procházelo mnoho cizinců, kteří sem přišli za obchodem. Všude hlídkovali vojáci Federace.

Morgan vedl bratry postranními uličkami, kde si jich nikdo nevšímal, ukazoval hned na to, hned na ono. Jeho tón byl ironický a hořký. „Támhle. To je směnárna stříbra. Trpaslíci musí těžit v dolech stříbro, většinu času jsou pod zemí — víte co to znamená — a pak jsou donuceni prodat ho za cenu, kterou určuje Federace a lepší část výdělku odevzdat svým strážcům jako daň. Zvířata také patří Federaci — předpokládám, že jsou zapůjčena. Trpaslíci jsou přísně rozděleni. Tam dole je trh. Všechnu zelenina i ovoce pěstují a prodávají trpaslíci. Se ziskem z prodeje se zachází jako se vším ostatním. Takové to tu teď je. Takto poskytuje Federace lidem ‚ochranu‘.“

Na opačném konci ulice se zastavil Dostatečně daleko od kruhu čumilů, kteří stáli kolem pódia, na kterém byli mladí trpasličí muži a ženy spoutaní v okovech a nabízeni na prodej. Chvíli stáli a dívali se. Morgan řekl: „Rozprodávají všechny, které nepotřebují k práci.“

Odvedl je z trhu ke kopcům, které v dlouhé řadě vyrůstaly nad městem. Byly potemnělé a bez života, na otevřeném holém obzoru vypadaly jako velká šmouha.

Kdysi tu byly terasy. Kamení zbylé z podezdívek teď vyčnívalo jako náhrobky.

„Víte co je tohle?“ zeptal se mírně. Zakroutili hlavou. „Pozůstatek Meadských zahrad. Znáte ten příběh. Trpaslíci vytvořili velkolepé zahrady ze zvláštní jako uhel černé země, kterou dovezli z venkova. Pěstovali a udržovali v nich každou květinu, kterou národy znaly. Můj otec říkal, že to byla ta nejkrásnější věc, kterou kdy viděl. Ještě jako kluk tu kdysi byl.“

Morgan na chvíli ztichl a pohledem zkoumal ruiny. Pak řekl: „Město padlo a Federace zahrady spálila. Opakuje to každý rok, aby tu už nikdy nic nevyrostlo.“

Když se otočili a vraceli zpátky ke kraji vesnice, zeptal se Par: „Jak to všechno víš, Morgane? Tvůj otec?“

Morgan kývl hlavou. „Můj otec tu nebyl od své první návštěvy. Myslím, že raději nechce vidět jak to nyní vypadá. Dává přednost vzpomínce na to, jaké to bylo dřív. Ne, mám tu přátele, od kterých vím jaký mají trpaslíci život — život, který kdykoliv se tu zastavím, hluboce mne zasáhne. O tom jsem vám nevyprávěl? Nuže, není to tak dávno, asi tak poslední půlrok. Povím vám o tom později.“

Stejnou cestou se vrátili do chudší části vesnice a vydali se novou silnicí, která byla nicméně stejně opotřebovaná a rozježděná, jako ty ostatní. Po chvíli zabočili na cestu, která vedla k neuspořádané budově ze dřeva a kamene, vypadající jako bývalý hostinec. Měla tři patra a kruhovitou verandu s houpačkami a houpacími koníky. Dvorek plný hrajících si dětí byl bez harampádí.

„Škola?“ hádal nahlas Par.

Morgan zakroutil hlavou. „Sirotčinec.“

Vedl je kolem skupinek dětí na verandu a podél domu dál k postranním dveřím přímo na konec stinného přístěnku. Zaklepal na dveře a čekal. Když se dveře pootevřely řekl: „Můžete se s ubožákem podělit o trochu jídla?“

„Morgane!“ Dveře se rozlétly. Stála v nich postarší trpasličí žena v zástěře s šedivými vlasy, drsnou ale upřímnou hranatou tváří. Za vráskami vytvořenými únavou a zklamáním hrál příjemný úsměv. „Morgan Leah, jaké velké překvapení! Jak se máš, mladíku?“

„Jsem radostí i pýchou mého otce, jako vždy,“ odpověděl Morgan se širokým úsměvem. „Smíme dál?“

„Samozřejmě. Odkdy se musíš dovolovat?“ Žena ustoupila stranou a pozvala je dál. Objala Morgana a rozzářeně se smála na Para a Colla, kteří její úsměv nejistě opětovali. Zavřela za nimi dveře a řekla: „Tak byste chtěli něco k jídlu, že?“

„Klidně bychom za tu možnost dali své životy,“ prohlásil Morgan se smíchem. „Babi Eliso, tohle jsou mí přátelé, Par a Coll Ohmsfordové ze Stinného dolu. Jsou dočasně... bez domova,“ dokončil.

„Cožpak někdo z nás není?“ namítla babi Elisa mrzutě. Podala bratrům svou mozolnatou ruku a ti ji stiskli. Přísně si je prohlížela. „Zápasili jste s medvědy, Morgane?“

Morgan se lehce dotkl své tváře a ucítil rány se škrábanci. „Obávám se, že něco horšího. Cesta do Posledního přístavu není co bývala.“

„Ani Poslední přístav. Posaď se, dítě — ty i tví přátelé. Přinesu talíř koblih a ovoce.“

V místnosti, která sloužila za kuchyň, bylo několik dlouhých stolů s lavicemi. Přátelé si vybrali ten nejbližší a posadili se. Kuchyně byla velká, trochu tmavá a nábytek v ní byl skromný. Babi Elisa pobíhala kolem. Chystala slíbenou snídani a sklenice s nějakou šťávou. „Nabídla bych vám mléko, ale musím ho rozdělit dětem,“ omlouvala se.

Hladově jedli, když se objevila další žena, trpaslice, ještě starší, malá a seschlá, s ostrou tváří a rychlými ptačími pohyby, které jakoby neměly nikdy ustat. Bez podivu, přešla místnost. Morgan ale najednou vyskočil a lehce ji plácl na tvář.

„Teta Jilt,“ představil ji.

„Velice mě těší,“ oznámila tónem, který napovídal, že by se o tom možná měli přesvědčit. Posadila se vedle babi Elisy a s kmitajícími prsty začala zašívat oděv, který si s sebou přinesla.

„Tyhle dámy matky celého světa,“ vysvětloval Morgan, když se vrátil k jídlu. „I mé, i když nejsem sirotek jako jejich ostatní svěřenci. Adoptovaly mě, protože jsem neodolatelně okouzlující.“

„Prosil jsi jako každý hned poprvé, co jsme tě viděly, Morgane Leahu!“ Teta Jilt po něm vyjela aniž by zvedla oči od práce. „To je jediný důvod, proč jsme tě vzali k sobě — jediný důvod, proč jsme k sobě vzaly kohokoli.“

„Jsou to sestry, i když byste to nikdy nepoznali,“ pokračoval rychle Morgan. „Babi Elisa je taková kvočna pečovatelka, jemná a hřejivá. Ale teta Jilt — nuže, teta Jilt je spíš jako postel z kamene!“

Teta Jilt zafuněla. „V těchto časech vydrží kámen mnohem déle než kvočna. A rozhodně déle než čaj z vysočiny.“

Morgan a babi Elisa se rozesmáli, teta Jilt se k nim hned přidala a Par s Collem zjistili, že se smějí také. Připadalo jim to zvláštní. V myslích měli stále obrazy vesnice a lidí okolo, zvenku k nim doléhaly hlasy sirotků, kteří si tam hráli, a připomínaly jim jak se věci opravdu mají. Ale v těch stařenkách bylo něco nezkrotitelného, něco, co předčilo chudobu a bídu, co slibovalo naději.

Po snídani se babi Elisa postavila ke dřezu a teta Jilt odešla zkontrolovat děti. Morgan šeptem vyprávěl: „Tyhle paní vedou sirotčinec už víc než třicet let. Federace je nechává na pokoji, protože se starají o to, aby se děti nepletly pod nohy. Pěkné? Jsou tu stovky dětí bez rodičů, takže sirotčinec je pořád plný. Když jsou děti dost staré, ukradnou je. Když tu smí zůstat příliš dlouho. Federace je pošle do pracovních táborů, nebo je prodá. Pokaždé to nesou velice špatně.“ Zakroutil hlavou. „Nevím, jak to vydrží. Já už bych se dávno zbláznil.“

Babi Elisa se vrátila a posadila se k nim. „Říkal vám Morgan o tom, jak jsme se potkali?“ zeptala se Ohmsfordů. „Ó, to bylo něco. Přinesl nám jídlo a oblečení pro děti, dal nám peníze, abychom si koupily co můžeme a pomohl odvést tucet dětí na sever, aby tam žily v rodinách na svobodných územích.“

„Proboha, babi!“ skočil jí zahanbený Morgan do řeči.

„Přesně tak! A teď pomáhá, kde se dá, i když je tu na návštěvě,“ dodala a nevšímala si ho. „Stala se z nás jeho malá osobní dobročinnost, že ano, Morgane?“

„To mi něco připomíná — tady.“ Morgan sáhl do haleny a vytáhl malý váček. Když ho podával, zacinkaly v něm mince. „Vyhrál jsem asi před týdnem sázku s jedním parfémem.“ Mrkl na ty dva z údolí.

„Bůh ti žehnej, Morgane.“ Babi Elisa vstala a přistoupila k němu, aby ho políbila na tvář. „Vypadáte všichni nějak vyčerpaně. Vzadu jsou volné postele a spousta přikrývek. Můžete spát až do večeře.“

Z kuchyně je vzala do malého pokoje na konci velkého domu, kde stálo několik postelí, umyvadlo, přikrývky a ručníky. Par se rozhlédl kolem a všiml si, že okenice jsou zavřené a závěsy pečlivě zatažené.

Babi Elisa zachytila pohled, který si Par s bratrem vyměnili. „Občas na sebe hosté nechtějí upírat pozornost,“ řekla tiše. Její pohled byl ostrý. „Nepatříte mezi ně?“

Morgan k ní přistoupil a něžně ji políbil. „Vnímavá jako vždy, babičko. Potřebovali bychom se sejít se Steffem. Mohla by ses o to postarat?“

Babi Elisa se na něj na okamžik zadívala, pak beze slova přikývla, políbila ho a vyklouzla z pokoje.

Probudili se za soumraku a jejich zabedněný pokoj byl naplněn tichem a stíny. Objevila se babi Elisa. Tvář měla jemnější a pokojnou, proklouzla místností jako kočka a každému zašeptala do ucha, že je čas. Pak se ztratila stejně jako přišla. Morgan Leah a Ohmsfordové vstali. Své oblečení nalezli znovu čisté a vonící. Zatímco spali, měla babi Elisa hodně práce.

Zatímco se oblékali, poznamenal Morgan: „Dnes večer se setkáme se Steffem. Je v Hnutí odporu trpaslíků, které má oči a uši všude. Jestli Walker Boh stále žije ve východní zemi, byť by hluboko v Anaru, Steff o něm bude vědět.“

Když skončil, natáhl si boty a stoupl si. „Steff byl jedním ze sirotků, které babi přijala. Je jako její syn. Kromě tety Jilt už jí z rodiny nikdo nezbyl.“

Vyšli ven z ložnice a halou prošli do kuchyně. Děti už byli po večeři a odcházeli do pokojů v horních dvou patrech. Zůstala jen skupinka nejmenších, kterou lžící polévky krmila teta Jilt. Pokaždé, když došla k poslednímu, mohla začít znovu. Vzhlédla k příchozím a beze slova kývla.

Babi Elisa je posadila k jednomu z dlouhých stolů. Přinesla jim talíře s jídlem a sklenice trpkého piva. Seshora k nim doléhalo bouchání a křik, jak si děti hrály. „Je těžké dávat pozor na všechny, když jsme tu jen samy dvě,“ omlouvala se, když přidávala Collovi dušené maso. „Ale ženy, které si najímáme na výpomoc tu nikdy dlouho nevydrží.“

„Doručily jste zprávu Steffovi?“ zeptal se tiše Morgan.

Babi Elisa kývla a její úsměv náhle posmutněl. „Přála bych si vidět toho chlapce častěji, Morgane. Mám o něj strach.“

Dojedli a tiše seděli ve večerním stínu, zatímco Babi Elisa a teta Jilt zkontrolovaly všechny děti a poslaly je do postelí. Na stole, u kterého seděli, hořelo několik svíček, jinak byla v místnosti tma. Hlasy seshora jeden po druhém odeznívaly a ticho se prohlubovalo.

Teta Jilt se po chvíli vrátila do kuchyně a posadila se k nim. Mlčela, vážně sklonila svou ostrou tvář nad šití a jen chvilkami pohodila hlavou. Někde venku třikrát zazvonil zvon a pak utichl. Teta Jilt rychle zvedla hlavu. „Policejní hodina Federace,“ zamumlala. „Po tom zvonění nesmí nikdo vycházet ven.“

Místnost se opět ponořila do ticha. Objevila se babi Elisa a tiše se postavila ke dřezu. Jedno z dětí začalo plakat a ona se znovu vytratila. Ohmsfordové a Morgan Leah se dívali jeden na druhého a čekali.

Pak se náhle ozvalo tiché zaklepání na dveře od kuchyně. Tři zaklepání. Teta Jilt vzhlédla, prsty jí znehybněly. Čekala. Vteřiny ubíhaly. Pak se znovu třikrát ozvalo zaklepání, pauza a opět třikrát.

Teta Jilt rychle vstala, došla ke dveřím, zvedla petlici a vykoukla ven. Na okamžik otevřela dokořán. Ze tmy vklouzla do místnosti šedá postava. Teta Jilt zavřela dveře. V ten samý okamžik se z chodby vynořila babi Elisa, pokynula Morganovi a Ohmsfordům, aby vstali. Dovedla je k cizinci stojícímu opodál.

„Tohle je Teel,“ řekla babi Elisa. „Vezme vás ke Steffovi.“

Nebylo snadné o Teel něco říci. Byla to trpaslice, ale menší než bylo zvykem, docela tenká a oblečená v nepopsatelném tmavém oděvu do lesa, který se mimo jiné skládal z pláštěnky a kápě. Rysy skrývala za zvláštní koženou maskou, která jí zahalovala celou tvář kromě úst a pravé čelisti. Pod kapucou zářily špinavě blond vlasy.

Babi Elisa se natáhla k Morganovi a objala ho. „Buď opatrný, mladíku,“ varovala ho. Usmála se, lehce poplácala Para a Colla po rameni a pospíchala ke dveřím. Na okamžik vykoukla ven přes závěsy, pak kývla. Teel vyšla beze slova ze dveří. Ohmsfordové a Morgan ji následovali.

Venku proklouzli po straně starého domu k zadnímu plotu a přes něj dál na úzkou pěšinu. Ta je dovedla na pustou a prázdnou cestu, na které se dali doprava. Chalupy a chatrče, které cestu lemovaly, byly potemnělé a jejich obrysy proti obloze otrhané a rozbité. Teel je rychle vedla cestou ke skupině jedlí. Tam se zastavila a přikrčila. Stáhla je dolů s sebou. O chvilku později se objevila hlídka vojáků Federace. Jak procházeli, bylo slyšet jak mezi sebou hovoří a žertují, aniž by je napadlo, že je někdo může poslouchat. Pak hlasy utichly. Vojáci byli pryč. Vstali a znovu se vydali na cestu.

Po silnici ušli asi sto yardů a pak uhnuli do lesa. Nalézali se na samém konci vesnice. Šli přímo na sever. Do ticha se začalo ozývat bzučení hmyzu. Tiše proklouzli mezi stromy, Teel se zastavila a než pokračovala dál, chvilku poslouchala. Vzduch se naplnil vůní divokých květin, který byl proti zápachu odpadků sladký a silný.

Potom se Teel zastavila u řady hustého křoví, rozhrnula větve, sáhla dolů, uchopila ukrytý železný kruh a zatáhla za něj. Ze země se zdvihl poklop, který odhalil schodiště. Dokud nebyli všichni namačkaní uvnitř ve tmě, sestupovali těsně podél zdi. Tell za nimi zabezpečila poklop, rozsvítila svíčku. Znovu je vedla za sebou. Společnost začala scházet dolů.

Byl to krátký sestup. Po dvou tuctech schodů schodiště končilo. Změnilo se v tunel se stropem a zdmi podepřenými silnými trámy, které spojovaly železné svorníky. Teel k tunelu nic neříkala. Vedla je stále kupředu. Tunel se dvakrát rozdělil různými směry. Pokaždé se vydala bez zaváhání jednou z cest. Parovi došlo, že by se odtud bez Teel ven nedostali.

Za pár minut byli u železných dveří na konci tunelu. Teel uhodila do dveří jílcem dýky, pak počkala a dvakrát znamení opakovala. Zámky na druhé straně cvakly a dveře se otevřely.

Trpaslík, který v nich stál byl stejně starý jako oni. Statný a svalnatý chlapík se zarostlou tváří a dlouhými vlasy barvy skořice, s obličejem plným jizev na zádech měl největší palici jakou Par kdy viděl. Horní polovina jednoho ucha mu chyběla. Na zbytku se mu houpal zlatý kruh.

„Morgane,“ pozdravil a vřele horala objal. Úsměv zmírnil jeho divoké vzezření. Vtáhl muže dovnitř a podíval se ven, kde nervózně postávali Par s Collem. „Přátelé?“

„Ti nejlepší,“ odpověděl hned Morgan. „Steffe, tohle jsou Par a Coll Ohmsfordovi ze Stinného dolu.“

Trpaslík přikývl. „Buďte tu vítáni, chlapci z údolí.“ Pustil Morgana a natáhl se k nim, aby jim stiskl ruce. „Pojďte se posadit a povězte, co vás sem přivádí.“

Byli v podzemní místnosti plné zásob, které byly zabalené v krabicích a proutí. Obklopovaly dlouhý stůl s lavicemi. Steff jim pokynul, aby se posadili na lavice, nalil každému hrnek piva. Sám se k nim přidal. Teel zůstala u dveří. Opatrně se posadila na malou stoličku.

„Tak tady teď žiješ?“ zeptal se Morgan a rozhlédl se kolem. „Chtělo by to ještě vylepšit.“

Steff se usmál a drsná tvář se mu zvrásčila. „Žiju na spoustě míst, Morgane. Všechna by potřebovala ještě trochu vylepšit. Tohle je lepší, než většina ostatních. I když je stejně jako všechna pod zemí. My trpaslíci teď žijeme pod zemí. Buď tady anebo v dolech nebo v hrobech. Smutné.“

Pozvedl hrnek. „Na naše zdraví a smůlu našich nepřátel,“ připil. Všichni se napili až na Teel, která seděla a sledovala je. Steff postavil hrnek na stůl. „Tvůj otec je v pořádku?“ zeptal se Morgana.

Horal přikývl. „Přinesl jsem babi Elise něco málo na chleba. Má o tebe strach. Jak je to dlouho, co jste se viděli naposled?“

Trpaslíkův úsměv se vytratil. „Přijít v těchto dobách je příliš nebezpečné. Vidíš můj obličej?“ Ukázal na jizvy a přejel po nich prstem. „Federace mě před třemi měsíci chytla.“ Spiklenecky pohlédl na Para a Colla. „Vidíte, Morgan o tom neví. Už dlouho za mnou nebyl: Když přijde do Posledního přístavu, radši dává přednost starým dámám a dětem.“

Morgan ho ignoroval. „Co se stalo, Steffe?“

Trpaslík pokrčil rameny. „Dostal jsem se z toho — přinejmenším po částech.“ Zvedl levou ruku. Chyběly mu na ní dva uťaté prsty. „Už by to mohlo stačit, horale. Nechme to být. Radši mi řekni, co tě přivádí na východ.“

Morgan začal mluvit, pak věnoval dlouhý pohled Teel a odmlčel se. Steff spatřil kam jeho pohled míří. Ohlédl se přes rameno a řekl: „O ano, Teel. Přece jen o tom asi budu muset mluvit.“

Podíval se zpátky na Morgana. „Federace mě zajala při útoku na hlavní skladiště zbraní v Posledním přístavu. Dali mě do vězení, aby zjistili co bych mohl prozradit. Tehdy mi udělali tohle.“ Dotkl se své tváře. „Teel věznili ve vedlejší cele. To co udělali mně není nic proti tomu, co provedli s ní. Zničili jí skoro celý obličej a záda za to, že zabila oblíbeného psa jednoho ze zastupitelů provizorní vlády, která sídlí tady v Posledním přístavu. Zabila toho psa, aby bylo co jíst. Vyprávěli jsme si přes zeď a poznali tak jeden druhého. Jednou v noci, ani ne dva týdny po tom co mě uvěznili, bylo jasné, že o mě Federace nemá zájem. Chtěli mě popravit. Teel se podařilo nalákat žalářníka k sobě do cely. Zabila ho, vzala mu klíče, osvobodila mě a utekli jsme. Od té doby jsme pořád spolu.“

Odmlčel se. Pohled měl tvrdý jako z křemene. „Horale, moc na tebe myslím, ale tuhle záležitost si musíš rozhodnout sám. Teel a já sdílíme všechno.“

Dlouho bylo ticho. Morgan rychle pohlédl na Para a Colla. Par si Teel během Steffova vyprávění podrobně prohlížel. Ona se celou dobu nepohnula. Její tvář zůstávala bez výrazu. Ani v očích se jí nic neodráželo. Jako by byla z kamene.

„Myslím, že v téhle věci se musíme spolehnout na Steffův soud,“ řekl tiše Par. Pohlédl na Colla, očekávaje souhlas. Coll beze slova přikývl.

Morgan si pod stolem natáhl nohy. Zvednul hrnek a dlouze se napil. Bylo jasné, že se rozmýšlí. „Dobře tedy,“ řekl nakonec. „Ale nic co teď řeknu se nesmí dostat z téhle místnosti ven.“

„Ještě jsi neřekl nic co by stálo za řeč,“ prohlásil Steff významně a čekal.

Morgan se usmál. Opatrně postavil hrnek zpátky na stůl. „Steffe, potřebujeme, abys nám pomohl někoho najít, muže, o němž si myslíme, že žije někde hluboko v Anaru. Jmenuje se Walker Boh.“

Steff zamrkal. „Walker Boh,“ opakoval potichu. Tón, kterým jméno vyslovil, prozrazoval, že ví o koho se jedná.

„Mí přátelé, Par a Coll, jsou jeho synovci.“

Steff pohlédl na bratry z údolí, jakoby je viděl poprvé. „Teď už rozumím. Dopověz to.“

Morgan rychle vyprávěl o jejich cestě do Posledního přístavu a co je sem přivedlo. Za

čal tím, jak bratři Ohmsfordové upláchli z Varfleetu. Vyprávění ukončil soubojem s Přízrakem na kraji Anaru. Mluvil o starém muži a jeho varováních. O snech, které se Parovi zdály a volaly ho do Hadeshornu. O tom jak sám objevil spící kouzlo v Laehově meči. Steff to celé beze slova vyslechl. Seděl tam, na svůj hrnek s pivem zapomněl. Jeho tvář byla jako maska bez jakéhokoli výrazu.

Když Morgan skončil, Steff zachrochtal a zakroutil hlavou. „Druidi, kouzla a Přízraky noci. Horale, ty mě neustále udivuješ.“ Vstal, vydal se kolem stolu a na chvilku se zastavil. Podíval se na Teel. Tvář se mu přemýšlením zakabonila. Potom řekl: „Vím o Walkeru Bohovi.“ Pokýval hlavou.

„Takže?“ zatlačil na něj Morgan.

Pomalu se na něho otočil. „Ten muž mě děsí.“ Pohlédl na Para a Colla. „Váš strýc, ano? Jak dlouho jste ho neviděli — deset let? Nuže, dobře mě poslouchejte. Walker Boh kterého znám já, možná není strýček, kterého si pamatujete. Tenhle Walker Boh je víc pověst, než pravda. Přitom je velmi skutečný — dokonce tak skutečný, že věci, které žijí v temnějších krajích země a živí se pocestnými, tuláky se mu prý vyhýbají.“

Znovu se posadil. Uchopil hrnek s pivem a napil se.

Morgan Leah a Ohmsfordové na sebe mlčky pohlédli. Nakonec Par promluvil: „Myslím, že o tomhle nepochybujeme. Ať je teď Walker Boh cokoliv nebo kdokoliv, sdílíme spolu pouto — naše sny o Allanonovi. Musím vědět, co můj strýc hodlá udělat. Pomůžeš nám ho najít?“

Steff se neočekávaně slabě usmál. „Přímo na věc. To se mi líbí.“ Podíval se na Morgana. „Myslím, že mluví za svého bratra. Mluví i za tebe?“ Morgan přikývl. „To je mi jasné.“ Dlouho si je v zamyšlení prohlížel. „Pak tedy pomohu,“ řekl nakonec. Odmlčel se a sledoval jejich reakci. „Vezmu vás k Walkeru Bohovi — jestli bude možné ho najít. Ale udělám to z vlastních pohnutek. Pro vás bude lepší se o nich něco dozvědět.“

Na chvilku sklonil tvář do stínu. Jeho jizvy teď vypadaly jako lana železné sítě, kterou mu někdo přitlačil k obličeji. „Federace vám vzala domov. Vám všem. Udělala si z něj svůj vlastní. Nu, mně Federace vzala ještě víc nežli tohle. Vzala mi všechno — můj domov, moji rodinu, mou minulost a dokonce i přítomnost. Federace zničila všechno, co bylo a je. Nechala mi jen to, co by mohlo být. Je to nepřítel mého života. Udělám všechno pro to, abych ji viděl v troskách. Všechno, o co se snažím tady, mě jen drží naživu. Příliš malý důvod k existenci. Už toho mám dost. Chci něco víc.“

Pozvedl tvář. Oči mu planuly. „Jestli tu je kouzlo, které může být osvobozeno z okovů času. Jestli jsou ještě druidové, duchové a kdovíco ještě, kdo jím může vládnout, snad je i naděje jak osvobodit mou zemi a její lid — možnost, která nám byla utajena. Jestli ho objevíme, jestli jeho moudrost přejde do našich rukou, musí se použít na pomoc mým lidem a mé domovině.“ Odmlčel se. „Chci, abyste mi na to přísahali.“

Dlouhou chvíli bylo ticho. Jeho posluchači se na sebe mlčky dívali.

Pak Par tiše řekl: „Stydím se, když vidím, co se stalo s Jižní zemí. Nikdy se s tím nesmířím. Není nic, co by to mohlo ospravedlnit. Pokud objevíme způsob, který vrátí trpaslíkům svobodu, nebudeme váhat.“

„Ani na okamžik,“ ozval se za ním Coll a Morgan Leah také kývl na souhlas.

Steff se zhluboka nadechl. „Možnost, že bychom byli volní — pouhá možnost — je víc než se v této době trpaslíci odváží pomyslet.“ Položil rozhodně svoje silné ruce na stůl. „Je tedy ujednáno. Najdeme Walkera Boha — společně s Teel, protože ona jde tam, kam jdu já.“ Podíval se rychle z jednoho na druhého. V jejich tvářích neobjevil ani stopu nesouhlasu. „Zabere nám asi tak den než nashromáždíme všechno co potřebujeme. Zároveň se trochu poptáme. Vím, že to není třeba, ale přesto vám připomenu, jak nebezpečná ta cesta asi bude. Jděte zpátky k babi a odpočiňte si. Teel vás odvede. Až bude všechno připravené, dám vám vědět.“

Vstali, trpaslík objal Morgana. Neočekávaně se zasmál a plácl ho po zádech. „Ty a já, horale — ať se všechno tam venku má před námi na pozoru.“ Místnost se rozezvučela jeho smíchem.

Teel stála stranou a dívala se ledovýma očima.

Kapitola 8

Uplynuly dva dny. Od Steffa zatím žádná zpráva nepřišla. Par a Coll Ohmsfordovi a Morgan Leah trávili čas v sirotčinci. Prováděli některé nejvíc potřebné opravy starého domu a pomáhali babi Elise a tetě Jilt s dětmi. Dny byly teplé, plné dětských hlasů a her. Nesmírně líně se vlekly. Život v sirotčinci a kolem něj byl úplně jiný a jakoby někde jinde než ten, který se krčil a žebral pár yardů od jeho plotu. Bylo tu jídlo, teplé postele, pohodlí a láska. Panoval tu pocit bezpečí a naděje do budoucnosti. Nebylo tu všeho příliš, ale od každého se trocha našla. Zbytek města se ztrácel jako nějaká nepříjemná myšlenka — chatrče, staří zlomení lidé, otrhané děti, ztracené matky a otcové, špína a vyčerpání, zoufalé a poražené pohledy. Beznadějný pocit, že není žádná budoucnost. Par několikrát přemýšlel o tom, že by sirotčinec na chvíli opustil a znovu se prošel Posledním přístavem. Nechtěl odejít, aniž by si ještě jednou neprohlédl všechnu tu bídu, na kterou nechtěl nikdy zapomenout. Ale obě staré paní ho od toho odrazovaly. Bylo pro něj příliš nebezpečné jen tak se procházet. Mohl na sebe nechtěně upoutat pozornost. Lepší bylo počkat. Svět okolo nechat zatím čekat. Byla to nejrozumnější věc, kterou mohli Par i svět, udělat.

„S bídou v jaké jsou teď trpaslíci se nedá nic dělat,“ prohlásila hořce teta Jilt. „Bída už zapustila kořeny příliš hluboko.“

Par udělal jak mu řekly. Cítil se jak nešťastný, tak volnější. To mu vadilo. Nemohl předstírat, že neví co se s lidmi ve městě děje — ve skutečnosti nechtěl. Bylo nesmírně těžké postavit se k tomu čelem. Mohl se zařídit podle stařenčiných rad a nechat svět na pokoji, ale nemohl zapomenout že ten svět byl tady. Dotíral za plotem jako hladové zvíře, které čeká na trochu jídla.

Třetí den po nich to zvíře chňaplo. Bylo brzy ráno, když četa vojáků Federace napochodovala ze silnice na dvorek. Vedl je Stopař. Babi Elisa poslala horala a ty dva z údolí do podkroví. Zavěsila se do tety Jilt a šla hosty uvítat. Z úkrytu v podkroví ti tři viděli co následovalo. Děti musely nastoupit do řady před verandou. Všechny byly příliš malé, aby se k něčemu hodily. Přesto tři z nich vybrali. Stařenky se přely, ale víc proti tomu udělat nemohly. Nakonec musely jen bezmocně stát a dívat se, jak děti odvádějí.

Každého se to dotklo, dokonce i ty nejživější děti. Teta Jilt se odebrala na lavici u okna, odkud mohla sledovat děti na dvorku a věnovat se zašívání. Nikomu neřekla ani slovo. Babi Elisa strávila většinu času pečením v kuchyni. Moc toho nenamluvila. Už se vůbec neusmála. Ohmsfordové a Morgan šli po své práci tak nevtíravě jak jen mohli. Cítili, že by měli být někde jinde a také si přáli, aby byli.

Pozdě odpoledne už to Par nevydržel. Šel dolů do kuchyně promluvit si s babi Elisou. Našel jí u jednoho z dlouhých stolů jak nepřítomně srká z hrnku jantarový čaj. Hned se jí přímo zeptal proč se s trpaslíky tak špatně zachází, jak se mohou vojáci Federace — koneckonců Jižani stejně jako on — podílet na takových krutostech.

Babi Elisa se smutně usmála, vzala jeho ruku a přitáhla si ho k sobě. „Pare,“ vyslovila něžně jeho jméno. Začala mu říkat jménem asi před jedním nebo dvěma dny. Znamenalo to, že ho považuje za jedno ze svých dětí. „Pare, některé věci se nikdy nevysvětlí — ne úplně, ne tak, abychom jim porozuměli tak jak je třeba. Občas si myslím, že musí být nějaký důvod proč se tohle všechno děje. Jindy mi zas připadá, že žádný není, protože to co se děje nedává ani trochu smysl. Víš, je to už tak dlouho co všechno začalo. Válka skončila před sto lety. Nevím, jestli si ještě někdo pamatuje, jak to začalo. Když si nepamatuješ jak to začalo, jak můžeš potom určit proč to začalo?“

Zakroutila svou hranatou hlavou a impulzivně ho objala. „Je mi líto, Pare, ale líp ti odpovědět nemohu. Myslím, že jsem se o to již dávno přestala pokoušet. Všechnu svoji energii teď věnuji péči o děti. Řekla bych, že už vůbec nevěřím, jak jsou otázky důležité. Tak ani nehledám odpovědi. To udělá někdo jiný. Vadí mi, že chráním život jednoho dítěte, potom dalšího, a dalšího a dalšího a nakonec vypadá všechno zbytečně.“

Par tiše přikývl a také ji objal. Její odpověď ho přesto neuspokojila. Pro všechno, co se stalo, musel být nějaký důvod, i když nemusel být hned zřejmý. Trpaslíci prohráli válku s Federací; nebyli pro nikoho hrozbou. Proč tedy byli systematicky pošlapáváni? Dávalo by spíš smysl zahojit rány, které válka otevřela, než do nich sypat sůl. Téměř to vypadalo, že jsou trpaslíci záměrně provokováni, jakoby jim důvody k odboji někdo úmyslně předkládal. Proč ale?

„Federace chce patrně záminku, aby je mohla vyhubit všechny,“ namítl chmurně Coll, když se ho Par po večeři zeptal co si o tom myslí.

„Ty myslíš, že Federace věří, že trpaslíci už nejsou k ničemu a nedá se jich využít ani v dolech?“ nedůvěřivě se ho zeptal Par. „Nebo že je příliš těžké na ně dohlížet. Zdají se příliš nebezpeční, takže by se s nimi mělo jednou provždy skoncovat? S celým národem?“

Collova velká tvář byla klidná. „Myslím tím, že vím, co jsem tady viděl — co jsme oba viděli. Je mi úplně jasné, co se tady děje!“

Par si tak jistý nebyl. Nechal tu věc být, protože ho zrovna nenapadala správná odpověď. Ale slíbil si, že ji jednoho dne najde.

Tu noc spal málo. Když přišla babi Elisa za úsvitu do ložnice, aby jim šeptem řekla, že pro ně přišla Teel, byl už vzhůru. Rychle vstal a stáhl z Colla a Morgana přikrývky. Oblékli se, připásali na sebe zbraně a sešli halou do kuchyně, kde na ně jako stín čekala u dveří Teel. S maskou a v zašlém kabátě do lesa vypadala jako žebrák. Babi Elisa jim dala horký čaj a koláče. Všechny políbila a teta Jilt je vážně varovala, aby se drželi dál od všech nebezpečí, která na ně mohla čekat. Teel je potom vyvedla do noci.

Byla ještě tma a úsvit pouhý slabý třpyt daleko mezi stromy. Tiše proklouzli spící vesnicí jako čtyři duchové, kteří hledají místo, kde by strašili. Vzduch byl po ránu mrazivý a každý výdech před sebou viděli v malých obláčcích. Teel je vzala postranními cestičkami a hustými remízky s houštím, držela je ve stínu, stranou od cest a světel. Aniž by někoho potkali, vydali se z vesnice na sever. Když došli ke Stříbrné řece, Teel je vedla po proudu k mělčině, aby se vyhnula mostům. Prošli ledovou vodou, která jim dorážela na nohy. Když vstoupili mezi stromy, vyloupl se ze stínů Steff a přidal se k nim. U pasu měl dlouhé nože na přezce a přes záda přehozenou svou obrovskou palici. Neřekl nic, jen je dál místo Teel vedl sám. Na východě se objevilo pár mdlých proužků denního světla a obloha se začala vyjasňovat. Hvězdy ještě zablikaly a pak společně s Měsícem zmizely. Na listí a trávě se jako roztroušený křišťál třpytila námraza.

O něco dál došli na paseku, které vévodila velká stará vrba. Steff zastavil. V dutém kmeni spadlém do křoví měli složené batohy, smotané deky, věci do špatného počasí, potřeby na vaření, vaky na vodu a lesní kabáty pro všechny čtyři. Na místě na sebe věci mlčky uvázali a znovu se vydali dál.

Zbytek dne šli volným tempem přímo na sever. Bavili se málo a o tom kam jdou mlčeli. Steff žádné vysvětlení nenabídl a ani horal ani bratři z údolí se na nic neptali. Trpaslík jim to poví až bude chtít. Den ubíhal rychle a v půli odpoledne dosáhli jižního úpatí vlčích hřbetů. Asi hodinu ještě pokračovali dál podél lesa vzhůru, kde les začínal před masívem hor řídnout. Steff znovu zastavil na palouku chráněném borovicemi, blízko potůčku, který crčel ze skal dolů. Dovedl je k padlé kládě, pohodlně se usadil a otočil se na ně.

„Jestli máme věřit pověstem — a v tomto případě jsou pověsti jediné co máme — najdeme Walkera Boha v Černavě. Abychom se tam dostali, budeme muset projít přes Vlčí hřbety — dovnitř průsmykem Oprátky, ven Nefritovou soutěskou, a odtud na východ do Černavy.“

Na chvíli se odmlčel a uvažoval o tom, co vyčetl v jejich obličejích. „Jsou jistě i jiné cesty — a někdo by se mohl přít, že bezpečnější — ale s tím nesouhlasím. Mohli bychom jít po kraji Vlčích hřbetů, buď po východním, nebo západním, ale v obou případech bychom riskovali téměř jisté setkání buď s vojáky Federace nebo se skřety. Ve vlčích hřbetech takové nebezpečí nehrozí. V horách je příliš mnoho duchů a věcí spojených se starými kouzly; skřeti jsou pověrčiví a drží se stranou. Federace tam posílala hlídky, ale většina z nich se nikdy nevrátila. Je však pravda, že se jich hodně ztratilo jen proto, že neznali cestu. Já ji znám.“

Jeho posluchači zůstali zticha. Nakonec Coll řekl, „Vzpomínám si, že naši předci se před řádkou let dostali na stejném místě do potíží.“

Steff pokrčil rameny. „O tom nevím. Prošel jsem tudy už tucetkrát a vím, jak se chovat. Vtip je v tom, že se musíte držet hřebenů dál od hlubokých lesů. Kdo žije ve Vlčích hřbetech, dává přednost tmě. Většinou na nic kouzelného nenarazíte.“

Coll zakroutil hlavou a pohlédl na Para. „Nelíbí se mi to.“

„Můžeme si vybrat mezi zlem, které známe a tím, o kterém se domníváme,“ prohlásil neotesaně Steff. „Vojáci Federace a jejich skřetí spojenci, které známe, jsou támhle, nebo jsou tu duchové a zjevení, která neznáme.“

„Přízraky,“ řekl jemně Par.

Chvilku bylo ticho. Steff se zachmuřeně usmál. „Copak jsi to hochu z údolí neslyšel — nejsou žádné Přízraky. To jsou jen pověsti. Navíc ovládáš kouzlo, abys nás ochránil, ne? Ty a tady horal? Co vás může ohrozit?“

Rozhlížel se a na každého vrhal ostrý pohled. „Pojďte už. Nikdo nikdy nepředpokládal, že tato cesta bude bezpečná. Rozhodněme se. Nepovedu vás do Vlčích hřbetů, jestli se vám to zdá příliš nebezpečné. Ale slyšeli jste moje varování v případě, že si vyberete cestu podél hor. Uvažujte o tom.“

Nebylo nic, co mohl kdokoli z nich odpovědět a tak to nechali na trpaslíkově nejlepším uvážení. Koneckonců to byla jeho země a on byl ten, kdo ji znal. Spoléhali, že jim pomůže najít Walkera Boha a přišlo jim hloupé pochybovat o cestě, o které si myslel, že je nejlepší.

Noc strávili na pasece pod borovicemi, ve vůni jehličí, divokých květin a chladném vzduchu. Jejich bezesný spánek v tichu, které sahalo dál než oko dohlédlo, nikdo nerušil. Za úsvitu je Steff vyvedl na Vlčí hřbety. Proklouzli do Průsmyku oprátky, kde se kdysi skřeti pokoušeli chytit do pasti Sheu a Flicka Ohmsfordovy, přešli po provazovém mostě, který vedl přímo nad průrvou, a stoupali dál cestou plnou omšelých, hrubých a rovných kamenů, která se klikatila po zarostlých svazích. Pozorovali, jak slunce stoupá po letní obloze bez jediného mraku. Odpoledne dosáhli hřebenů, které vedly na sever. Pokračovali podél jejich zákrut a ohybů. Cesta probíhala snadně, slunce hřálo a dodávalo jistotu. Strach a pochyby z předešlého večera se pomalu vytrácely. Pozorovali stíny skal a stromů. Čekali, jestli se v nich něco nepohne, ale ničeho si nevšimli. Ve stromoví zpívali ptáci, malá zvířata pobíhala v křoví, a lesy vypadaly stejně jako kdekoliv jinde ve Čtyřzemí. Horal a mladíci z údolí zjistili, že se na sebe usmívají; Steff si neslyšně pro sebe něco mumlal, a jen Teel nedávala znát co cítí.

Když se blížil soumrak, utábořili se na malé louce usazené mezi dvěma hřebeny porostlými jedlemi a cedrem.

Vál slabý vánek. Teplo dne v ukrytém údolí zůstávalo i dlouho potom, co slunce zapadlo. Na potemnělé obloze se bledě mihotaly hvězdy. Nad západním horizontem visel měsíc. Par si znovu vybavil slova starého muže — měli být v Hadeshornu první noc novoluní. Čas ubíhal.

Nebyl to ale starý muž ani Allanon, na které ten večer Par myslel, když se jejich malá společnost sesedla kolem ohně, který Steff dovolil rozdělat, a když spláchli večeři dlouhými doušky pramenité vody. Myslel na Walkera Boha. Par svého strýce neviděl už téměř deset let. Vzpomínky se mu však vybavovaly podivuhodně jasně. Tehdy byl malý chlapec. Jeho strýc se zdál být velice tajemný — vysoký, hubený muž s temnými rysy a očima, které dokázaly prohlédnout člověka skrz naskrz. Oči si Par pamatoval nejvíc, i když spíše pro jejich pronikavost, než že by v něm vyvolávaly nepříjemný pocit. Ve skutečnosti k němu byl jeho strýc velmi laskavý. Ale byl vždy uzavřený a ponořený do svého nitra. Zdálo se, že je tady a zároveň někde úplně jinde.

Dokonce už tehdy se o něm vyprávěly příběhy. Par si vzpomínal jen na některé z nich. Říkalo se o něm, že používal kouzlo, ale nikdy se přesně nevědělo jaké. Byl přímým potomkem Brin Ohmsfordové, ale neměl dar písně přání. Deset generací se u nikoho neprojevilo. Kouzlo odešlo společně s Brin. Té sloužilo jinak než jejímu bratru Jairovi. Zatímco Jair uměl kouzlo použít jen aby vyvolal obrazy, jeho sestra s ním dokázala vytvořit skutečnost. Její kouzlo vydalo přinejmenším za dvě. Nicméně odešlo spolu s ní, a zůstalo jen Jairovo.

Přesto se vyprávěly příběhy o Walkeru Bohovi a kouzlu. Par si pamatoval, jak mu strýc někdy vyprávěl o tom, co se dělo jinde, o věcech, které vědět nemohl, ale přesto věděl. Strýc dokázal pohledem uvádět věci a dokonce i lidi do pohybu. Byl také schopen říci na co lidé myslí. Občas. Podíval se na tebe a řekl ať se nebojíš, že se stane to či ono, a ukázalo se, že jsi na to skutečně myslel.

Možná byl strýc byl jen tak vychytralý. Prostě uhodl na co člověk myslel. Jen to vypadalo, že umí číst myšlenky.

Ale dokázal i odvrátit hrozící potíže — nechal je ztratit téměř tak rychle jak se objevily. Všechno děsivé jakoby se mu vyhýbalo z cesty. To vypadalo kouzelně.

A vždycky podporoval Para, když viděl, že se chlapec snaží kouzlit s písní přání. Varoval Para, aby se naučil obrazy ovládat, aby byl obezřetný, když je vyvolává, a aby si vybíral způsoby, kterými vystavoval kouzlu ostatní. Walker Boh byl jeden z mála lidí v jeho životě, kteří se kouzla nebáli.

Jak tu tak seděl s ostatními uprostřed nočního ticha v horách a hlavou mu probíhaly vzpomínky na strýce, hořel zvědavostí a touhou dozvědět se víc. Nakonec to nevydržel a zeptal se Steffa jaké pověsti ještě o Walkeru Bohovi slyšel.

Steff se tvářil zamyšleně. „Většina z nich pochází od dřevorubců, lovců, stopařů a jim podobných — pár zase od trpaslíků, kteří jsou stejně jako já v odboji a dostali se daleko na sever. Tam se o něm doslechli. Říkají, že skřetí kmeny jsou z něj k smrti vyděšené. Říkají, že na Walkera Boha myslí stejně jako na duchy. Někteří z nich věří, že už žije několik set let, že je stejný jako druidové z legend.“ Zamrkal. „I když je to váš strýc, myslím, že jsou to jen povídačky.“

Par kývl. „Nevzpomínám si, že by někdy někdo tvrdil, že žije déle než normální smrtelník.“

„Jeden chlapík přísahal, že si váš strýc povídal se zvířaty a ta mu rozuměla. Říkal, že to viděl na vlastní oči.

Strýc přišel ke kočce velké jako jsou býci z nížin a mluvil s ní stejně, jako já teď mluvím s vámi.“

„Povídá se, že tohle uměl Cogline,“ vložil se náhle Coll se zájmem do debaty. „Měl kočku, které říkal Šepot a ta šla s ním. Ta kočka chránila jeho neteř Kimber. Jmenovala se také Boh, že Pare?“

Par přikývl. Vzpomněl si, že jeho strýc získal jméno Boh z matčiny strany. Teď když o tom přemýšlel, mu připadalo zvláštní, že si nedokázal vzpomenout, že by strýc někdy užíval jméno Ohmsford.

„Vypráví se jeden příběh,“ řekl Steff a zarazil se, aby si v mysli vybavil podrobnosti. „Slyšel jsem ho od stopaře, který zná hluboký Anar lépe než kdo jiný. Ačkoliv by to nikdy nepřiznal, myslím, že znal i Walkera Boha. Řekl mi, že něco, co se zrodilo v časech starých kouzel, sestoupilo z Krkavčích štítů do Černavy a splynulo s tamním životem. Walker Boh tvora vyhledal. Postavil se mu tváří v tvář a ten se rozhodl vrátit zpátky odkud přišel — doslova.“ Pokýval hlavou a poškrábal se na bradě. „Nutí vás to přemýšlet?“

Natáhl ruce k ohni. „Proto mě děsí —- nezdá se, že existuje něco, z čeho by měl strach. Přichází a zase mizí jako duch — v jednom okamžiku je zde a hned zmizí jako stín, který vychází z noci. Rád bych věděl, jestli se bojí Přízraků. Osobně myslím, že ne.“

„Možná bychom se ho měli zeptat,“ navrhl se lstivým úsměvem Coll.

Steff se rozzářil. „Asi bychom měli,“ souhlasil. „Navrhuji, abys to byl ty, kdo to udělá!“ Zasmál se. „To mi něco připomíná. Říkal vám už horal jak jsme na sebe poprvé narazili?“

Bratři Ohmsfordové zakroutili hlavou. Přes Morganovo hlasité bručení pokračoval Steff ve vyprávění. Morgan rybařil na východním konci Duhového jezera u ústí Stříbrné řeky. Bouřka mu tehdy převrhla loďku. Voda všechno odnesla, a on se sotva dostal na břeh. Byl promočený, promrzlý a mamě se pokoušel rozdělat oheň. V takovém stavu ho Steff nalezl a pomohl mu.

„Kdybych se o něj nepostaral, asi by zemřel. Vystavil se velkému nebezpečí,“ skončil Steff. „Povídali jsme si a vyměnili si informace. Než jste se o tom stačili dozvědět, vyrazil do Posledního přístavu, aby se přesvědčil, že život trpaslíků je opravdu tak krutý, jak jsem mu ho popsal.“ Steff vrhl na sklíčeného horala pobavený pohled. „Potom začal chodit pravidelně — pokaždé s něčím malým, aby pomohl babi, tetě a také Hnutí odporu. Myslím, že mu svědomí nedovolí stát stranou.“

„O, svatá dobroto,“ hněval se v rozpacích tonoucí Morgan.

Steff se začal smát. Jeho smích duněl a naplňoval noční ticho. „Stačí, pyšný princi z vysočiny! Promluvíme si o někom jiném!“ Posunul se a pohlédl na Para. „Cizinec, který ti dal prsten — promluvme si o něm. Něco jsem zaslechl od skupinek psanců, kteří slouží v Hnutí. Většinou nemají velký význam; jsou bez vedení a disciplíny. Trpaslíci navrhli, že by s nimi mohli spolupracovat. Zatím ten návrh nepřijali. Celé Hnutí je, bohužel, příliš roztříštěné. Každopádně, nese prsten, který jsi dostal, znak jestřába?“

Par se napřímil. „Ano, Steffe. Víš komu patří?“

Steff se usmál. „Vím a nevím, hochu z údolí. Jak už jsem řekl, psanci z Jižní země byli v minulosti roztroušení — ale to se může změnit. Povídá se, že je mezi nimi jeden, který se je snaží sjednotit. Spojuje jednotlivé skupinky dohromady. Je to vůdce, kterého předtím postrádali. K tomu, aby ho někdo poznal, nepoužívá jméno; používá symbol jestřába.“

„Určitě se jedná o stejného člověka,“ prohlásil s jistotou Par. „Také nám nechtěl říct, jak se jmenuje.“

Steff pokrčil rameny. „V téhle době se jména tají často. Ale to, jak vám pomohl utéct Stopařům — to vypadá na muže, o kterém jsem slyšel. Tvrdí se o něm, že jde do všeho, co se týká Federace.“

„Tu noc si troufnul dost,“ souhlasil s úsměvem Par.

Ještě chvíli si povídali o cizinci, o bandách psanců jak v Jižní tak ve Východní zemi, o tom, jak Čtyřzemí krvácí pod nadvládou Federace jako otevřená rána. K Walkeru Bohovi se už nevrátili. S tím, co slyšel, byl Par spokojený. O svém strýcovi měl jasnou představu. Nevadilo mu jak děsivě připadal ostatním, Steffovi nebo komukoliv jinému; pro Para zůstane stejný, jako když byl ještě chlapcem, pokud se ovšem nestane něco, co ho donutí změnit názor — a měl zvláštní pocit, že to se nestane.

Jejich rozhovor, přerušovaný zíváním a nepřítomnými pohledy, nakonec utichl. Jeden po druhém se začali zavrtávat pod deky. Par se nabídl, že než půjdou spát, přiloží naposledy do ohně. Odešel hledat dříví na kraj lesa. Právě hromadil kusy starého cedru poraženého v loni v zimě větrem, když náhle zjistil, že stojí tváří v tvář Teel. Vypadalo to, jako by se před ním zhmotnila. S napjatou tváří pod maskou ho upřeně pozorovala.

„Můžeš mi ukázat nějaká kouzla?“ zeptala se tiše.

Par na ni zíral. Ani jednou jedinkrát od té doby, co se poprvé setkali v kuchyni babi Elisy ji neslyšel promluvit. Myslel si, že mluvit neumí. Doprovázela je jako Steffův věrný pes. Toho poslouchala. Na ně dávala pozor, na nic se neptala a držela se stranou. Celý večer seděla, mlčela a vůbec nedávala najevo, co si myslí. Teď tohle.

„Umíš vyvolat obrazy?“ tlačila na něj. Její hlas byl hluboký a drsný. „Jen jeden nebo dva, abych se přesvědčila? Byla bych moc ráda, kdybys mohl.“

Pak spatřil její oči tak, jak je ještě nikdy neviděl. Byly zvědavé a blankytné, stejně jako byla denní obloha v horách, čisté a nekonečné. Překvapilo ho jak jsou jasné. Připomněl si, že její vlasy, schované pod kapucou a maskou, mají barvu medu. Doposud se mu zdála nepříjemná. Mohl za to odstup, který si od nich hned od počátku udržovala. Uprostřed nočních stínů a ticha, se nyní zdála jen malá.

„Jaké obrazy bys chtěla vidět?“ zeptal se jí.

Na chvilku se zamyslela. „Chtěla bych vidět, jaký byl Poslední přístav za časů Allanona.“

Začal jí vysvětlovat, že si není zcela jistý jak Poslední přístav před tak dávnou dobou vypadal. Pak se zarazil a přikývl. „Zkusím to,“ řekl.

Zpíval jemně, osamocen mezi stromy, a vysílal k ní kouzlo, aby naplnil její mysl obrazy vesnice, jaká mohla být před třemi sty léty. Zpíval o Stříbrné řece, o Meadských zahradách, o pečlivě udržovaných domech a chaloupkách, o životě v domovském městě trpaslíků než přišla válka s Federací. Když skončil, chviličku si ho bezvýrazně prohlížela. Pak se mlčky otočila a zmizela zpátky v noční tmě.

Zmatený Par se za ní chvilku díval, nakonec pokrčil rameny, posbíral dřevo a šel spát.

Za úsvitu vyrazili znovu na cestu; tentokrát šli po chodnících až na samém vrcholu Vlčích hřbetů, kde lesy řídly a obloha se vznášela jen kousek nad nimi. Byl další teplý a jasný den plný libých vůní a pocitu nekonečných možností. Do tváře jim vanul vítr, lesy a skály se hemžily malinkými stvořeními, která vzlétala a nechala se unášet vzduchem. V horách vládl mír.

Přes to všechno nebylo Parovi lehko u srdce. Předešlé dva dny se tak necítil, až teď. Snažil se nepříjemný pocit rozptýlit. Říkal si, že k němu nemá žádný zřetelný důvod, že to je jen pouhý důsledek nepřítomnosti něčeho děsivého. Ukazovalo se, že Steff měl pravdu, když tvrdil, že tohle je přece jen ta nejbezpečnější cesta. Zkoumal tváře společníků, aby zjistil, jestli někdo z nich také není rozmrzelý. Všichni vypadali docela spokojeně. Dokonce i Teel, která na sobě dala zřídka kdy něco znát, si vykračovala zcela uvolněně.

Ráno uběhlo, nastalo odpoledne a nepříjemný pocit přerůstal v jistotu, že je někdo sleduje. Par se mnohokrát přistihl, jak se ohlíží zpátky. Nevěděl, co hledá, nicméně si byl jistý, že je to někde za nimi. Přejížděl pohledem po vzdálených stromech a po skalách, ale nic tam nespatřil. Nad nimi, po jejich pravicích, přerůstaly hřebeny v útesy a soutěsky kde byly skály příliš strmé. Vlevo dole rostl hustý les plný stínů, které se setkávaly nad horskými oky mezi hustým křovím a černými kmeny, tyčícími se vzhůru jeden vedle druhého.

Pěšina se několikrát rozdělila a sbíhala dolů do temnoty. Steff, který šel v čele s Teel, k jedné z těch odboček pokynul a řekl: „Tohle se možná stalo některým z vojáků Federace. My se do temných míst v horách nedostaneme.“

Par doufal, že nalezl příčinu svých nepříjemných pocitů. Možná se mu podaří pustit to z hlavy, řekl si. Ale právě když byl ochoten tomu uvěřit, ohlédl se naposledy přes rameno a ve skalách něco zahlédl.

Zastavil se a zůstal stát na místě. Ostatní ještě kousek pokračovali, pak se otočili a pozorovali ho. „Co se děje?“ zeptal se ihned Steff.

„Něco nás sleduje,“ řekl Par tiše a nespouštěl oči z místa, kde naposledy viděl něco se pohybovat.

Steff šel k němu. „Tam, ve skalách,“ řekl Par a ukázal směrem za sebe.

Stáli vedle sebe a dlouho se dívali. Nic nespatřili. Odpoledne se chýlilo ke svému závěru. Stíny v horách se prodlužovaly jak slunce klesalo k západnímu horizontu a v pološeru bylo těžké něco rozeznat. Par nakonec zklamaně zakroutil hlavou. „Možná jsem se zmýlil.“ připustil.

„Možná, že ne,“ řekl Steff.

Ignoroval překvapený pohled, který mu Par věnoval, a vyrazil jako první dál. V čele nechal Teel a sám šel s Parem. Jednou nebo dvakrát řekl Parovi ať se ohlédne. Několikrát se sám otočil. Par si ani jednou ničeho nevšiml, přestože měl stále pocit, že za nimi něco je. Přešli hřbet, který se táhnul od východu na západ a pustili se dolů. Druhá strana byla zahalená ve stínu, slábnoucí sluneční svit tam nedosahoval a cesta dolů se klikatila mezi změtí skal a podrostu, který na horském svahu vypadal jako stádo schoulených ovcí. Vítr teď měli v zádech, který když Steff promluvil, nesl k nim dopředu jeho hlas.

„Ať už je za námi cokoliv, sleduje nás to a čeká až padne tma, nebo přinejmenším soumrak a teprve pak se ukáže. Nevím co to je, ale je to velké. Musíme najít místo, kde se ubráníme.“

Nikdo nic neřekl. Par pocítil náhlé mrazení. Coll na něho pohlédl a poté i na Morgana. Teel se ani neotočila.

Prošli skalami a křovisky. Dostali se zpět na otevřenou cestu, která vedla vzhůru, když ta bytost vystoupila ze stínu a ukázala se jim. Steff ji uviděl, rázně na ostatní zavolal a shromáždil je kolem sebe. Stvoření se nalézalo víc než sto yardů za nimi a krčilo se na ploché skále, kde mu hrubou tvář přetínal úzký paprsek slunečního světla. Vypadalo jako obludný pes nebo vlk s mohutným hrudníkem, tlustým kožichem na krku a nepravidelnou tváří.

Mělo zvláštní tlusté nohy, tělo jako sud, krátké uši a ocas. Vypadalo jako někdo, kdo nemá žádné přátele. Rozevřelo čelisti, největší které Par kdy na nějakém stvoření viděl, a začaly mu z nich odkapávat sliny. Čelisti zase sklaply a stvoření se k nim pomalým krokem vydalo.

„Jdeme dál,“ řekl Steff tiše. Vyrazili. Mířili stále po cestě kupředu a snažili se neohlížet.

„Co to je?“ zeptal se Morgan hlubokým hlasem.

„Říkají tomu Žravec,“ klidně odpověděl Steff. „Žije na východě, hluboko v Anaru, za Krkavčími štíty. Velmi nebezpečný.“ Odmlčel se. „Nikdy jsem neslyšel, že by ho někdo spatřil ve středním Anaru — a už vůbec samotného ve Vlčích hřbetech.“

„Chceš říci, do této doby,“ zamumlal Coll.

Prošli širokou průrvou v hoře, kde se cesta začínala svažovat do údolí. Slunce bylo pryč. Nad vším visel jako šedý rubáš soumrak. Začínalo být špatně vidět. Stvoření za nimi se nepravidelně objevovalo a zase ztrácelo. Para uvažoval o tom, co by se stalo, kdyby ho ztratili z dohledu úplně.

„Nikdy jsem ani neslyšel, že by se některý z nich plížil za lidmi,“ ozval se najednou zezadu Steff.

Zvláštní hon pokračoval. Žravec je s odstupem sta yardů sledoval a zcela zřejmě čekal až bude úplná tma, aby je dostihl. Steff je pobízel kupředu a hledal místo, kde by se mohli zastavit.

„Proč mě za ním prostě nepustíš!“ vyjel na něj v jednu chvíli Morgan.

„Protože zemřeš dřív než stačím vyslovit tvoje jméno, horale,“ odpověděl trpaslík chladně. „Nedej se zmást. Tohle stvoření nepřemůžeme ani v pěti, když nás zastihne nepřipravené. Jestli se to stane, žádné kouzlo na světě nám nepomůže!“

Par ztuhl. Napadlo ho, jestli kouzlo v Morganově meči proti té bestii něco zmůže. Nepůsobilo jen při souboji s podobným kouzlem? Nebyl to jinak jen obyčejný meč? Nebyl to Allanonův úmysl, když do něj kouzlo vkládal? Snažil se vybavit si podrobnosti příběhu. Nedokázal si vzpomenout. Kouzla ve Shannarově meči a v Elfeínech působila jen proti jiným kouzlům — tohle si pamatoval. Zdálo se pravděpodobné, že stejně tak...

„Kupředu do údolí,“ řekl najednou Steff a přerušil jeho hloubání. „Tam se...“

Nikdy to nedořekl. Ze tmy se na ně vyřítil Žravec. Skoky přes skály a křoví se k nim blížil ohromující rychlostí obrovský a černý obrys jeho těla. „Běžte!“ křikl na ně Steff, spěšně mávl rukou směrem k pěšině a otočil se proti bestii.

Všichni se bezmyšlenkovitě rozběhli, až na Morgana, který tasil Leahův meč, vrhnul se k příteli a stanul mu po boku. Teel, Coll a Par se hnali kupředu a ohlédli se zpět právě ve chvíli, kdy Žravec dostihnul jejich přátele. Nestvůra se vrhla na Steffa, ale trpaslík čekal a svou obrovskou palici měl připravenou. Zasáhl bestii po straně přímo do hlavy mohutným úderem, který by cokoli jiného na místě skolil. Ale Žravec se při úderu jen přikrčil a znovu proti trpaslíkovi vyrazil. Ten do něj udeřil ještě jednou a pak chytil horala za rukáv a dali se společně na útěk. Svištěli údolím dolů a rychle dohnali prchající Teel a mladíky z údolí.

„Okamžitě dolů,“ zaječel Steff a doslova je sestrčil z cesty. Vřítili se do křoví a skalisek, kde to klouzalo a smýkalo. Par upadl, udělal kotrmelec, znovu se dostal na nohy a běžel. Ztratil orientaci. Do očí mu stékala krev. Steff ho popadnul a táhl dolů po kluzké stráni. Kolem sebe slyšel křik a namáhavý dech.

Pak si uvědomil, že je Žravec dohání. Hladový řev uslyšel dříve, než spatřil jeho mohutné tělo, jak se prodírá k nim. Ze země vytrhával úlomky skal a hlíny. Kouzlo, napadlo rozrušeného Para — musím použít kouzlo. Píseň přání ho pomůže alespoň zmást...

Steff ho stáhl na plochou skálu. Cítil kolem sebe namačkaná těla ostatních. „Zůstaňte spolu!“ přikázal jim trpaslík. „Neopouštějte skálu!“

Sám z ní sestoupil aby se postavil řítícímu se Žravci do cesty.

Par nikdy nezapomněl, co následovalo. Žravec Steffa napadl na svahu zleva od jejich skály. Steff nechal stvůru dojít až k sobě, pak se vrhnul na zem, palicí přitom bušil vzhůru do Žravcova krku a nohama v těžkých botách ho kopal do hrudi. Pak se k zemi přitisknul. Žravec přes něho přelétnul unášený silou svého skoku bez šance se zastavit. Kutálel se divoce ze srázu do údolí, přímo proti okraji lesa. Tam se rychle postavil na nohy a zavrčel. Náhle něco velikého vyrazilo z lesa. Jediným pohybem čelistí ho chňaplo a stáhlo zpátky do šera. Ozval se prudký výkřik, zvuk lámajících se kostí a pak ticho.

Steff vstal, položil si prst na ústa a pokynul jim, aby šli. Nejtišeji jak jen dokázali vyšplhali zpátky na cestu a zůstali strnule hledět dolů do neproniknutelné tmy.

„Ve Vlčích štítech se musíte naučit dívat, abyste něco spatřili,“ zašeptal Steff se zachmuřeným úsměvem. „I když jste Žravec.“

Oprášili se a prohlédli zavazadla. Obdrželi jen pár ran a škrábnutí. Steff jim oznámil, že Nefritové soutěska, která je měla vyvést rovnou z hor, není vzdálená víc než hodinu chůze.

Rozhodli se pokračovat dál.

Kapitola 9

Cesta k Nefritové soutěsce trvala déle než Steff odhadoval. Byla už téměř půlnoc, když se malá společnost z Vlčích hřbetů dostala. Spali v úzkém kaňonu chráněném změtí starých smolných jedlí. Byli tak vyčerpaní, že se ani nenamáhali připravit si něco k jídlu nebo rozdělávat oheň. Prostě se jen zavrtali do dek a hned usnuli. Parovi se té noci zdál sen, ale ne o Allanonovi ani o Hadeshornu. Místo toho se mu zdálo o Žravci. Pronásledoval ho krajinou jeho mysli, hnal ho z jednoho temného kouta do druhého jako stěží rozeznatelný stín, jehož původ byl stejně opravdový jako jeho vlastní. Přišel si pro něj a on před ním utíkal. Hrůza, kterou cítil, byla doslova hmatatelná. Nakonec ho Žravec zahnal do kouta, když před ním couval až k výklenku skal a lesa. Ve chvíli, kdy před ním chtěl uskočit se za ním vynořilo ze tmy něco strašlivého.

Popadlo ho to do zubů a unášelo z dohledu. Snažil se volat o pomoc, která nemohla přijít.

S trhnutím se probudil.

Kolem ležela tma, i když obloha na východě už prosvětlovala. Jeho společníci ještě spali. Zdálo se, že poslední výkřik stále odeznívá v jeho mysli. Velice se potil. Dýchal rychle a trhaně. Znovu si lehl, ale už neusnul.

Ráno vyšli klikatou cestou, která vedla po zalesněných horách a úzkými údolími na východ do středního Anaru. Pět párů očí pátralo v každém stínu a tmavém místě, kolem kterého prošli. Mluvili málo. Včerejší setkání v nich zanechalo nepříjemný pocit a přimělo je být ostražitější. Zatáhlo se, den vypadal pochmurně a lesy kolem se zdály mnohem tajemnější. Kolem poledního dorazily k vodopádům Bystřiny a až do setmění šli dál podél řeky.

Druhý den pršelo a zem pokrylo vlhko a mlha. Šli pomaleji. Teplo a jas předešlých dní se pomalu měnil ve vzpomínku. Prošli obchodním střediskem Rooker Line, za časů Jaira Ohmsforda malou zastávkou pro lovce a stopaře, ze které se stal prosperující obchod s kožešinami. Fungoval až do války trpaslíků s Federací, která nejdříve narušila a pak úplně zakončila jakékoli obchodování ve Východní zemi na sever od Posledního přístavu. Teď tu bylo prázdno, okna a dveře vytlučené, střecha prohnilá a zprohýbaná a uvnitř ve stínu žili duchové dávných časů.

Po obědě, schouleni pod baldachýnem veliké staré vrby sklánějící se nad řekou, vyprávěl Steff stále ještě s nepříjemným pocitem o Žravci a znovu trval na tom, že na západ od Krkavčích štítů ho ještě nikdy nikdo neviděl. Odkud se vzal? Jak se tam dostal? Proč se vydal právě za nimi? Jistě by se našly odpovědi na dotěrné otázky, ale nikdo z nich se s nimi nechtěl trápit. Všichni navenek souhlasili, že to byla náhoda, ale v duchu byli přesvědčeni o pravém opaku.

Déšť s příchodem soumraku zeslábnul, ale až do rána soustavně mrholilo. Tehdy padla hustá mlha. Malá společnost pokračovala dál podél Bystřiny, která se klikatila dolů do Černavy. Bylo čím dál tím těžší jít dál, lesy byly plné křoví a padlých stromů a nebyla tam ani žádná znatelná cesta. Když v půli dne řeku opustili, terén se změnil v sérii úzkých údolí a roklí. Téměř nedokázali určit kam míří. Vytrvale pokračovali přes padlé stromy. Steff je vedl, zatímco rytmicky chrochtal a funěl. Na pochodu byl trpaslík jako neunavitelný stroj, houževnatý viditelně nevyčerpatelný. Rovnat se mu mohla jen Teel, menší, ale čilejší, která nikdy nezpomalila ani si nestěžovala. Stále s ním držela krok. Byli to chlapci z údolí a horal, kteří pociťovali únavu. Svaly jim tuhly a dech docházel. Vítali každou příležitost k odpočinku. Když nastal čas pokračovat, mohli si pouze stěžovat. Doléhala na ně bezútěšnost cesty. Nejvíce postihovala bratry z údolí. Par a Coll už týdny buď odněkud nebo někam utíkali. Většinu času se někde ukrývali. Přetrpěli tři děsivá setkání se stvůrami, jaké bylo lepší potkat jen ve vlastní fantazii. Byli unaveni z toho, jak se museli mít neustále na pozoru. Tma, mlha a vlhko sloužily jen k tomu, aby se vyčerpali ještě více. Ani jeden z nich nic neřekl. Ani by nic nepřiznali, kdyby se ten druhý zeptal. Oba se však začínali divit jestli opravdu vědí co dělají.

Pozdě odpoledne skutečně přestalo pršet a mraky se najednou roztrhly a propustily trochu slunečního svitu. Přehoupli se přes hřeben a sešli do mělkého zalesněného údolí, kterému dominoval skalní útvar, který připomínal komín. Vyrůstal mezi stromy. Vypadal jako voják na stráži. Černě a nehybně se tyčil proti vzdálené obloze. Steff ostatní zastavil a ukázal dolů.

„Tam,“ řekl tiše. „Jestli máme najít Walkera Boha, tak tohle je místo, na kterém by měl být.“

Par zapomněl na vyčerpání i skleslost a nevěřícně zíral. „Znám tohle místo!“ vykřikl. „To je Kamenný krb! Poznal jsem ho podle příběhů! To je Coglinův domov!“

„Byl,“ opravil ho unaveně Coll.

„Byl, je, jaký je v tom rozdíl?“ ožil Par, když zastavil opodál. „Jde o to, co tu Walker Boh dělá? Chci říci, že se tady pravděpodobně nachází. Tohle kdysi býval domov rodiny Bohů, stejně jako Coglinův. Jestli tu Walker žije, proč nám to ten starý muž neřekl? Ledaže ten starý muž nakonec nebyl Cogline, nebo že by Walker...“ Najednou se zarazil, zmatený až na pokraj šílenství. „Jsi si jistý, že tohle je místo, kde má můj strýc žít?“ naléhal na Steffa.

Trpaslík ho po celou dobu sledoval jako tříhlavého psa. Teď prostě pokrčil rameny. „Chlapče, jsem si tím dost jistý, dokonce připouštím, že víc než jistý. Řekli mi, že tohle je místo, kde ten člověk bydlí. Takže jestli už jsi skončil, proč prostě nejdeme dolů a nepřesvědčíme se?“

Par zavřel pusu. Začali sestupovat. Když došli na dno údolí, zjistili, že les je překvapivě čistý, bez spadaných větví a křovisek. Stromy ustoupily paloukům, na kterých se křižovaly prameny, lemované divokými květinami. Den byl klidný. Vítr se utišil, a dlouhé stíny, které lemovaly cestu se zdály být jemné bez jakékoli stopy přízračnosti. Par zapomněl na nebezpečí i těžkosti své cesty, odložil stranou únavu a nepohodlí. Místo toho se v mysli soustředil na muže, kterého sem přišel najít. Přiznával, že je zmatený, ale alespoň věděl proč. Když do Černavy před třemi sty roky přišla Brin Ohmsfordová, byl Kamenný krb domovem Coglina a dítěte, o kterém tvrdil, že je jeho vnučka — Kimber Bohové. Starý muž s malým děvčátkem dovedli Brin do Maelmordu. Tam se postavila Ildatch. Zůstali přáteli a jejich přátelství trvalo po deset generací. Otcem Walkera Boha se stal Ohmsford a jeho matkou Bohova. Dokázal jít nazpět po větvi rodiny svého otce až přímo k Brin a z matčiny strany ke Kimber. Dávalo tedy smysl, proč se sem vrátil — smysl nedávalo, že o tom nic nevěděl starý muž, tvrdící že je Cogline, stejný Cogline jako před třemi sty lety.

A pokud o tom věděl, proč nic neřekl?

Par se zamračil. Co vlastně starý muž o Walkeru Bohovi říkal? Vrásky na čele se mu ještě víc prohloubily. Jen to, že je Walker Boh naživu, odpověděl si. Nic víc.

Něco však starý muž zatajil. Par si tím byl jist. A vážně chtěl zjistit co.

Krátký záblesk zapadajícího slunce se vytratil a údolí zahalil tmavě šedým stínem soumrak. Obloha zůstala jasná, začala se plnit hvězdami. Tři čtvrtiny Měsíce, který se teď blížil ke konci svého cyklu, zalily les mléčným světlem. Malá společnost opatrně kráčela směrem ke skalnímu útvaru, který připomínal komín. Přešla přes tucet pramenů, kterými byly paseky protkané. Les utichnul, ale jeho nehybnost nepůsobila zlověstně. Coll šťouchl do Para právě když zachytil pohled šedé veverky, sedící na zadních nohách. Vážně na ně hleděla. Ozvaly se první noční zvuky. Zdálo se, že přicházejí z dálky, ne však z údolí.

„Připadá mi to tady poměrně... bezpečné, nemyslíš?“ Par se tiše zeptal bratra a Coll přikývl.

Pokračovali v cestě asi hodinu, aniž by kohokoli potkali. Zhruba uprostřed údolí na ně z lesa zamrkalo třpytivé světlo. Steff zpomalil, dal ostatním znamení, aby byli opatrní, a vedl je kupředu. Světlo se stále přibližovalo, jasně probleskovalo tmou. Měnilo se z jednoho malého bodu v celý hrozen. Lampy, pomyslel si Par. Vyrazil kupředu aby dohnal Steffa. Jeho bystré elfí smysly se upínaly ke zdroji světla. „Je to chata,“ pošeptal trpaslíkovi.

Vyšli z lesa a stanuli na široké travnaté pasece. Skutečně tam byla chata. Stála před nimi, přímo uprostřed paseky dobře udržovaná stavba z kamene a dřeva, s verandou vpředu i po stranách, kamennými chodníčky, zahradami a trsy květin. Kolem se tyčily skupinky jedlí a borovic jako malé strážné věže. Okny ven pronikalo světlo a spolu se svitem měsíce ozařovalo paseku jakoby denním jasem.

Přední dveře byly otevřené.

Par vyrazil kupředu, ale Steff ho strhl zpátky. „Trochu opatrnosti by neškodilo, chlapče,“ poučil ho.

Řekl něco Teel a pak je nechal o samotě. Rychle přeběhl volné místo mezi jedlemi a borovicemi. Držel se opatrně v jejich stínu a nespouštěl oči z otevřených dveří. Ostatní ho sledovali jak postupuje dopředu a na naléhání Teel se drželi kraje lesa. Steff už stál u verandy, dlouhou chvíli u ní čekal, pak vyrazil po schodech a zmizel ve dveřích. Na chvilku nastalo ticho a pak se znovu objevil a pokynul jim ať jdou.

Když k němu došli, řekl: „Nikdo tu není, ale vypadá to, že jsme očekáváni.“

Když vešli dovnitř, zjistili co tím myslel. Místnost obklopovaly dva krby, jeden u místa k sezení, kde stály připravené židle a lavice, druhý u roštu a pece. V obou jasně planul oheň. Na rožni byl kotlík s dušeným jídlem a na prkýnku se chladil ještě teplý chléb. Na dlouhém stole na trnožích ležely pečlivě připravené talíře a hrnky pro pět osob. Par vykročil a pečlivě si všechno zblízka prohlížel. Ve všech pěti sklenicích bylo studené pivo.

Skupinka se na sebe chvilku mlčky dívala a pak se ještě jednou rozhlédla po místnosti. Dřevěné zdi a trámy se leskly a voněly voskem. Stříbro, křišťál, věci vyřezané ze dřeva a výšivky se zářily ve světle olejových lamp a plamenech krbů. Na stole stála váza s čerstvými květinami. Chodba vedla dál do ložnic. Chata byla veselá, jasná a velmi prázdná.

„Je tohle Walkerovo?“ zeptal se pochybovačně Morgan Para. Nějak to nesouhlasilo s představou, kterou si o muži vytvořil.

Par zakroutil hlavou. „Nevím. Nic tu nepoznávám.“

Morgan se dal tiše do zadní chodby, na chvilku se ztratil z dohledu. Po chvíli se vrátil. „Nic,“ oznámil zklamaně.

Coll přešel místnost a postavil se k Parovi, zkoumavě přičichl k obsahu kotlíku a pokrčil rameny. „Náš příchod sem není zjevně žádné překvapení. Nevím jak vy, ale mě to dušené maso voní zatraceně dobře. Když už si s tím dal někdo práci a připravil ho — ať to byl Walker Boh nebo kdokoli jiný — myslím, že to nejjednodušší co můžeme udělat je posadit se a všechno sníst.“

Par s Morganem ochotně souhlasili a dokonce i Teel vypadala spokojeně. Steff se tvářil opatrně, ale když se ukázalo, že Coll měl nejspíš pravdu, podlehl. Nicméně trval na tom, aby jídlo i pití nejprve zkontrolovali, jestli je v pořádku. Když označil jídlo za nezávadné, posadili se a hladově ho spořádali.

Po večeři umyli talíře a pečlivě je uložili do kredence, který k tomu sloužil. Znovu prohledali chatu, její okolí, a nakonec i všechno na čtvrt míle od ní. Nenašli nic.

Potom až do půlnoci seděli u krbu a čekali. Nikdo nepřišel. Vzadu se nacházely dvě malé ložnice a v každé dvě postele povlečené čistými prostěradly a dekami. Střídali se ve spánku. Jeden vždy hlídal. Celou noc spali v klidu a nikdo je nevyrušil. V lese i celém údolí vládl mír. .Když je úsvit probudil, cítili se svěží. Nikdo stále nepřicházel.

Ten den prohledali celé údolí od jednoho konce k druhému. Od chaty k podivné skále ve tvaru komína, od severního svahu na jih, od západu na východ. Den byl jasný a teplý, plný slunce, jemných vánků a vůní rostlin. Nikam nepospíchali, procházeli se podél pramenů, po stezkách, prozkoumali pár brlohů, vyhrabaných ve stráních jako nějaké kapsy. Našli roztroušené stopy zvěře, ale nic víc. Nad hlavami jim jako náhlé barevné záblesky přelétali ptáci, malá lesní zvířata je sledovala pichlavýma očima a hmyz hučel a bzučel. Jednou nedaleko Para s Collem zadupal jezevec. Zrovna prohlíželi západní stěnu u skalní věže. Nechtěl ustoupit. Kromě toho však nikdo z nich nic neviděl.

Večer si museli jídlo připravit sami. V chladné spíži bylo čerstvé maso a sýr, včerejší chléb a na zahradě zelenina. Bratři z údolí si věděli rady a i přes neustálé Steffovy pochybnosti nutili ostatní, aby jim pomohli, přesvědčení, že právě tohle se od nich očekávalo. Den přešel v příjemnou a teplou noc. V novém prostředí se začínali cítit pohodlně. Steff se s Teel posadil před nasbíraným dřevem a kouřil dlouhou dýmku, Par s Collem myli v kuchyni nádobí a Morgan hlídal přední vchod.

„Někoho musela stát péče o tuhle chatu hodně úsilí,“ poznamenal Par k bratrovi, když byli hotovi. „Nedává smysl, že by jen tak odešel a nechal napospas.“

„Hlavně až potom, co nám připravil večeři,“ dodal Coll. „Myslíš, že chata patří Walkerovi?“

„Nevím, ale přál bych si to vědět.“

„Není mu to příliš podobné? Nepřipomíná to Walkera jak si ho pamatuji. A rozhodně ne takového, jak nám ho popsal Steff.“

Par utřel posledních pár kapek z talíře a opatrně ho odložil stranou. „Možná chce, aby to tak vypadalo,“ řekl jemně.

Několik hodin po půlnocí šel vystřídat Teel na hlídce. Cestou na verandu se protahoval a zíval. Hledal ji, ale trpaslici nikde neviděl. Až když se zcela probral, spatřil ji, jak se objevila mezi jedlemi pár tuctů yardů opodál. Tiše k němu proklouzla stínem a beze slova zmizela v chatě. Par se za ní zvědavě ohlédl, pak se posadil na schody, podepřel si bradu dlaněmi a zíral před sebe do tmy.

Seděl tak téměř hodinu, když uslyšel ten zvuk.

Ozvalo se velice zvláštní bzučení jaké dělá roj včel, ale hluboké a hrubé. Vzápětí rychle utichlo. Nejdřív ho napadlo, že se mu to jen zdálo. Ale zvuk se ozval znovu, jen na okamžik, pak opět utichl.

Vstal, pátravě se rozhlédl a pak vyšel na pěšinu. Noc byla třpytivě jasná a obloha plná zářících hvězd. Les kolem vypadal opuštěně. Cítil se bezpečně a pomalu obešel celý dům tam a zpátky. Hlouběji ve stínu stála stará vrba a pod ní dvě otlučené lavičky. Par k nim vykročil, zastavil se u nich a naslouchal. Zvuk neuslyšel. Posadil se na bližší lavičku, tvarovanou podle jeho těla. Cítil jak se kolébá. Chvíli tam seděl, zíral skrz závoj svěšených větví vrby, snil a naslouchal tichu noci. Myslel na rodiče — jestli jsou v pořádku, zda o něj mají strach. Stinný důl mu připadal jako vzdálená vzpomínka.

Na chvilku zavřel oči, aby si odpočinuly od únavy, kterou cítil. Když je znovu otevřel, stála tam kočka z vřesovišť.

Par se velice leknul. Nejdřív se nedokázal ani pohnout. Kočka stála přímo proti němu, hlavu měla stejně vysoko jako on a její oči zářily v noční tmě zlatem. Zíral na největší zvíře, které kdy potkal, dokonce ještě větší než Žravec. Až na oči, které na něj bez mrknutí zíraly, byla od hlavy až po konec ocasu celá černá.

Pak začala kočka příst a on poznal zvuk, který předtím slyšel. Kočka se otočila a poodešla o pár stop dál, otočila se a čekala. Když na ni Par nepřestával zírat, na chvilku se vrátila, znovu vyšla, zastavila se a čekala.

Chce, abych šel za ní, uvědomil si Par.

Bezmyšlenkovitě vstal. Nemohl tělo přinutit aby ho poslouchalo tak jak potřeboval a snažil se rozhodnout, jestli udělá to, co od něj kočka čekala, nebo se tomu vyhne. Myšlenku na druhou možnost pustil hned z hlavy. Nebyl čas něco zkoušet. Pokud mu kočka chtěla ublížit, mohla to udělat už dřív.

Udělal několik kroků. Kočka se otočila a vyrazila mezi stromy.

Dlouhé minuty kličkovali temným lesem a pomalu a jistě se ponořovali do noci. Měsíční svit zaplavil otevřené prostory. Par začínal mít problém kočku následovat. Viděl jak se před ním bez námahy pohybuje a jen nepatrně ruší klid lesa. Dokonalá bytost stvořená ze stínu. Jeho zděšení už sláblo a vystřídala ho zvědavost. Někdo za ním kočku poslal, a on si myslel, že ví kdo.

Nakonec došli na paseku, kde se v sérii peřejí několik pramenů vlévalo do jezírka osvětleného září měsíce. Rostly zde velmi staré a široké stromy. Jejich větve vrhaly na všechno spletitý vzor stínu. Kočka přistoupila k jezírku a chvilku zhluboka pila, pak se znovu posadila a podívala se na něj. Par popošel o několik kroků dopředu a zastavil se.

„Ahoj Pare,“ pozdravil ho někdo.

Chlapec z údolí chvilku pátral pohledem po pasece, než našel postavu která promluvila jak sedí opodál ve tmě na vyvráceném pařezu, téměř k nerozeznání od stínů okolo. Když Par zaváhal, vstal a vystoupil do světla.

„Ahoj Walkere.“ odpověděl Par jemně.

Jeho strýc opravdu vypadal tak, jak si ho pamatoval — a zároveň úplně jinak. Byl pořád vysoký a štíhlý, s patrnými elfími rysy, i když ne tak výraznými jako je měl Par, s kůží překvapivě bílou, což bylo v příkrém kontrastu s černými vlasy až na ramena a krátce střiženou bradkou. Ani jeho oči se nezměnily; stále se dívaly skrz člověka, přestože byla hluboká tma. Rozdíl se jen těžko dal popsat. Nejzřetelněji se to projevovalo v držení jeho těla, v tom, co Par cítil, když Walker Boh promluvil, ačkoliv neřekl téměř nic. Kolem se táhla neviditelná a neproniknutelná zeď.

Walker Boh přistoupil a vzal Parovy ruce do svých. Na sobě měl volný oděv do lesa — kalhoty, halenu, krátký kabát a měkké boty, vše barvy země a trávy. „Vyhovovala vám chata?“ zeptal se.

Zdálo se, že teprve teď se Par vzpamatoval. „Walkere, ničemu nerozumím. Co tu děláš? Proč ses s námi nesešel, když jsme dorazili? Zřejmě jsi věděl, že přijdeme.“

Strýc pustil jeho ruce a ustoupil stranou. „Pojď, posaď se, Pare,“ zval ho a aniž čekal na synovcovu odpověď, znovu se odebral do stínu. Par ho následoval. Oba se posadili na pařez, ze kterého se předtím Walker zvedl.

Walker se rozhlédl kolem sebe. „Chci mluvit pouze s tebou,“ řekl tiše. „A jen jednou.“

Par mlčel a čekal. „V životě jsem zažil už mnoho změn,“ pokračoval strýc za chvilku. „Počítám, že si na mě pamatuješ z dětství. Většina z toho jak si pamatuješ nemá co dělat s tím kým jsem nyní. Vzdal jsem se života v údolí i to být jižanem a dorazil sem, abych začal znovu. Za sebou jsem nechal šílenství lidí, kteří se řídí jen základními instinkty. Odloučil jsem se od lidí všech ras, jejich chamtivosti a předsudků, jejich válek a politiky, jejich hrůzné představy pokroku. Přišel jsem sem. Pare, abych mohl žít sám. Samozřejmě jsem zůstával vždycky sám; narodil jsem se, abych se sám cítil. Rozdíl je v tom, že teď jsem si samotu zvolil. Nikdo mi ji nevybral. Jsem volný a mohu být sám sebou — a nemusím se kvůli tomu cítit divně.“

Slabě se usmál. „Víš, za všechno může doba ve které žijeme. Náš dar nám to oběma ztěžuje. Rozumíš mi, Pare? I ty máš kouzlo — v tvém případě velmi hmatatelné. Nepřinese ti přátele; postaví tě od nich stranou. Není nám souzeno být Ohmsfordy, protože Ohmsfordové vlastní kouzlo svých elfských předků. Elfů ani kouzel si nikdo necení ani jim nerozumí. Unavilo mě neustále na to narážet, stát stranou. Vidět, jak se každý dívá podezíravě a s nedůvěrou. Unavilo mě, jak si o mě mysleli, že jsem jiný. Sám to poznáš, pokud se tak doposud nestalo. Je to jen přirozený běh věcí.“

„Nenechám se tím zlomit,“ ohradil se Par. „Kouzlo je dar.“

„Och? I teď? A jaký? Dar není něco, co musíš skrývat jako nějakou odpornou nemoc. Nic, za co by jsi se měl stydět, dávat si pozor nebo se tím dokonce nechat děsit. Není to něco, co by tě mohlo zabít.“

Řekl to s takovou hořkostí až Para zamrazilo. Pak se zdálo, že se strýcova nálada náhle změnila; zklidnil se a utišil. Zahanbeně pokýval hlavou. „Minulost mě občas vyvádí z míry. Omlouvám se. Vzal jsem tě sem, abychom si spolu pohovořili o jiných věcech. Ale jen my dva, Pare. Chatu přenechám tvým společníkům po celou dobu co tu budou. Nepřijdu však, abych se s nimi setkal. Zajímáš mne jen ty.“

„Ale co Coll,“ zeptal se zmatený Par. „Proč mluvíš jen se mnou a s ním ne?“

Strýc se ironicky usmál. „Přemýšlej, Pare. Nikdy jsem k němu neměl tak blízko jako k tobě.“

Par na něho beze slova zíral. Připustil, že je to pravda. Bylo to kouzlo, které ho s Walkerem sbližovalo. Coll ho nikdy nedokázal sdílet. Chvíle, během nichž ke strýci začal cítit náklonnost, trávili sami bez Colla.

„Kromě toho,“ pokračoval jeho protějšek mírně, „vše, o čem musíme hovořit se týká jen nás dvou.“

Par pochopil. „Sny.“ Strýc přikývl. „Víš o nich, stejně jako já — o postavě v černém, pravděpodobně Allanonovi, stojící před Hadeshornem, která nás varuje a volá nás, abychom přišli?“ Par vzrušením ani nedýchal. „Co víš o tom starém muži? Také za tebou přišel?“ Strýc znovu přikývl. „Takže ho znáš, je to tak? Je to pravda, Walkere? Je to opravdu Cogline?“

Walkerova tvář pozbyla výrazu. „Ano, Pare, je to on.“

Par vzplál vzrušením. Promnul si rychle ruce. „Nemůžu tomu uvěřit! Jak je starý? Domnívám se, že stovky let — tak jak tvrdil. A kdysi to byl druid. Věděl jsem, že jsem se nemýlil! Žije tady, Walkere — s tebou?“

„Občas mě navštíví. A občas se i zdrží. Než mi dal tu kočku, patřila jemu. Vzpomínáš si. Vždycky tady byla kočka ze slatin. Kdysi se jmenovala Šepot. Za časů Brin Ohmsfordové. Tahle se jmenuje Pověst. Jméno jí dal starý muž. Říkal, že to je pro kočku dobré jméno — obzvlášť pro tu, kterou jsem dostal já.“

Odmlčel se a něco nepochopitelného se mu mihlo po tváři. Vzápětí to zmizelo. Mladík z údolí se otočil k místu, kde kočka odpočívala, ale ta zmizela.

„Pověst přichází a odchází tak jako všechny kočky ze slatin,“ řekl Walker Boh jakoby mu četl myšlenky.

Par nepřítomně přikývl, pak na něj znovu pohlédl. „Co hodláš dělat, Walkere?“

„S těmi sny?“ Znepokojivé oči náhle ztratily výraz. „Nic.“

Par zaváhal. „Ale ten starý muž určitě...“

„Poslouchej mě,“ přerušil ho strýc. „Rozhodl jsem se. Vím o co mě ty sny žádaly; vím kdo je ke mně poslal. Stařec za mnou přišel, mluvili jsme spolu. Odešel před necelým týdnem. Nic z toho neplatí. Už nejsem Ohmsford; jsem Boh. Kdybych se dokázal zbavit celé své minulosti, s celým odkazem kouzla a vší slavnou elfí historií, nezaváhal bych. Nestojím o to. Přišel jsem do Východní země, abych našel tohle údolí, abych žil tam, kde dříve žili mí předci. Dýchat tam, kde je všechno čerstvé a čisté, nerušené přítomností ostatních. Naučil jsem se dokonale řídit svůj život, i život kolem sebe. Podívej se na tohle údolí; vytvořili ho lidé mé matky. Já jsem se ho naučil takto udržovat. Společnost mi dělá Pověst a občas přichází stařec. Čas od času se dokonce navštěvujeme i s cizinci. Černava se mi stala útočištěm a Kamenný krb mým domovem.“

S napjatou tváří se naklonil. „Mám kouzlo, Pare — jiné než tvoje, nicméně je skutečné. Občas dokážu říci co si ostatní myslí. Dokonce i na dálku. Mohu komunikovat se svým okolím jako nikdo jiný. Se všemi formami života. Občas se dokážu ztratit stejně jako, kočka ze slatin. Dokonce k sobě mohu přivolat sílu!“ Krátce lusknul prsty. Vzápětí z nich vytryskl plamínek modrého ohně. Nasál ho do sebe. „Chybí mi kouzlo písně přání, ale zřejmě ve mě část jeho síly zapustila kořeny. Něco z toho co umím mám vrozené; něco jsem se naučil sám; něco mě naučili jiní. Ale mám vše co potřebuji a nic víc už nechci. Je mi tu dobře a nikdy odtud neodejdu. Ať svět kráčí dál jak nejlíp umí, ale beze mě. Tak jak tomu bylo už dříve.“

Par se odhodlával s odpovědí. „Ale co když je ten sen skutečný, Walkere?“ zeptal se nakonec.

Walker Boh se výsměšně usmál. „Pare! Sny nikdy nejsou pravdivé! Cožpak jsi nevěnoval pozornost vlastním příběhům? Dnes, nebo v době kdy byl Allanon naživu, projevují se stále stejně — Ohmsfordům se nikdy neřekne víc, než to, co Druidi považují za nezbytné!“

„Myslíš, že nás někdo využívá.“ Par to vyslovil jako faktickou poznámku.

„Musel bych se zbláznit, kdybych věřil něčemu jinému! Nevěřím všemu, co se mi řekne.“ Jeho oči byly jako z kamene. „Kouzlo, které považuješ za dar, znamenalo pro druidy vždy trochu víc než jen užitečný nástroj. Nemám v úmyslu nechat se zatáhnout do nějakého nového úkolu, který vymysleli. Pokud svět potřebuje spasit, tak jak sny naznačují, ať Allanon se starcem jdou a spasí ho!“

Dlouhou chvíli bylo ticho. Oba se navzájem měřili pohledem. Par pomalu přikývnul. „Překvapuješ mě, Walkere. Na takovou hořkost ani hněv si nevzpomínám.“

Walker Boh se smutně usmál. „Byl tady, Pare. Vždycky. Jenom ses nenamáhal ho najít.“

„Neměl se po takové době ztratit?“

Strýc mlčel.

„Takže ty ses už rozhodl?“

„Ano, Pare, rozhodl.“

Par se zhluboka nadechl. „Co budeš Walkere dělat, jestli se sny vyplní? Kde potom nalezneš svůj domov? Co uděláš, jestli se tě zlo ze snů rozhodne vyhledat?“

Strýc neodpovídal, ale jeho upřený pohled zůstal pevný. Par pomalu přikývl. „Neshodneme se, Walkere,“ řekl jemně. „Vždy jsem věřil, že kouzlo je dar, který jsem z nějakého důvodu získal. Dlouhou dobu se zdálo, že slouží k vyprávění příběhů, aby nebyly úplně zapomenuty. Teď už to chápu jinak. Myslím, že kouzlo má hlubší význam.“

Posunul se a napřímil. Náhle se v přítomnosti toho druhého cítil malý. „Coll ani já se do údolí vrátit nemůžeme. Federace se o kouzle dozvěděla a pronásleduje nás. Ten starý muž, Cogline, říká, že nás mohou pronásledovat i jiné věci — možná dokonce Přízraky. Viděl jsi někdy Přízrak? Já ano. Oba jsme s Collem k smrti vyděšení Walkere, i když o tom příliš nemluvíme. Myslím si, a to je na tom nejsměšnější, že vyděšený jsou i ti, kteří nás pronásledují. Děsí se moc kouzla.“ Odmlčel se. „Nevím proč, ale chci to zjistit.“

Ve Walkerových očích se mihlo překvapení. Par přikývl. „Ano, Walkere, rozhodl jsem se uposlechnout sny. Věřím, že mi je poslal Allanon a také věřím, že se nesmí podceňovat. Půjdu k Hadeshornu. Myslím, že jsem se rozhodl právě teď; a řekl bych, že mi pomohla tvá slova. Collovi jsem nic neřekl. Skutečně nevím, co si počne. Možná půjdu sám. Ale půjdu. Když ne pro nic jiného, tak proto, abych se od Allanona dozvěděl k čemu kouzlo slouží.“

Smutně pokýval hlavou, „Nemůžu být jako ty Walkere. Nemůžu žít sám, stranou od okolního světa. Chci se vrátit do stinného dolu. Nechci hledat jiné místo. Prošel jsem Posledním přístavem. Doprovázejí nás trpaslíci, kteří odtamtud pocházejí. Všechny předsudky, chamtivost, politika i války, všechno to šílenství, o kterém mluvíš tam očividně je. Narozdíl od tebe před ním nechci utíkat: musím najít způsob jak zlo zastavit! Není to však možné, kdybych prostě předstíral, že nic takového neexistuje!“

Sevřel ruce v pěst. „Stále věřím, že Allanon možná ví, jak tenhle stav věcí změnit. Možná mi prozradí, jak s tím šílenstvím skoncovat!“

Tváří v tvář dlouhou dobu mlčeli. Par se domníval, že v očích strýce zahlédl věci ze svého dětství — věci, které potichu hovořily o péči, touze a obětování. Nakonec však jeho výraz vyhasl a zůstal prázdný. Walker Boh vstal.

„Budeš o tom ještě přemýšlet?“ zeptal se ho tiše Par.

Walker na něj mlčky pohlédl. Přešel k jezírku uprostřed paseky a tam zůstal stát s pohledem upřeným k zemi. Když luskl prsty, najednou se jakoby odnikud zjevila Pověst a přišla k němu.

Na chvilku se otočil a ohlédl zpátky. „Hodně štěstí, Pare,“ řekl jen.

Pak se znovu odvrátil a s kočkou vedle sebe vklouznul do tmy.

Kapitola 10

Par čekal až nastane ráno, aby mohl ostatním vyprávět o svém setkání s Walkerem Bohem. Nebyl žádný důvod spěchat. Walker prozradil své úmysly a nikdo jeho rozhodnutí nemohl ovlivnit. Par se vrátil k chatě. Překvapilo ho, jak snadno našel cestu. Pokračoval v hlídce aniž by rušil ostatní. Ponořený ve svých myšlenkách čekal až se rozbřeskne.

Když vyprávěl svůj příběh, reakce ostatních byly smíšené. Zpočátku vypadali nedůvěřivě. Možná se Par mýlí. Jejich nedůvěra se po krátké chvíli rozptýlila. Donutili ho, aby jim příběh vyprávěl ještě dvakrát a zahrnovali ho připomínkami a otázkami. Morgan se chováním Walkera cítil uražený a prohlašoval, že si zasloužili přinejmenším slušné setkání. Trval na tom, že by měli údolí znovu prohledat, přesvědčený, že muž je určitě někde nablízku. Najdou ho a přinutí k setkání se všemi.

Steff se choval více pragmaticky. Zastával názor, že se Walker neliší od většiny lidí. Raději se postavil stranou a vyhýbal se situacím, které mohly přinést problémy.

„Zdá se mi, že jeho chování, přestože vás může dráždit, není bezcharakterní,“ prohlásil trpaslík a pokrčil rameny. „Koneckonců, sami jste vyprávěli, že sem odešel, aby unikl životu s rasami. Takový postoj jenom potvrzuje jeho tvrzení.

Teel jako obvykle mlčela. Coll jen poznamenal: „Chtěl bych si s ním promluvit,“ potom pustil celou záležitost z hlavy.

Už neměli důvod dále u Kamenného krbu zůstávat. Přesto se rozhodli odejít až zítra. Měsíce stále zbývala více než polovina. Měli přinejmenším deset dní na cestu k Hadeshornu — pokud vůbec půjdou. Vyhýbali se jakékoli zmínce o tomto tématu. Par se už rozhodl, ale ostatním to ještě neoznámil. Oni pochopitelně čekali, až se vyjádří. Zatímco si takhle hráli na kočku a myš, dojedli snídani a na Morganův návrh se rozhodli ještě jednou prozkoumat údolí. Alespoň přitom mohli zvažovat důsledky Walkerových slov. Zítra ráno se budou muset rozhodnout oni sami.

Vrátili se na paseku, kde se v noci Par sešel s Walkerem a jeho kočkou. Začali znovu hledat s tím, že se sejdou pozdě odpoledne v chatě. Steff a Teel utvořili jednu skupinku, Par a Coll druhou. Morgan vyrazil sám. Den byl teplý a plný slunce. Z hor vanul mírný vánek. Steff hledal na pasece jakékoliv stopy, ale nenašel nic — dokonce ani stopy Walkerovy kočky. Par měl pocit, že se den docela protáhne.

Když se s Collem oddělili od ostatních a vydali se na východ, měl Par hlavu plnou myšlenek, co má vlastně bratrovi říci. Prostupovaly jím smíšené pocity. Jenom těžko se s nimi vypořádával. Nesměle pokračoval dál a uvědomoval si, že ho Coll chvílemi pozoruje. Snažil se jeho pohledu vyhýbat. Prošli několik tuctů pasek a přebrodili o polovinu méně pramenů aniž by po Walkeru Bohovi našli sebemenší stopu. Par se rozhodl zastavit.

„Tohle je plýtvání časem,“ oznámil a v jeho hlase zaznělo podráždění. „Nic nenajdeme.“

„S tím jsem ani nepočítal,“ odpověděl Coll.

Par se k němu otočil. Chvíli stáli mlčky tváří v tvář. „Rozhodl jsem se pokračovat dál k Hadeshornu Colle. Je jedno co dělá Walker; důležité je co dělám já. Musím jít“

Coll přikývl. „Vím.“ pak se usmál. „Pare, jsem přeci tvůj bratr, něco už po těch letech o tvém uvažování vím. Od chvíle, kdy jsi se zmínil, že Walker nechce s tou věcí nic mít, jsem věděl, že s ním nesouhlasíš. Prostě takový jsi. Houževnatý pes s kostí v zubech — nepustíš ji.“

„Možná to tak občas vypadá, co?“ potřásl Par unaveně hlavou a popošel do stínu starého ořechu. Opřel se zády o kmen a svezl se k zemi. Coll si k němu přisedl. Odpočívali a zírali na prázdný les. „Přiznávám, že jsem se rozhodl přesně tak, jak jsi popsal. Nemůžu se s tím smířit a prostě přijmout Walkerův postoj. Rozčílil jsem se do té míry, že mě ani nenapadlo, zeptat se ho, co si o snech opravdu myslí.“

„Možná jsi ani podvědomě nechtěl. A v určité chvíli jsi to přestal považovat za důležité. Walker tvrdil, že se mu zdály stejné sny jako tobě. Řekl ti, že za ním, stejně jako za námi, přišel stařec. Přiznal, že tím starým mužem byl Cogline. Nic nepopřel. Prostě jen prohlásil, že se do toho nechce zaplést. Z toho vyplývá, že věří v opravdovost vašich snů — jinak by se tím nezabýval vůbec.“

Parovi ztuhla čelist. „Nerozumím tomu, Colle. Včera v noci jsem mluvil s Walkerem; vím, že to byl on. Přesto nemluvil jako Walker. Řeči o nevměšování se, o rozhodnutí žít sám mimo rasy jako poustevník. Něco není v pořádku; cítím to! Neřekl mi všechno. Pořád mluvil o tom jak mají druidové před Ohmsfordy tajnosti, ale sám se ke mně choval stejně. Něco přede mnou skrýval!“

Coll nevypadal přesvědčeně. „Proč by to dělal?“

Par zakroutil hlavou. „Nevím. Jen to cítím.“ Ostře na bratra pohlédl. „V celém svém životě Walker nikdy před ničím necouvl; víme to oba. Nikdy se nebál vstát a přidat se, když ho bylo potřeba. Teď mluví, jakoby mu dělalo potíže, uvažovat o tom, že má ráno vstát! Jediná důležitá věc v jeho životě je starat se sám o sebe!“ Mladík z údolí se unaveně opřel o kmen stromu. „Nutil mě, abych se za něj cítil trapně. Donutil mě, abych se styděl.“

„Myslím, že se toho snažíš vyčíst až příliš.“ Coll šoupal po zemi podpatkem své boty. „Může to být prostě tak jak říká. Žije tu sám už dlouhou dobu, Pare. Možná odvyknul lidské společnosti.“

„Nemluvil ani s tebou?“ Par se zatvářil popuzeně. „Proboha, Colle — ani s tebou!“

Coll kývl a zpříma se podíval. „Pravdou je, Pare, že jsme spolu nikdy moc nemluvili. Staral se o tebe, měl jsi kouzlo.“

Par na něj pohlédl a nic neříkal. Přesně takhle mluvil Walker, pomyslel si. Jen si něco nalhával, když stavěl Collův vztah ke strýci na úroveň svého. Nikdy se k nim nechoval stejně.

Zamračil se. „Pořád jsou zde ještě ty sny. Proč se mnou nesdílí moji zvědavost? Nechce snad vědět, co chce Allanon říci?“

Coll pokrčil rameny. „Možná už to ví. Dokáže uhodnout na co většina lidí myslí.“

Par zaváhal. To ho nenapadlo. Strýc už se možná dozvěděl, co jim chce druid v Hadeshornu říci? Dokázal číst i v mysli stínu, někoho, kdo zemřel před třemi sty lety?

Zakroutil hlavou. „Ne, to si nemyslím. Prozradil by o významu těch snů něco víc. Celou dobu se snažil vycouvat. Odmítal se znovu nechat využít druidy; o důvod se nestaral.“

„Možná počítal s tím, že ty ten úkol neodmítneš.“

Par pomalu přikývl. „To dává smysl. Řekl jsem mu, že půjdu; možná se domnívá, že stačí, když se tam vydá jen jeden z nás.“

Coll se položil na záda a zíral vzhůru do stromů. „Nezdá se ti to, viď?“

Jeho bratr se slabě usmál. „Ne.“

„Pořád za tím vidíš ještě něco jiného.“

„Ano.“

Chvíli mlčky zírali do lesa a každý přemýšlel o tom svém. Nepatrné sluneční paprsky pronikající štěrbinami v baldachýnu větví, jim kmitaly po tělech a tichem k nim pronikal zpěv ptáků. „Líbí se mi tu,“ řekl nakonec Par.

Coll měl zavřené oči. „Kde si myslíš, že se skrývá?“

„Walker? Nevím. Možná někde pod kamenem, řekl bych.“

„Soudíš ho moc rychle, Pare. Nemáš na to právo.“

Par spolknul poznámku deroucí se mu na jazyk a zabral se do pozorování slunečního paprsku, který přebíhal po Collově tváři, až se mu dostal do očí a donutil ho zamrkat a odsunout se. Posadil se. Hranatá tvář mu zářila spokojeností. Colla nic nedokázalo vyvést z míry; téměř nikdy se nerozčílil. Par si ho za to vážil. Coll vždy rozuměl relativní důležitosti událostí v širším kontextu.

Par si najednou uvědomil, jak moc bratra miluje.

„Půjdeš se mnou, Colle?“ zeptal se náhle. „K Hadeshornu?“

Coll se na něj podíval a zamrkal. „Nezdá se ti zvláštní,“ odpověděl, „že spolu s Walkerem a dokonce i s Wren máte ty sny a já ne. Jste jejich součástí, ale já nejsem. Vás všechny volají a mě ne?“ V jeho hlase nezaznívala zášť, jen zmatek. „Proč myslíš, že tomu tak je? Nikdy jsme o tom spolu nemluvili, uvědomuješ si to? Ani jednou. Oba jsme si dávali velký pozor, abychom o tom nemluvili.“

Par na něj zíral a nevěděl co říct. Coll viděl jak se cítí a usmál se. „Trapné, co? Netrap se tím, Pare. Tohle není tvá vina.“ Naklonil se blíž. „Možná to souvisí s kouzlem — něco, o čem nikdo z nás ještě neví.“

Par zatřásl hlavou a povzdechl si. „Vůbec mi není příjemné, že mě se sny zdají a tobě ne. Nevím co říct. Čekám tvou podporu při něčem, co se tě ve skutečnosti netýká. Neměl jsem se ani ptát — ale nedokážu si pomoci. Jsi můj bratr a chci tě mít vedle sebe.“

Coll se natáhl a položil Parovi ruku na rameno. Na tváři mu hrál vřelý úsměv. „Občas, Pare, dokážeš nazvat věci pravými jmény.“ Jeho stisk zesílil. „Půjdu tam, kam půjdeš ty. Tak to s námi je. Netvrdím, že vždycky souhlasím s tím jak uvažuješ, ale to nemění nic na mém vztahu k tobě. Pokud se domníváš, že musíš jít do Hadeshornu abys zjistil, co udělat s těmi sny, pak půjdu s tebou.“

Par natáhl kolem bratra ruce a objal ho. Vzpomněl si na všechny případy, kdy ho Coll podpořil, když ho o to požádal. Hřál ho pocit vědomí, že se na Colla bude moci znovu spolehnout. „Věděl jsem, že s tebou mohu počítat,“ řekl jen.

Vraceli se v pozdním odpoledni. Měli v úmyslu dorazit dříve, ale byli zaujatí hovorem o snech a Allanonovi. Celou cestu zpátky k východnímu svahu údolí se vlekli, než si uvědomili jak je pozdě. Stejnou cestou se začali vracet, když už ze slunce zbýval jen malý kousek nad západním horizontem.

„Vypadá to, že nám zvlhnou nohy,“ hlásil Coll, když se ponořili zpět mezi stromy.

Par vzhlédl k obloze. Na severním kraji údolí se objevila masa bouřkových mraků a zatemnila celou oblohu. Slunce zabalené v houstnoucí tmě pomalu mizelo. Vzduch byl teplý a lepkavý. Les ztichl.

Pokračovali teď rychleji v obavě, aby nepromokli. Závan větru oznámil příchod bouře a bičoval větve s listy v zuřivém tanci. Začalo se ochlazovat les potemněl a naplnil se stíny.

Par něco zamumlal, když ucítil, jak mu na tvář dopadla sprška rozptýlených kapek. Stačilo, že se snažili najít někoho, kdo o to nestál. Teď měli navíc za svou snahu promoknout.

Par spatřil něco se pohybovat mezi stromy.

Zamrkal a podíval se znovu. Tentokrát neviděl nic. Nevědomky zpomalil. Coll, který šel asi krok za ním se zeptal co se děje. Par zavrtěl hlavou a znovu přidal do kroku.

Jeho tvář bičoval vítr a nutil ho sklonit hlavu. Otočil se nalevo i napravo. Na obou stranách se něco mihlo.

Něco je pronásledovalo.

Par cítil, jak se mu na zátylku ježí vlasy. Přinutil se pokračovat v cestě. Ať už tam číhalo cokoli, nevypadalo to ani se nepohybovalo jako Walker Boh ani jako jeho kočka. Přesouvalo se to příliš rychle a příliš hbitě. Snažil se uspořádat myšlenky. Jak daleko byli od chaty — mílí, možná méně? Pokračoval dál a držel hlavu vzpřímeně. Pokoušel se sledovat pohyb koutkem oka. Pohyby, opravil se. Uvědomoval si, že je jich víc než jen jeden.

„Pare!“ řekl Coll, když se protahovali úzkou klikatou uličkou mezi stromy. „Tam něco je...“

„Já vím!“ skočil mu Par do řeči. „Pohyb!“

Proklestili si cestu mezi jedlemi. Doopravdy se rozpršelo. Slunce, stráně údolí, dokonce i tmavá věž Kamenného krbu se ztratily. Jejich pronásledovatelé se dostali kolem nich. Jak stíny poletovaly mezi stromy, braly na sebe téměř lidskou podobu.

Chtějí nás obklíčit, rozzuřeně si pomyslel Par. Jak daleko jsou od chaty?

Vbíhali mezi javory na malou a prázdnou paseku, když Coll najednou vykřikl. „Pare, utíkej! Jsou příliš blízko...!“

Zasípal a vyletěl dopředu. Par se instinktivně otočil a chytil ho. Coll měl na čele krev a byl bez sebe.

Par už neměl čas uvědomit si co se stalo. Podíval se nahoru a uviděl stíny přímo nad sebou. Vyrážely ven z úkrytu stromů. Viděl je míhat se před sebou. Zahlédl olinuté a pokroucené tvory pokryté hrubými černými chlupy s třpytivýma kuníma očima. Najednou ho obklopili. Ve snaze uniknout, prudce se oháněl a cítil, jak ho svírají jako dráty pevné údy. Na chvíli se udržel na nohou. Zuřivě vykřikl a přivolával k sobě kouzlo písně přání, posílal k nim změť děsivých obrazů. Snažil se bránit. Ozvalo se poděšené vytí. Útočníci před ním ustoupili.

Tentokrát si je dobře prohlédl. Viděl jejich zvláštní těla, která se podobala nějakému hmyzu s jakoby lidskými tvářemi, nechutná a chlupatá.

Pavoučí skřeti, uvědomil si s údivem!

A znovu se na něho vrhli a poráželi ho váhou svých těl. Byl uvězněný v mase svalů a chlupů a hozený na zem. Už nemohl přivolat kouzlo na pomoc. Zkroutili mu ruce za zády a začali ho škrtit. Zoufale se snažil bránit, ale bylo jich příliš.

Jen na okamžik dokázal volat o pomoc. Potom se snesla tma.

Kapitola 11

Když se Par Ohmsford probudil, zjistil, že se nalézá přímo uprostřed noční můry. Ruce i nohy měl spoutané a visel na bidle. Nesli ho lesem plným mlhy a stínů, nalevo tmavý okraj hluboké bažiny, vpravo zubatý hřeben, který se jasně odrážel proti noční obloze. Pokud se na bidle bezmocně zhoupl, křoví a hustá změť trávy a plevele ho šlehala po zádech a hlavě. Vzduch byl hustý, těžký a klidný. Všude ho obklopovali pavoučí skřeti. Neslyšně se pohybovali v pološeru na svých křivých nohách.

Par na chvilku zavřel oči. Snažil se obraz odehnat. Znovu je otevřel. Obloha byla tmavá a zatažená, ale rozptýlené hvězdy svítily škvírami mezi mraky. Mohl vidět slabý náznak jasu za propadlištěm bažiny. Noc už skončila, uvědomil si. Přicházelo ráno.

Vybavil si, co se mu stalo, jak ho pavoučí skřeti pronásledovali, zmocnili se ho, a unesli pryč. Coll! Co se stalo s Collem! Zvedl hlavu ve snaze zjistit, jestli vzali i jeho bratra. Nebylo po něm ani vidu, ani slechu. Vzteky zaťal zuby a vzpomínal jak Coll upadl a potom se plazil po zemi s obličejem od krve...

Rychle obraz vypudil z mysli. Nemělo smysl se tím teď trápit. Musí najít způsob jak se osvobodit a vrátit se k bratrovi. Chvilku zápasil s provazy, které ho poutaly. Zkoušel jak jsou silné. Nic nezmohl. V této poloze neměl dost velkou páku, aby je mohl uvolnit. Musí počkat. Snažil se odhadnout, kam ho nesou — proč vzali právě jeho, z jakého důvodu. Co od něj pavoučí skřeti chtěli?

Kolem obličeje mu zabzučel hmyz. Sedal mu na oči a ústa. Schoval hlavu mezi paže a nechal ji tam.

Když ji znovu vystrčil, zkoušel odhadnout kde se nalézá. Zleva dopadalo světlo, počátek nového dne. Tedy východ, rozhodl — pavoučí skřeti jdou směrem na sever. To dávalo smysl. V dobách Brin Ohmsfordové měli pavoučí skřeti svůj domov v Tofferském hřebenu. Tady se také pravděpodobně nacházeli. Polkl, aby se zbavil sucha v krku a ústech. Žízeň a strach, pomyslel si. Pokusil se vybavit si něco o pavoučích skřetech z pověstí starých časů, ale nedokázal se soustředit. Brin se s nimi setkala, když spolu s Ronem Leahem, Coglinem, Kimber Bohovou a kočkou jménem Šepot putovali za ztraceným Leahovým mečem. Něco důležitého mu unikalo, něco o pustině a strašlivých bytostech, které v ní žily...

Pak si vzpomněl. Prastvůry. To jméno vystřelilo jako kletba.

Pavoučí skřeti se vydali úzkou stezkou. Chlupatými těly ji naplňovali jako tmavá skvrna, a zdálo se, že na něco čekají. Jas východu zmizel. Stíny a mlha je pohltily do svých zdí. Zápěstí, kotníky a téměř celé tělo ho bolely a nijak si nedokázal pomoci. Skřeti byli malí a nesli ho nízko nad zemí. Každou chvíli do něčeho narazil nebo se odřel. Hlavou dolů pozoroval, jak se stezka rozšiřuje v plošinu, která se otevřela do obrovské mlhavé prázdnoty, která neměla konce. Plošina pokračovala jako koridor mezi skupinou balvanů, kterými byla strana Tofferského hřebenu hustě poseta. V dálce zablikal oheň, jasné body, které si hrály mezi skalami na schovávanou. Hrstka pavoučích skřetů vyskočila a lehce, bez námahy se pohybovala po skalách.

Par se zhluboka nadechl. Ať už šli kamkoli, cíl měli na dosah.

O chvilku později vyšli ze skal a zastavili se na nízkém návrší, ze kterého se dalo dostat do několika doupat a jeskyní vydlabaných ve stěně hřebenu. Všude kolem plály ohně. Na dohled se objevily stovky pavoučích skřetů. Para bez okolků složili na zem, přesekli pouta, kterými byl svázán. Odstranili dlouhé bidlo. Chvíli ležel na zádech, mnul si zápěstí a kotníky. Zkoumal hluboké zářezy od pout, které krvácely. Celou dobu na sobě cítil pohledy cizích očí. Pak ho vytáhli na nohy vlekli ho směrem k doupatům a jeskyním. Sundali mu sice pouta ale vrátili se k původnímu řešení. Sukovité skřetí ruce ho teď obepínaly na každém myslitelném místě a zápach jejich těl mu naplňoval nosní dírky. Neustále brebentili jeden přes druhého vlastním jazykem. Nerozuměl jim. Nevzpouzel se; stěží stál zpříma. Vzali ho do největšího vchodu do jeskyně, odtáhli za oheň, který planul u jeho ústí a zastavili se. Následovala krátká debata, po které ho postrčili dopředu. Viděl, že jsou v malé jeskyni, která byla asi dvacet yardů dlouhá a ne vyšší, než osm stop. Na úplném konci byl do skalní stěny zatlučen pár železných kruhů. Pavoučí skřeti ho k nim připoutali. U ohně ve vchodu do jeskyně zůstali dva hlídači, ostatní odešli.

Par na nic nemyslel. Naslouchal tichu a čekal, co bude dál. Když se nic nedělo, pozorně se rozhlédl kolem. Rozpaženého ho zanechali u skalní stěny. Každou ruku měl připoutanou k jinému železnému kruhu. Musel stát, protože kruhy trčely ze skály příliš vysoko. Vyzkoušel pouta. Byla kožená a tak těsně utažená, že se v nich zápěstí ani nepohnula.

Zoufale klesl zpátky na skálu a snažil se přemoci paniku, která se ho snažila ovládnout. Ostatní ho už nejspíš hledají — Morgan, Steff, Teel. Možná našli Colla. Půjdou po stopách pavoučích skřetů a přijdou pro něj. Najdou ho a osvobodí.

Zavrtěl hlavou. Příliš krásná představa. Skřeti ho zajali téměř za tmi a také hustě pršelo. Žádný čas na hledání a žádná šance najít jakoukoli stopu. Mohl jen doufat, že Colla našli, nebo že přišel k sobě a vrátil se k ostatním, aby jim o přepadení pověděl.

Znovu polkl, aby zahnal sucho v ústech.

Čas plynul. Ze vteřin se stávaly minuty, z minut hodiny. Tma venku ustoupila jen nepatrně. Jen těžko pronikající denní světlo, dusila mlha a horko. Slabé zvuky pavoučích skřetů zcela odezněly. Par se mohl domnívat, že jsou všichni pryč, nebýt těch dvou strážných, sedících u vchodu do jeskyně. Oheň uhasí, ještě chvíli čoudil a pak z něj zůstal jen popel. Den skončil. Časem se jeden ze strážných zvedl a přinesl mu hrnek vody. Hltavě pil z rukou držících mu hrnek u úst. Větší část rozlil, až měl košili na prsou mokrou. Dostal hlad, ale k jídlu mu nic nenabídli.

Když se den začal ztrácet v temnotě, stráže znovu rozdělaly oheň u ústí jeskyně a pak se ztratily.

Par zbystřil pozornost. Zapomněl jak ho bolí tělo, dokonce i na hlad a strach. Něco se mělo stát. Cítil to.

S tím, co následovalo, naprosto nepočítal. Snažil se dostat ven z pout. Stékající pot se mísil s krví z ran způsobených pevným utažením. Náhle se ve stínu objevila postava. Prošla kolem ohně do světla a zastavila se.

Bylo to dítě.

Par zamrkal. Díval se na děvčátko, možná dvanáctileté, poněkud vysoké a hubené, s tmavými, zplihlými vlasy a hluboko posazenýma očima. Nebyl to skřet, byla z rasy lidí, jižanka v otrhaných šatech, ochozených botách a s malým stříbrným medailonem na krku. Zvědavě si ho prohlížela jako nějakého zatoulaného psa nebo kočku a pak pomalu vykročila kupředu. Když k němu došla, zastavila se a zvedla jednu ruku, aby mu odhrnula vlasy a mohla se dotknout jeho ucha.

„Elf,“ řekla tiše a přejela mu prstem po špičce ucha.

Par na ni zíral. Co dělalo to dítě mezi pavoučími skřety? Olízl si rty. „Odvaž mě,“ zaprosil.

Pozorovala ho a neříkala nic. „Odvaž mě!“ přikázal Par znovu, tentokrát mnohem rozhodněji. Čekal, ale dítě se na něj jen dívalo. Cítil, jak v něm začínají klíčit pochyby. Něco nebylo v pořádku.

„Obejmu tě,“ řeklo dítě najednou.

Téměř dychtivě k němu přistoupila, natáhla kolem něho své ruce a přitiskla se jako pijavice. Přilnula k němu splývajíc s jeho tělem. Neustále opakovala něco nesrozumitelného. Co se s tím dítětem děje, pomyslel si zděšeně? Vypadala opuštěně, nejspíš byla vystrašená a potřebovala se ho jen tak držet...

Myšlenka rázem zmizela. Cítil, jak se na něm převaluje. Nakonec se mu dostala až na kůži. Zaťala do ní prsty a začala ho nemilosrdně drásat. Zaplavila ho čirá hrůza. Tiskla se přímo na jeho tělo, na jeho kůži, jakoby byli úplně nazí, bez šatů. Nořila se stále hlouběji a začala s ním nějakým způsobem splývat, stávala se jeho součástí.

U všech stínů! Co se to děje?

Ucítil nesmírný odpor. Vykřikl, v hrůze se otřásl, zoufale vykopl a nakonec ji shodil. Dopadla do dřepu a její dětská tvář se změnila v něco ohavného, smála se jako bestie před krmením. V jejím bodavém pohledu hořely červené plameny.

„Dej mi kouzlo, chlapče!“ ozvala se hrubým hlasem, který rozhodně nezněl dětsky.

Par pochopil. „Ach ne, ne,“ šeptal stále dokola a napřímil se, když se začala pomalu zvedat na nohy.

Takto se projevovali Přízraky!

„Dej mi ho!“ opakovala chtivým hlasem. „Nech mě ať do tebe vstoupím a ochutnám ho!“

Přistoupila k němu, nepatrný proutek, kousíček ničeho, který zrazovala jen jeho tvář. Dosáhla na něj a mladík proti ní zoufale vykopl. Odporně se zasmála a o krok ustoupila.

„Jsi můj,“ řekla jemně. „Dostala jsem tě od skřetů. Dostanu tvoje kouzlo, chlapče. Nebraň se. Nenuť mě k nejhoršímu!“

Přistoupila k němu jako kočka ke své kořisti, uhnula před jeho kopnutím a se zavytím se k němu přitiskla. Cítil jak se ihned začala pohybovat — nevycházelo to však z dítěte, ale z jeho vnitřku. Přinutil se podívat dolů a spatřil slabounké šumění temného obrysu, který se chvěl uvnitř těla dítěte a snažil se do něj proniknout. Cítil přítomnost něčeho jako mráz v letním dni, jako nohy mouchy na kůži. Přízrak se ho dotýkal a hledal. Zaklonil hlavu, zatnul čelisti a nechal tělo ztuhnout v kus železa. Bojoval s tím. Přízrak se do něj snažil proniknout, splynout s ním. Hrome! Nesmí mu to dovolit! Nesmí!

Pak velkou bolestí a vztekem vykřikl a vypustil ze sebe kouzlo písně přání. Nemělo žádný tvar, protože se přesvědčil, že i jeho nejstrašnější obrazy proti těmto stvůrám nic nezmůžou. Přišlo z vlastní vůle, osvobodilo se z nějakého temného zákoutí jeho mysli a vzalo na sebe podobu, kterou nešlo rozeznat. Zformovalo se v temnou, nepopsatelnou věc, která ho omotala jako pavouk svoji kořist. Přízrak zasyčel, odlepil se od něj a začal plivat a sekat do vzduchu. Dopadnul do dřepu a dětské tělo se zkřivilo a rozechvělo před něčím neviditelným. Když ji Par spatřil, jeho výkřik odezněl do ticha. Potom se lehce opřel o zeď jeskyně za sebou.

„Vyhýbej se mi!“ varoval ji, lapajíc po dechu. „Už na mě nesahej!“

Nevěděl jak se mu to podařilo, ale Přízrak se krčil u ohně a poraženě ho sledoval. Obrys bytosti v dětském těle se krátce zachvěl a zmizel. Z očí se vytratilo rudé světlo. Dítě se pomalu zvedlo a napřímilo, znovu se proměnilo ve skutečného, křehkého a ztraceného tvorečka. Tmavýma očima si ho dlouho prohlíželo a ještě jednou řeklo: „Obejmi mě.“

Pak dívenka vykřikla do houstnoucí tmy venku a znovu se objevilo několik tuctů silných pavoučích skřetů, kteří se jí uctivě klaněli, když vešli do jeskyně. Zatímco před ní klečeli, mluvila k nim jejich vlastním jazykem. Par si vzpomněl, jak jsou tyhle stvůry pověrčivé. Věřily ve všechny bohy a duchy. Teď se stali otroky Přízraku. Chtělo se mu křičet.

Pavoučí skřeti k němu přišli, uvolnili mu pouta, vzali ho za ruce a za nohy a táhli někam dopředu. Dítě jim zastoupilo cestu. „Obejmeš mě?“ Vypadala téměř ztraceně.

Zakroutil hlavou a snažil se vytrhnout tuctu končetin, které ho držely. Vyvlekli ho ven do závoje soumraku, kde se kouř ohňů a mlha z nížin mísily a vířily jako sny ve spánku. Zastavili na kraji plošiny a on zíral do prázdna pod sebou.

Dítě se postavilo vedle něho. Hlas holčičky zněl jemně a zákeřně. „Stará slatina,“ zašeptala. „Žijí tam prastvůry. Znáš prastvůry, elfí chlapče?“ Zkoprněl. „Dostanou tě, jestli mě neobejmeš. Sežerou tě navzdory tvému kouzlu.“

Uvolnil se a odstrčil od sebe své věznitele. Přízrak zasyčel a ustoupil, pavoučí skřeti se rozptýlili. Vyrazil na ně a snažil se prorazit, ale zastoupili mu cestu a tlačili ho zpátky. Otáčel se a zkoušel se dostat pryč jinudy. Popadly ho sukovité, chlupaté ruce a pevně ho stiskly. Ztratil se ve změti drsných těl a brebentění. Slyšel jen vlastní hlas, který odněkud zevnitř křičel, že ho nesmějí znovu chytit.

Najednou se ocitnul na kraji plošiny. Přivolával k sobě kouzlo písně přáni a rozličnými obrazy útočil na pavoučí skřety, kteří ho obklopovali. Zoufale se snažil prorazit si cestu ven jejich středem. Přízrak zmizel, ztracený někde v kouři a temnotě.

Náhle ucítil, jak mu ujíždějí nohy a kraj plošiny se pod tlakem útočníků vzdaloval. Snažil se něčeho chytnout, nahmátnout nějakou ruku, ale to se mu nepodařilo. Skácel se z plošiny a kutálel se do propasti plné mlhy. Přízrak, pavoučí skřeti, ohně, jeskyně a doupata se ztratily. Padal dolů, v kotrmelcích se kutálel křovím a trávou po stráni mezi balvany. Nějakým zázrakem minul skály, které ho mohly zabít nebo zmrzačit. Po dlouhém, mučivém letu konečně dopadl do nepříjemné černoty.

Chvíli ležel v bezvědomí; neměl představu, jak dlouho to trvalo. Probral se na pomačkaném lůžku bažinných trav. Uvědomil si, že tráva se zlámala jeho pádem, a nejspíš mu tím zachránila život. Měl vyražený dech a poslouchal, jak mu v hrudi buší srdce. Když se mu vrátila síla a začal vidět jasněji, opatrně se zvedl na nohy a prohlédl se. Celé tělo měl samou ránu a škrábanec, ale nezdálo se, že by si něco zlomil. Zůstal nehybně stát a poslouchal. Odněkud seshora zněly hlasy pavoučích skřetů.

Uvědomoval si, že se pro něho vydají. Musí se odtud nějak dostat.

Rozhlédl se kolem. Mlha a stíny se navzájem stíhaly ve světě soumraku a houstnoucí tmy. Rychle se snášela noc. Malé a skoro neviditelné bytosti skákaly ve vysoké trávě. Všude kolem čvachtalo a bublalo bláto; ostrůvky pevné země obklopovaly skryté bažiny. Krajinu vytvářely zakrslé stromy a křoví ztuhlé do groteskních tvarů. Doléhaly sem vzdálené zvuky, ale nešlo odhadnout odkud. Všechno připomínalo nekonečné bludiště.

Aby se uklidnil, musel se Par zhluboka nadechnout. Mohl se pouze dohadovat, kam se dostal. Dostal se na Tofferský hřeben. Z hřebene dopadnul přímo do Staré slatiny. Snažil se tomu zabránit, ale dostal se do ještě větších problémů. Zrovna na místo, kam ho chtěl Přízrak poslat — na území prastvůr.

Zavřel pusu a vyrazil. Utěšoval se, že je jen na okraji bažiny — nemohl se dostat příliš hluboko. Za zády se mu tyčil hřeben, podle kterého se mohl orientovat. Pokud se vydá kolem něho k jihu, může se mu podařit dostat se odtud. Ale musí si pospíšit.

Téměř cítil pronikavé pohledy prastvůr.

Příběhy o těchto tvorech vyplavaly na povrch jeho mysli. Znovu si uvědomil kde je a nepříjemný strach ještě zesílil. Potravou příšer se stávaly zatoulaný tvorové, kteří se ztratily v bažinách. Prastvůry je připravily o sílu a vůli a pak vysávaly jejich život. Jejich hlavní potravou byli pavoučí skřeti; ti věřili, že prastvůry jsou bytosti, které je třeba si usmiřovat a příležitostně se jim obětovali. Při tom pomyšlení ztuhla Parovi v žilách krev. Takový konec pro něho Přízrak připravil.

Přemáhala ho únava. Několikrát klopýtl a jednou po pás zapadl hluboko do bažiny, než se rychle vytáhl zpátky. Viděl rozmazaně a po zádech mu stékal pot. Dokonce i v noci ho ubíjelo horko bažiny. Podíval se vzhůru k obloze a zjistil, že se ztrácí i poslední světlo. Brzy nastane úplná tma.

Potom už neuvidí vůbec nic.

Cestu přehradilo velké bahenní jezero a vyhlodaná skalní stěna, po které nebylo možné vyšplhat nahoru. Na druhou stranu se dostane jedině přes močál. Rychle vyrazil kupředu, podél břehu bažiny. Nastražil uši, aby dokázal zaslechnout své pronásledovatele. Nic se neozývalo. Močál vypadal klidně a opuštěně. Otočil se zpátky ke hřebenu. Narazil na změť kanálů, ve kterých se pohybovala spousta věcí a znovu se zeširoka obrátil. Postupoval dál. Přes nesmírnou únavu si nesměl odpočinout. Tma houstla. Nalezl okraj bažiny a znovu se vydal k plošině. Šel dlouho, obcházel bažiny a díry, do kterých se mohl propadnout a zkoumavě zíral do tmy.

Nemohl najít Tofferský hřeben.

Zuřivě zrychlil a setřásl strach, který se ho snažil ovládnout. Uvědomil si, že se ztratil — ale odmítal se s tím smířit. Pátral dál, nemohl uvěřit, že by si takhle mohl splést směr. Úpatí hřebene se nedalo přehlédnout! Nemohl jen tak odbočit!

Nakonec se zastavil: Tahle šaráda nemohla trvat do nekonečna. Nemělo smysl pokračovat, když ani netušil, kam jde. Mohl bloudit tak dlouho, dokud by ho nedostal buď močál, nebo prastvůry. Zastaví se a bude bojovat.

Jeho podivné rozhodnutí přinesla spíše únava, než nějaké rozmýšlení. Stejně nemá naději, pokud se nedostane z močálu. Ale z toho se nedostane, když se zastaví. Únavou však nemohl dál a nelíbila se mu myšlenka, že by tu měl pobíhat naslepo. Stále myslel na holčičku, na Přízrak — ustoupil před ním, odražený nějakým stínem jeho kouzla, o kterém nevěděl, že existuje. Stále ještě neznal jeho podstatu, ale kdyby se mu podařilo kouzlo vyvolat a ovládnout ho, měl šanci proti prastvůrám a čemukoliv jinému, co proti němu mohla bažina poslat.

Chvílemi se rozhlížel kolem sebe. Došel na kopeček, který ze dvou stran obklopovala mokřina a ze třetí vyčnívající skála. Vedla na něj jen jedna cesta. A jen jedna cesta zpátky, připomněl si, když vystoupil vzhůru. Nikam se už trmácet nebude! Našel plochý kámen a posadil se na něj, tváří obrácený k mlze a noci. Dokud se nerozední, udělá si tady své stanoviště.

Minuty plynuly. Přišla noc a mlha zhoustla. Stále však svítilo světlo, něco jako zvědavé fosforeskování vydávané řídkou vegetací. Zářilo slabě a zrádně, ale dávalo Parovi možnost vidět kolem sebe, a zároveň přesvědčení, že spatří případné nebezpečí.

Nicméně Přízrak nespatřil, dokud nestanul přímo nad ním. Bylo to opět to dítě, vytáhlé, hubené, zanedbané. Zdálo se, že se objevilo odnikud pár yardů před ním. Ihned na jeho nenadálý příchod zareagoval.

„Ztrať se ode mě!“ zahřměl a rychle se postavil na nohy. „Jestli se mě zkusíš dotknout...“

Přízrak se zatřpytil a zmizel v mlze.

Par se zhluboka nadechl. Nakonec se mu nezjevil Přízrak, ale prastvůra, pomyslel si — a ne tak nebezpečná, když ji dokázal poslat do pekel jedinou hrozbou!

Chtělo se mu smát. Hrozilo mu naprosté vyčerpání, jak fyzické, tak psychické. Věděl, že začíná blouznit. Nikoho neodehnal. Prastvůra se na něj jen přišla podívat. Hrály si s ním jako se svou kořistí — braly na sebe jemu známé podoby, čekaly na správnou příležitost, vyčerpání nebo strach případně nějakou hloupost. Potom zaútočí. Znovu si vzpomněl na příběhy, na nevyhnutelné konce a pak to celé pustil z hlavy.

Kdesi daleko jednou něco zaječelo, krátký výkřik zděšení. Pak opět všechno utichlo.

Zíral do mlhy a čekal. Zjistil, že přemýšlí o okolnostech, za kterých se sem dostal — na svůj útěk před Federací, na své sny, na setkání se starým mužem i na hledání Walkera Boha. Urazil dlouhou cestu a stále nespatřil svůj cíl. Ze zklamání ho píchlo u srdce. Stále se nedozvěděl nic užitečného. Vrátil se ke svému rozhovoru s Walkerem Bohem. Navzdory Parovu přesvědčení mu Walker tvrdil, že kouzlo písně přání není dar. Nemá smysl snažit se najít jeho podstatu. Pokýval hlavou. Možná má pravdu. Jenom Par si celou dobu něco namlouvá.

Ale něco z jeho kouzla muselo Přízrak vystrašit. Něco...

Proč zrovna to dítě?

Jaký v tom byl rozdíl?

Na okraji mlhy se znovu něco pohnulo a směrem k němu z ní vystoupila postava. Další Přízrak, obrovská kolébající se stvůra, kterou potkali u Anaru. Schlíple se k němu blížila, chrochtala a nesla děsivou palici. Na chvíli zpanikařil. Vzpomněl si, že píseň přání na tento Přízrak nepůsobí. Začal ustupovat, pak se zastavil, potlačil paniku a snažil se soustředit. Impulzivně použil píseň přání, jejíž kouzlo vytvořilo totožný obraz stvůry stojící proti němu. Schoval se za ním. Přízrak stál tváří v tvář Přízraku. Prastvůra vzplála a zmizela v mlze.

Par se uklidnil a nechal rozplynout obraz, který ho skrýval. Znovu se posadil. Jak dlouho ještě vydrží?

Napadlo ho, jestli je Coll v pořádku. Viděl bratra jak krvácí ležící na zemi a vzpomněl si na svoji bezmoc. Uvědomoval si, jak moc je na bratrovi závislý.

Coll.

Bloudil v myšlenkách a náhle si něco uvědomil. Jeho kouzlo má smysl. Walker se mýlil. Vlastnit ho, mělo svůj důvod; byl to vskutku dar. Odpovědi nalezne u Hadeshornu. Najde je až si promluví s Allanonem. Musí se dostat pryč z močálu a ...

Z mlhy před ním vystoupil shluk tmavých postav, temných a odpudivých částí nehmotného nočního pohybu. Prastvůry se rozhodly zaútočit. Vyskočil na nohy a postavil se jim. Přibližovaly se, jedna za druhou, bez zřetelné podoby a všechny měnící tvar tak rychle jako mlha.

Pak spatřil Colla, kterého vynesly ze tmy za sebou. Držely ho ve svých nehmotných pařátech, tvář měl popelavou a od krve. Par ztuhl. Pomoz mi, slyšel bratra volat, ačkoliv jeho hlas vnímal jen svou myslí. Pomoz mi, Pare.

Kouzlem písně přání Par cosi vyvolal, ale to se roztříštilo ve vlezle vlhkém vzduchu Staré slatiny do několika zvuků. Par se třásl, jakoby ho mrazilo. Hrome! To je skutečně Coll! Jeho bratr bojoval, aby se osvobodil a opakovaně volal: „Pare, Pare!“

Bez zaváhání vyrazil bratrovi na pomoc. S naprosto nečekanou zběsilostí zaútočil na prastvůry. Vykřikl, kouzlo písně přání uhodilo do stvůr a obrátilo je na útěk. Dostal se k Collovi, pevně ho uchopil a vytrhl z jejich sevření. Natahovaly se po něm ruce a dotýkaly se ho. Cítil bolest, která zároveň mrazila i pálila. Coll ho stiskl a bolest zesílila. Hořká a hrubá nákaza mu hrozila naprostým rozkladem. Málem ztratil všechnu sílu, ale podařilo se mu udržet se na nohou, vytáhnout bratra ze sevření a postavit ho na nohy.

Dole se opatrně pohyboval hrozen stínů.

Par na ně zakvílel a věděl, že ho infikovaly. Cítil, jak jed prostupuje jeho tělem. Coll stál mlčky vedle něho. Parovy myšlenky se rozptýlily. Nechápal co se s ním děje.

Prastvůry se začaly znovu přibližovat.

Pak se něco bleskurychle pohnulo na skále po jeho pravici, objevilo se velké stvoření. Par se pokusil uhnout, ale jenom padnul na kolena. Veliké, zářivě žluté oči zamrkaly nocí a obrovský černý stín stál u jeho boku.

„Pověst!“ zašeptal nevěřícně.

Kočka opatrně ustoupila a postavila se proti Collovi. Obrovitá šelma zavrčela hlubokým hlasem znějícím jako nebezpečné varování protrhávající mlhu a naplnilo tmu střepy zvuku. „Colle?“ Par zavolal na bratra a vyrazil kupředu. Kočka mu rychle zastoupila cestu a odstrčila ho dozadu. Stíny se blížily a braly na sebe podobu hřmících stvůr s těly pokrytými šupinami a chlupy. Ve tváři jim plály oči démonů a hladově otevíraly tlamy. Pověst vztekle zaprskala a vyrazila proti nim s úmyslem zabránit jim v dalším postupu.

Pak se otočila a s vystrčenými drápy a vyceněnými zuby trhala Colla na kusy.

Coll — postava vypadající jako Coll — se proměnila v nepopsatelně hroznou, zkrvavenou a roztrhanou věc. Par vykřikl bolestí a vztekem. Byl to trik! Nevšímal si bolesti ani náhlé slabosti a bleskově vyslal na prastvůry kouzlo písně přání, dýky a šípy vzteku, obrazy zbraní schopných rvát a trhat. Prastvůry se zatřpytily a kouzlo je bez viditelných účinků minulo.

Prastvůry se znovu zformovaly a zaútočily.

Pověst chytila nejbližší, asi tucet kroků vzdálenou bestii a jediným úderem packy, z kterého se tajil dech ji mrštila pryč. Zaútočila druhá, ale kočka ji také popadla, roztočila a odhodila do temnoty. Naneštěstí se z mlhy a stínů začala objevovat nekonečná řada dalších plížících se přízraků. Jejich moc, pomyslel si Par zuřivě! Jenom stěží se držel na nohou, jed z doteku prastvůry rychle prosakoval tělem a hrozil pádem do propasti, která se uvnitř začala otevírat.

Pak ucítil na rameni něčí ruku, pevnou a příjemně konejšivou, dodávající ztracenou jistotu. Její vůle ho zadržovala na místě a zároveň uslyšel ostré zvolání: „Pověst!“ Kočka poslechla osamělý hlas a ustoupila zpět aniž by se ohlédla. Par pozvedl zrak. Vedle něj stál Walker Boh, zahalený ve svých černých šatech a mlze. Jeho ostře řezaná tvář s kůží bílou jako křída měla výraz ze kterého Para zamrazilo.

„Uklidni se, Pare,“ řekl.

Vykročil směrem k prastvůrám. Víc než tucet se jich krčilo na kraji kopečka, zhmotňovaly se v mlze a noci a znovu se ztrácely. Když k nim Walker Boh přistoupil, zaváhaly, jakoby ho znaly. Parův strýc pokračoval v chůzi a zastavil se asi tucet yardů od té nejbližší.

„Odejděte,“ řekl prostě a ukázal směrem do noci. Prastvůry se ani nepohnuly. Walker k nim o krok popošel a tentokrát jeho hlas zamrazil jako led. „Odejděte!“

Jedna z nich se po něm natáhla, obludná bytost chňapající čelistmi snažící se postavu v černém rozsápat. Ruka Walkera Boha vystřelila a vrhla proti ní prach. Nocí zaplál oheň rozechvívající zemi, prastvůra prostě zmizela.

Walkerova natažená ruka opsala kruh nad vyděšeným zbytkem bestií. Prastvůry se ihned vrhly zpět do úkrytu noci.

Walker se otočil, vystoupil zpět na kopeček a klekl si vedle mladíka. „Je to má vina, Pare,“ řekl tiše.

Par se snažil promluvit ale cítil jak mu dochází síly. Jed ovládal jeho tělo. Ztrácel vědomí. Už potřetí za poslední dva dny se propadal do propasti. Hlavou mu proběhla myšlenka, že si tentokrát vůbec není jistý, jestli se z tohohle pádu někdy vyhrabe.

Kapitola 12

Par Ohmsford plul krajinou snů.

Putoval zároveň uvnitř i mimo svého těla. Divák i hlavní hrdina v jednom. Neustával v pohybu, někdy neklidném jako cesta po rozbouřeném moři, jindy příjemném jako letní vánek mezi stromy. V temném tichu své mysli střídavě mluvil sám se sebou a s vlastním zrcadlovým odrazem. Jeho hlas se měnil v beztvarý šepot i hřmotný křik. Barvy, které se objevovaly, znovu splývaly v černou a bílou. Zvuk, který k němu doléhal, opět utichal. Na své cestě se měnil ve všechno a zároveň v nic.

Ty sny odrážely skutečnost.

Zdálo se mu o tom, jak začal padat, jak se kutálel dolů do díry temné jako noc a nekonečné jako běh ročních období. Cítil nesmírný strach a bolesti; nemohl najít sám sebe. Občas slyšel hlasy, které ho varovaly, utěšovaly nebo děsily. Zmítal se sám v sobě. Nějak věděl, že pokud nepřestane padat, bude navěky ztracený.

Nakonec zastavil. Zpomalil, přistál a jeho křeče ustaly. Dostal se na louku plnou divokých květin, úžasných jako duha. Ptáci a motýli se rozletěli, naplnili vzduch novým jasem a louky se naplnily jemnou a opojnou vůní. Všude panovalo naprosté ticho. Když zkoušel promluvit, zjistil, že nemá hlas. Stejně tak necítil dotek. Sám sebe necítil vůbec a nevnímal ani nic z okolního světa. Jenom teplo, které ho postupně víc a víc konejšilo, ale to bylo všechno.

Plul a hlas někde hluboko v něm šeptal o jeho smrti.

Myslel si, že ten hlas patří Walkeru Bohovi.

Pak svět sladkých vůní a obrazů zmizel a on se ocitl ve světě temnoty a zápachu. Ze země vytryskl oheň a prskal směrem k rozbouřené, šedivé obloze. Kolem něj poletovaly a poskakovaly Přízraky, červené oči se jim leskly, když po něm švihaly. Hned se vznášely a hned zase kolébaly dál. Nad hlavou se mu valila mračna plná blesků, unášená větrem, který zuřivě kvílel. Cítil jak se zmítá a naráží do země jako suchý list s vědomím, že všechno končí. Vrátilo se mu vědomí a on znovu ucítil bolest. Vykřikl.

„Pare?“

Hlas se ozval ale hned utichl — Collův hlas. Potom spatřil Colla ve snu jak leží natažený na skalách, zkrvavený a bez života s výčitkou v otevřených očích. „Tys mě opustil. Nechal jsi mě tu.“ Vykřikl a kouzlo písně přání se rozlétlo do všech stran. Náhle se obrazy změnily ve stvůry otáčející se proti němu, aby ho pohltily. Cítil jejich zuby a drápy. Cítil, jak se ho dotýkají...

Probral se.

Do tváře mu padal déšť. Otevřel oči. Všude kolem ležela temnota. Někde poblíž ucítil ostatní, měl pocit, že se pohybují. Na jazyku převaloval měděnou příchuť krve. Slyšel hlasy, které na sebe volaly ve snaze překřičet zuřivou bouři. Zvedl hlavu a začal se dusit a plivat. Něčí ruce mu přejely po tváři a těle a položily ho zpátky.

„...zase se probral, držte ho...“

„...moc těžký, jako by jich bylo deset...“

„Walkere! Dělej!“

Vzadu se ozvalo praskání stromů, obři s dlouhými větvemi se vzpínali, proti černé tmě a všude kolem nich kvílel vítr. Vrhaly stíny proti útesům, které jim stály v cestě a hrozily, že je tu uvězní. Par uslyšel jak křičí.

Práskl blesk a přihnala se bouře, která naplnila tmu ozvěnami šílenství. Oči mu zalila rudá záře.

Pak se zjevil Allanon — Allanon! Přišel odnikud, celý v černém, postava vystupující z legend i z času. Naklonil se k Parovi. Nějakým záhadným způsobem uslyšel jeho slova i vtom zmatku. Odpočívej Pare, konejšil ho. Natáhnul k němu jednu ruku. Dotknul se ho a zmatek se rozplynul, vystřídán hlubokým pocitem míru.

Par znovu odplouval hluboko do sebe. Bojoval, protože cítil, že přežije, jen když k tomu bude mít dost vůle. Nepatrný zbytek jeho vědomí si uvědomoval co se stalo — smrtící útok prastvůr, jejichž dotek ho otrávil a uvrhnul do černé propasti. Walker se za ním vydal a nějak se mu podařilo ho najít, a před stvůrami zachránit. Viděl žlutá světla očí Pověsti, která varovně zamrkala, schovala oči za víčky a zmizela. Viděl Colla a Morgana. Viděl Steffa se sarkastickým úsměvem i tajemnou a mlčící Teel.

Viděl děvčátko — Přízrak, které prosilo, aby ho objal, a snažilo se proniknout do jeho těla. Cítil, jak vzdoruje, viděl jak dívenku odhodil a ona zmizela. Stíny! Chtěla vstoupit do jeho těla, dostat se mu pod kůži, stát se jeho součástí a nakonec ho ovládnout! To je jejich skutečná podstata. Náhle se mu rozjasnilo a on pochopil — byly to jen stíny, které neměly vlastní tělo a tak kradly těla mužů. A žen. I dětí.

Ale mohou stíny žít?

Otázky v hlavě ho zmátly. Neznal odpovědi. Opět ztratil schopnost jasně uvažovat. Jeho mysl dřímala a cesta říší snů pokračovala. Šplhal po horách plných stvůr podobných Žravcovi, přecházel přes řeky a jezera plná mlhy a utajených nebezpečí, prošel napříč lesy, do kterých nikdy neproniklo denní světlo, zabrousil do močálů, kde se mlhy sunuly prázdným, tichým kotlem bez vzduchu.

Pomozte mi, prosil. Ale nebyl nikdo, kdo by ho vyslyšel.

Pak se zastavil čas. Cesta skončila a sny zapadly do nicoty. Na jejich konci čekala chvíle odpočinku, probudil se. Věděl, že spal, ale neměl tušení jak dlouho. Uvědomoval si úsek času kdy skončily sny a nastal bezesný spánek.

Ale cítil něco důležitějšího - přežil!

Pomalu se pohnul. Daleko výstižnější by se zdálo, že sebou slabě škubnul. Ucítil jemnou přikrývku a pod sebou postel, uvědomil si, že leží natažený, je mu teplo a příjemně. Nechtěl se hýbat v obavě, že se mu to celé jen zdá. Vychutnával si ten příjemný pocit. V uších mu zněl zvuk vlastního dechu. Ochutnal suchý vzduch.

Pak nechal oči, aby se samy otevřely. Ležel v malé, skromně zařízené místnosti, ozářené jedinou olejovou lampou na stolku vedle postele. Zdi pokoje byly holé a trámy na stropě nic nezakrývalo. Někdo ho přikryl a hlavu podložil polštáři. Škvíra mezi závěsy, které zakrývaly protější okno mu prozradila, že je noc.

Na židli, která stála v kruhu světla vrhaného lampou, dřímal Morgan Leah. Brada mu klesla na prsa a ruce volně plandaly jedna přes druhou. „Morgane?“ zavolal nakřáplým hlasem.

Horal vytřeštil oči a jeho sokolí tvář ihned zpozorněla. Zamrkal a pak vyskočil. „Pare! Pare, ty jsi vzhůru? Dobré nebe, k smrti jsi nás vylekal!“ Vyrazil k němu aby ho objal, ale pak si to raději rozmyslel. Jednou rukou si neklidně čuchal rezavě vlasy. „Jak se cítíš? Jsi v pořádku?“

Par se slabě usmál. „Ještě nevím. Pořád jsem se neprobral. Co se stalo?“

„Spíš co se nestalo!“ odpověděl přítel podrážděně. „Málem jsi umřel, uvědomuješ si to?“

Par přikývl. „Myslel jsem si to. Co je s Collem, Morgane?“

„Spí a čeká až se probereš. Uložil jsem ho před několika hodinami, když spadl z téhle židle. Znáš Colla. Počkej tady, dojdu pro něj.“ Zeširoka se usmál. „Přikazuji ti tady počkat — jako bys dokázal někam jít. To je psina.“

Par měl na jazyku několik otázek, které mu chtěl položit, ale horal už byl ze dveří venku. Nechá to na později. Znovu se položil a zaplavila ho úleva. Vypadá to, že je Coll v pořádku.

Morgan se za okamžik vrátil a přiváděl Colla. Ten na rozdíl od Morgana, neváhal, vrhnul se k němu a málem z něj vymáčkl duši radostí nad tím, že je mezi živými. Par jeho objetí opatrně opětoval. Všichni tři se zasmáli, jakoby právě uslyšeli nejlepší vtip v životě.

„Hrome, mysleli jsme, že tě ztratíme!“ vykřikl jemně Coll. Na čele měl obvaz a vypadal pobledle. „Bylo to s tebou dost vážný, Pare.“

Par se usmál a přikývl. Tohle velice dobře chápal. „Prozradíte mi někdo konečně, co se stalo?“ Pohledem přejel z jednoho na druhého. „A kde vůbec jsme?“

„Na Storlocku,“ oznámil Morgan. Nadzvedl významně jedno obočí. „Přinesl tě sem Walker Boh.“

„Walker?“

Morgan se spokojeně usmál. „Ačkoliv tě to nejspíš překvapí — Walker Boh přišel z Divočiny a má na tom největší zásluhu.“ Vzdychl. „Je to dlouhý příběh, takže myslím, že bychom to měli vzít od začátku.“

S Collovou vydatnou pomocí začal celý příběh vyprávět, přitom si navzájem skákali do řeči, aby se ujistili, že na nic nezapomenou. Jak příběh pokračoval, Par naslouchal s rostoucím údivem.

Když je napadli pavoučí skřeti na pasece na východním konci údolí u Kamenného krbu, porazila Colla skřetí smyčka. Ztratil vědomí a než se stačil probrat útočníci odtáhli Para pryč. V té době už hustě pršelo a jakákoli stopa se ihned ztrácela, navíc Coll zeslábnul natolik, že je nedokázal stíhat. Doklopýtal zpátky k chatě kde našel ostatní a řekl jim, co se stalo. Mezitím se snesla tma a stále pršelo. Přesto Coll chtěl, aby vyrazili bratra hledat. Šli, Morgan, Steff, Teel i on sám, hodiny naslepo tápali ve tmě aniž by něco našli. Když už nebylo vidět vůbec, Steff svolil, že si přes noc odpočinou a ráno začnou s pátráním znovu. Souhlasili a druhý den došlo k setkání s Walkerem Bohem.

„Rozdělili jsme se, abychom prozkoumali co možná největší plochu. Prohledávali jsme severní část údolí, protože jsem z příběhů Brin a Jaira Ohmsfordových věděl, že pavoučí skřeti mají domov na Tofferském hřebeni. Pravděpodobně mohli sestoupit z něho. Upřímně řečeno, jsem v to doufal. Rozhodli jsme se, že pokud tě nenajdeme, budeme prostě pokračovat dál až k hřebem. „Pokýval hlavou. „Zmocnilo se nás pěkné zoufalství.“

„Velice pěkné,“ souhlasil Morgan.

„Zkrátka, právě jsem prozkoumával nejsevernější okraj údolí, když se přede mnou zjevil Walker s kočkou velkou jako dům! Říkal, že ucítil nějaké zlo. Ptal se mě, co se děje. Překvapením jsem se zapomněl zeptat, co tam dělá on a proč se rozhodl ukázat, když se celou dobu skrýval a všechno jsem mu jednoduše vyklopil.“

„Víš, co potom řekl?“ přerušil ho Morgan a jeho šedé oči nezbedně zablýskli.

Coll opět pokračoval: „Řekl, počkejte tady, tohle není úkol pro vás: já ho přinesu, — jako bychom byli děti, které si hrají na dospělé!“

„Svoje slova potvrdil do posledního písmene,“ poznamenal Morgan.

Coll si povzdechl. „To je pravda,“ připustil nerad.

Walker Boh zmizel na celý den i celou noc, ale když se vrátil ke Kamennému krbu, kde Coll a jeho společníci nedočkavě čekali, přinášel Para s sebou. Prastvůry Para nakazily a ten umíral. Walker trval na tom, že jeho jedinou nadějí je společenství skřetů ranhojičů na Storlocku. Storové si dokázali poradit s postižením mysli a ducha. S jedem prastvůr se uměli vypořádat.

Celá pětice, bez kočky, kterou nechali na místě se okamžitě vydala na cestu. Z Kamenného krbu a Divočiny vyrazili na západ podél Bystřiny k vlčím štítům, prošli Nefritovou soutěskou a nakonec došli do vesnice Storů. Cesta trvalo dva dny a oni putovali téměř bez zastávky. Jenom díky Walkerovi Par nezemřel. Aby zabránil rozšíření nákazy po celém jeho těle a udržel ho v klidu a spícího, musel použil zvláštní kouzlo, kterému nikdo z nich nerozuměl. Par kolem sebe chvílemi mlátil a křičel, budil se v horečce a plival krev. Jednou dokonce přímo uprostřed zuřící bouře, která je potkala v Nefritové soutěsce — ale Walker se ho dotkl a řekl něco, aby ho upokojil a Par zase usnul.

„Ve Storlocku jsme už skoro tři dny a tohle je poprvé co jsi vzhůru,“ zakončil Coll vyprávění. Odmlčel se a sklopil zrak. „Měl jsi obrovské štěstí, Pare.“

Par přikývl a neříkal nic. Přestože si nic nepamatoval, jasně si uvědomoval jak velké štěstí měl. „Kde je Walker?“ zeptal se nakonec.

„Nevíme,“ odpověděl Morgan, krčíc rameny. „Neviděli jsme ho od chvíle, kdy jsme sem přišli. Prostě zmizel.“

„,Řekl bych, že se vrátil do Divočiny,“ dodal Coll s trochou hořkosti v hlase.

„Ale Colle,“ utěšoval ho Morgan.

Coll pozvedl ruce. „Vím, Morgane, neměl bych soudit. Přišel nám na pomoc, když jsme ho potřebovali. Zachránil Parovi život. Jsem mu za to vděčný.“

„Navíc se domnívám, že je stále někde poblíž,“ ozval se tiše Morgan. Když se na sebe bratři tázavě podívali, pokrčil jen rameny.

Par jim vyprávěl, co se mu přihodilo, když ho zajali pavoučí skřeti. Chvílemi během vyprávění váhal, protože ještě neměl ve všem jasno. Byl přesvědčený, že pro něho někdo pavoučí skřety poslal. Colla nechali na pokoji. Za vším stál Přízrak děvčátka. Jak se o něm dozvěděli? Jak mohli vědět, kde ho hledat?

Ponořili se do svých úvah a malá místnost ztichla. „Kouzlo,“ vyhrknul nakonec Morgan. „Všichni se zajímají o to kouzlo. Přízrak ho určitě také cítil.“

„Až na Tofferský hřeben?“ zakroutil Par pochybovačně hlavou.

„A proč nešli také po Morganovi?“ zeptal se najednou Coll. „Koneckonců ovládá kouzlo Leahova meče.“

„Ne, ne, to není kouzlo které je zajímá,“ rychle odpověděl Morgan. „Jejich pozornost přitahuje Parovo kouzlo — kouzlo, které je součástí těla nebo ducha.“

„Nebo prostě proto, že je Parovo,“ zakončil Coll chmurně debatu.

Nechali tu myšlenku chvíli viset v tichu. „Ten přízrak se snažil do mě proniknout,“ řekl nakonec Par a dopodrobna jim svůj zážitek vylíčil. „Chtěl se mnou splynout, stát se mou součástí. Pořád opakoval: „Obejmi mě, obejmi mě,“ — připomínal ztracené dítě.“

„Nesmysl,“ zapochyboval ihned Coll.

„Spíš pijavice než ztracené dítě,“ přidal se Morgan.

„Ale co jsou zač?“ dotíral na ně Par, zatímco se mu vracely útržky snů jako záblesky poznání bez konkrétního významu. „Odkud přicházejí a co chtějí?“

„Nás,“ řekl tiše Morgan.

„Tebe,“ upřesnil Coll.

Ještě chvilku si povídali. Dohadovali se, že toho o Přízracích a jejich posedlosti po kouzlu vědí příliš málo. Nakonec Morgan i Coll vstali. Trvali na tom, že je čas, aby si Par odpočinul. Ještě stále se docela neuzdravil. Příliš zeslábnul a potřeboval, aby se mu jeho síla vrátila.

Hadeshorn, vzpomněl si najednou Par! Kolik času jim zbývá do novoluní!

Coll si povzdechl. „Pokud stále trváš na tom, že půjdeš — tak čtyři dny.“

Morgan stojící za ním, se zeširoka usmál. „Kdybys nás potřeboval, jsme nablízku. Je dobré vidět tě zase v pořádku, Pare.“

Vyklouzl ze dveří. „Přímo skvělé,“ souhlasil Coll a pevně stiskl bratrovu ruku.

Když odešli, ležel Par dlouhou dobu s otevřenýma očima a nechal myšlenky, aby si spolu pohrávaly a navzájem vytlačovaly jedna drahou. V uších mu zněly otázky, žádající odpovědi, které však neznal. Putoval z Varfleetu k Duhovému jezem, z Posledního přístavu ke Kamennému krbu. Stíhala a trýznila jej Federace, Přízraky, věci, o kterých dosud jen slýchal, nebo o nich neměl ani tušení. Byl unavený a zmatený; málem přišel o život. Všechno se soustřeďovalo na jeho kouzlo, přestože doposud nepochopil jeho podstatu. Neustále přebíhal z jedné věci ke drahé, aniž by kteroukoli z nich pořádně pochopil. Cítil se bezmocně.

I přes přítomnost bratra a přátel vnímal podivnou osamělost.

Jeho poslední myšlenka než usnul byla, že je opravdu osamělý, nedokázal však určit, jak je ta samota veliká.

Spal bezesným spánkem a často se probouzel uprostřed výbuchů nespokojenosti, která se mu míhala hlavou jako hejno pustošících krys. Probouzel se do hluboké tmy a až naposled spatřil za zataženým závěsem světlejší oblohu, která se pomalu rozjasňovala. Pokoj ve kterém ležel byl tichý a průsvitný. Místností rychle prošel bíle oděný Stor. Vyšel ze stínu jako duch a zastavil se u jeho postele. Rukama, které byly překvapivě teplé, se dotknul jeho zápěstí a čela, pak se otočil a zmizel stejně jako se zjevil. Potom už Par spal klidně a v mořem černého tepla proplouval ničím neznepokojován.

Když se znovu probudil, pršelo. Zamrkal, otevřel oči a upřeně hleděl do šedi svého pokoje. Poslouchal zvuk kapek, které dopadaly na okno a střechu v neustálém bubnování ozývajícím se do ticha. Škvírou v záclonách pronikalo denní světlo. Z dálky přicházela bouře. Ozývala se dlouhým a neustávajícím rachocením.

Pomalu se vzepřel na jednom lokti. V malých kamnech stojících stranou, kterých si minulou noc nevšiml, viděl hořet oheň. Rozléval se do celého pokoje. Příjemné teplo ho kolébalo a dodávalo mu pocit bezpečí. U postele ležel čaj a malé koláčky. Zvedl se, podepřel se polštáři v hlavách postele a zhltnul koláčky. Vyhladověl a pečivo proto zmizelo v několika vteřinách. Pak se trochu napil čaje, který mezitím stačil vychladnout, ale přesto mu chutnal báječně.

Zatímco dopíjel třetí šálek, dveře se tiše otevřely a objevil se Walker Boh. Když strýc spatřil, že je vzhůru, na okamžik se zarazil, pak opatrně zavřel dveře a sednul si na židli u jeho postele. Měl na sobě zelený lesní oblek — blůzu a kalhoty těsně upnuté opaskem, měkké, kožené, rozšněrované a zablácené boty a dlouhý cestovní plášť zmáčený deštěm. Tvář s bradkou měl také mokré a tmavé vlasy se mu přilepovaly na kůži.

Cestovní plášť si přehodil přes ramena. „Cítíš se lépe,“ zeptal se tiše.

Par přikývl. „Mnohem.“ Odložil šálek stranou. „Domnívám se, že bych ti měl poděkovat. Zachránil jsi mě před prastvůrami a přinesl zpátky ke Kamennému krbu. Dopravit mě do Storlocku byl také tvůj nápad. A Coll s Morganem vyprávěli, že jsi dokonce použil kouzlo, díky kterému jsem zůstal naživu a vydržel celou cestu sem.“

„Kouzlo,“ opakoval zvolna a nepřítomně Walker. „Slova a doteky, variace na píseň přání. Dědictví po Brin Ohmsfordové. Nenesu břemeno celé její moci — pouze nepatrný nástin. Nelíbí se mi to. Vrací se znovu a znovu, aby se stala, jak tvrdíš, darem. Mohu se spojit s další živou bytostí, cítit její životní sílu a občas se mi podaří ji posílit.“ Odmlčel se. „Nejsem si jistý, jestli tomu mám říkat kouzlo.“

„Síla, kterou jsi použil proti prastvůrám, když ses za mě postavil na staré slatině — to nebylo kouzlo?“

Strýc uhnul pohledem. „To jsem se naučil,“ řekl nakonec.

Par chvilku čekal, ale když se nic nedělo znovu promluvil: „Každopádně jsem ti za všechno vděčný. Děkuji“

Walker pomalu pokýval hlavou. „Nezasloužím si tvé díky. Za tvoje problémy mohu především já.“

Par se znovu opatrně opřel o polštáře. „Vzpomínám si, že něco podobného jsem už zaslechnul.“

Walker přešel ke druhému konci postele a posadil se na její kraj. „Kdybych na vás dával pozor, pavoučí skřeti by se nikdy do údolí nedostali. Uvolnil jsem jim cestu, protože jsem se rozhodl vzdálit se od vás. V první řadě jste hodně riskovali už tím, že jste se mě vypravili hledat; když už jste se ke mně dostali, měl jsem se přinejmenším ujistit, že se vám nic nestane. To jsem neudělal.“

„Neviním tě z toho co se stalo,“ řekl rychle Par.

„Ale já ano.“ Walker vstal a neklidně jako kočka přistoupil k oknu, aby se skrz ně podíval ven do deště. „Rozhodl jsem se žít stranou. I jiní muži v jiných dobách učinili takovou volbu. Ale občas zapomínám a pletu si to se skrýváním. I můj odstup má svá pravidla — zákony našeho světa nepovolují naprostou.“ Otočil se. Proti denní šedi vypadal nesmírně bledě. „Skrýval jsem se, když jste se mě pokoušeli najít. Proto jsem vás nemohl chránit.“

Par sice nerozuměl všemu co Walker říkal, ale rozhodl se nepřerušovat ho, protože se chtěl dozvědět více. Po chvilce se Walker vrátil od okna zpátky k němu. „Nebyl jsem se na tebe podívat od chvíle, co jsme tě sem přinesli,“ řekl a zastavil se u Parovy postele. „Věděl jsi to?“

Par přikývl ale dál mlčel. „Neznamená to, že jsem na tebe zapomněl. Věděl jsem, že jsi v bezpečí a zotavíš se. Chtěl jsem přemýšlet. Vydal jsem se sám do lesů a vrátil se až dnes ráno. Storové mi řekli, že už jsi vzhůru, a že už zlomili kouzlo jedu. Rozhodnul jsem se tě navštívit.“

Náhle se zarazil a jeho pohled těkal z místa na místo. Když znovu promluvil, pečlivě volil slova. „Přemýšlel jsem o těch snech.“

Znovu se krátce odmlčel. Par už se začínal cítit unavený a nepohodlně se v posteli zavrtěl. Síla se mu brzy vrátí. Zdálo se, že Walker pohyb zaznamenal a řekl, „Za chvíli už půjdu.“

Opět se pomalu posadil. „Když začaly ty sny, čekal jsem, že za mnou přijdeš. Vždycky jsi se nechal strhnout. Připravoval jsem se na to, co ti řeknu.“ Odmlčel se. „Máme společných mnoho věcí, kterým Pare nemůžeš rozumět. Sdílíme dědictví kouzla; víc než to, sdílíme předurčenou budoucnost, která vylučuje naši svobodnou vůli po vlastní smysluplné sebeurčení.“ Odmlčel se a slabě usmál. „Mám na mysli, Pare, že jsme děti Brin a Jaira Ohmsfordových, dědicové kouzla elfího rodu Shannarů, strážci vložené důvěry. Pamatuješ si? Důvěru nám dal Allanon. Když umíral, řekl Brin, že se Ohmsfordové stanou strážci kouzla. Vždy, když ho bude potřeba, musí se vrátit.“

Par pomalu přikývl, začínal chápat. „Věříš, že jsme ti, jimž byla důvěra svěřena.“

„Věřím tomu — a děsí mě to jako doposud nic v celém mém životě!“ Walker chraptivě pokračoval. „Mám z toho hrůzu! Nechci vědět nic o druidech ani o jejich tajemství. Toužím se zbavit elfského kouzla i jeho proradnosti! Přeji si zůstat sám a žít svůj život podle svých měřítek, po ničem jiném netoužím!“

Par sklopil zrak, aby se chránil před Walkerovou zlobou. Pak se smutně usmál. „Někdy o svém životě nerozhodujeme.“

Walker Boh odpověděl nečekaně. „Už nemůžu couvnout.“ Když se na něj Par znovu podíval, rysy jeho hubené tváře ztvrdly. „Zatímco jsem čekal v lesích kolem Storlocku až se probudíš a držel se stranou od ostatních, rozhodl jsem se.“ Zavrtěl hlavou. „Pokud zůstáváme neoblomní z toho důvodu, abychom se neprotivili svým zásadám, události a okolnosti se proti nám občas spiknou; nakonec se stejně zkompromitujeme. Zachráníme jedny principy jenom proto, abychom se zřekli jiných. Moje rozhodnutí, skrývat se v Divočině tě málem stálo život. Mohl bych to udělat znovu. Čím bych za to zaplatil?“

Par zakroutil hlavou. „Neodpovídáš za to, když se rozhodnu riskovat, Walkere. Nikdo nenese takovou odpovědnost.“

„O, ale může nést, Pare. Dokonce musí, když je k tomu pověřen. Cožpak to nevidíš? Pokud takovou mocí vládnu, jsem odpovědný i za její použití.“ Smutně pokýval hlavou. „Přál bych si, aby tomu tak nebylo. To je však jen má iluze.“

Napřímil se. „Zatím jsem se nedostal k tomu nejpodstatnějšímu, co jsem ti přišel říci. Nejlepší bude, když se k tomu vrátím později, aby sis mohl odpočinout.“ Vstal a jakoby chtěl zahnat chlad, zahalil se do vlhkého pláště. „Půjdu s tebou,“ konstatoval prostě.

Par ztuhl překvapením. „K Hadeshornu?“

Walker Boh přikývl. „Setkat se s Allanonovým stínem — jestli nás opravdu volá druidův stín — a vyslechnout jeho slova. Více neslibuji, Pare. Nedělám ústupky tvému přesvědčení — jsem přesvědčen, že v něčem jsi měl pravdu. Nemůžeme předstírat, že svět začíná a končí na hranicích, které si vytyčíme. Občas musíme připustit, že zasahuje i do našich životů. Přestože se nám to příliš nehodí, musíme se postavit k jeho výzvám čelem.“

Tvář mu zářila emocemi, které si Par jen stěží dokázal představit. „I já bych chtěl znát svou roli,“ zašeptal.

Walker se natáhnul a bledou, štíhlou rukou krátce stiskl tu Parovu. „Teď odpočívej. Máme před sebou namáhavou cestu a zbývá jen den nebo dva, abychom se na ni připravili. Vezmu si to na starost. Oznámím to i ostatním a přijdu pro vás, až nastane čas.“

Vydal se ke dveřím, ale pak zaváhal a usmál se. „Doufám, že teď o mě budeš smýšlet lépe.“

Vyšel ze dveří a pokoj osiřel. Teď se zase usmíval Par.

Walker Boh dodržel všechno co slíbil. Za dva dny se vrátil. Objevil se krátce po svítání s koněm a zásobami. Par už mohl vstát. Předešlý den a část dnešního strávil na procházce. Ze svého zážitku ve Staré slatině se rychle zotavoval. Oblečený čekal na verandě domu, kde bydlel se Steffem a Teel, když se jeho strýc vynořil ze stínů lesa a v polosvětle rána plného mlhy za sebou táhl svůj potah.

„Vypadá podivně,“ zamumlal Steff. „Po celou dobu, co jsme tady, jsem neměl příležitost pořádně si ho prohlédnout. Ale připadá mi stále stejný. Víc přízrak než člověk.“ Se zářícíma očima se omluvně usmál.

„Walker Boh je skutečný až příliš,“ odpověděl Par, aniž by se na trpaslíka podíval. „A pronásledují ho jeho vlastní přízraky.“

„Myslím, že takové přízraky musí mít dost velkou odvahu.“

Par se k němu otočil. „Bojíš se ho?“

„Bojím?“ Steff se nevrle zasmál. „Slyšíš, Teel? Hledá štěrbinu v mém brnění!“ Rychle na něj obrátil svou zjizvenou tvář. „Ne, mladíku, nebojím se ho. Jen mě udivuje“

Objevil se Coll s Morganem a jejich společnost mohla vyrazit. Přišli se s nimi rozloučili Storové, zvláštní drah duchů, neustále zahalený v bílých šatech ponořující se do vlastního tichu. Na tvářích se jim neustále zračil dychtivý výraz. Zvědavě a napjatě se shromáždili ve skupinkách, pozorní. Někteří z nich k nim přistoupili, aby jim pomohli nasednout. S jedním nebo dvěma z nich Walker tiše mluvil. Nikdo jiný je nemohl slyšet. Pak spolu s ostatními nasedl a ještě se krátce otočil.

„Hodně štěstí nám všem, přátelé,“ pokynul jim a pobídnul koně k planinám směrem na západ.

Budeme ho potřebovat, tiše zamumlal Par.

Kapitola 13

Sluneční světlo ozářilo nehybnou hladinu jezera Myrian. Cestu si našlo v mezerách mezi vzdálenými stromy a obarvovalo tak vodu do nádherně zlatočervené barvy, která nutila Wren Ohmsfordovou mhouřit oči. Daleko na západě horizontu tvořily Irrybiské hory zubatou černou trhlinu a oddělily tak zem od oblohy. Na široce rozprostřený Tirfing dopadaly první noční stíny.

Ještě hodinu nebo možná o chvíli déle a bude tma, pomyslela si.

Přesunula se ke kraji jezera a jen na chvíli nechala samotu přicházejícího soumraku zaplavovat její mysl. Všude kolem se Západní země rozpínala do chvějícího se horka odcházejícího letního dne s línou spokojeností spící kočky, nekonečně trpělivá v očekávání přicházející noci a zimy, kterou temnota přinese. Nezbývalo jí moc času.

Chvíli hledala stopu ztrácející se o nějakých sto yardů dříve, ale nenašla ji. Také se mohl ztratit v řídkém vzduchu. Napadlo ji, že v téhle hře na kočku a myš velice snaží. Možná za to muže ona.

Ta představa ji hnala kupředu. Potichu procházela mezi stromy na kraji jezera a s novým odhodláním odhrnovala spadané listí a zem. Měla malou a hubenou postavu, ale jinak byla vypracovaná a silná. Díky počasí a slunci měla oříškově hnědou kůži. Nakrátko ostříhané, klukovské, popelavě blonďaté vlasy ji těsně přiléhaly k hlavě. Měla velice ostré elfí rysy, plné zakřivené obočí, malé špičaté uši a lícní kosti propůjčovaly její tváři úzký a vysoký vzhled. Při chůzi neúnavně otáčela své zkoumavé, oříškové oči.

O sto stop dál udělal první chybu. Objevila malý kousek porušeného mechu. Hned vzápětí spatřila stopu boty u hromádky kamenů. Nechtěně se zasmála a její sebevědomí vzrostlo. Nedočkavě potěžkala kládu, kterou třímala v ruce. Za chvíli ho dostanu, slíbila si.

Nedaleko se jezero stáčelo mezi stromy a vytvářelo tak hluboký záliv. Musela se vydat vlevo hustým porostem borovic. Zpomalila a pohybovala se teď opatrněji. Ostražitě prozkoumávala okolí. Borovice nahradil veliký keř, který rostl blízko skupiny cedrů. Obešla ho a zachytila známku čerstvého škrábnutí na kmeni stromu. Začíná se chovat bezstarostně, pomyslela si — nebo chce, abych si to myslela.

Právě když do ní vkládala nohu objevila past. Z pečlivě zakryté smyčky v keři vedl provaz k silnému ohnutému a svázanému stromku. Kdyby si toho nevšimla, vymrštilo by jí to vzhůru za zachycenou nohu.

Hned nato objevila další, ještě lépe schovanou past, nastraženou pro případ, že se vyhne té první. Vylinula se jí a ještě zvýšila svou opatrnost.

I přesto se málem dostala do problémů. Seskočil z javoru asi o padesát yardů dále. Velice se unavil, když se pokoušel ztratit v lese. Teď se rozhodnul záležitost rychle ukončit. Právě když procházela pod starým stinným stromem, v tichosti seskočil. Zachránil jí jen její instinkt. Ve chvíli, kdy dopadal na zem, odskočila stranou, máchla dřevěnou kládou a s hlasitým plesknutím ho praštila přes jeho široká ramena. Útočník se vzápětí vzpamatoval a se zachrochtáním postavil na nohy. Nesmírně obrovský muž se v uzavřeném prostoru řídkého lesního porostu vrhnul na Wren. Aby ho odehnala, znovu zamávala kládou. Klopýtla a on toho s ohromující hbitostí využil. Otáčela se, kládou ho udržovala z dosahu a zoufale vytáhla dýku aby namířila její ostří proti útočníkovu břichu.

Opálená zarostlá tvář se snažila zachytit její pohled hluboce posazenýma očima. „Jsi mrtvý, Garthe,“ oznámila mu s úsměvem. Pak se její prsty spojily, aby vytvořily znamení.

Předtím, než se z ní skutálel a postavil se na nohy, zhroutil se obrovský tulák předstírajíc falešnou pokoru. Pak se také usmál. Chvíli stáli proti sobě s úsměvy na tvářích. Pak se ve ztrácejícím se světle dávali dohromady. „Zlepšuji se, že jo?“ zeptala se Wren a zatímco promlouvala, gestikulovala rukama.

Řečí rychle se pohybujících prstů, kterou jí naučil, odpověděl Garth bez jediného zvuku. „Zlepšuješ se, ale ještě to není úplné dokonalé,“ překládala. Když se natáhla, aby se dotkla jeho paže, její úsměv se ještě rozšířil. „Předpokládám, že pro tebe nebudu nikdy dost dobrá. Ztratil bys práci!“

Zdvihla kládu a předstírala útok, což ho donutilo uskočit stranou. Chvíli spolu soupeřili. Když skončili, vydali se zpět, směrem k jezeru. Za zátokou se rozprostírala malá planina, ani ne půl hodiny vzdálená. Nabízela pro tuhle noc ideální místo k přenocování. Wren si jí všimla při lovu a teď k ní zamířila.

„Jsem unavená, všechno mě bolí, ale nikdy jsem se necítila lip,“ řekla dívka nadšeně. Po cestě si vychutnávala posledního slunečního světla opírajícího se do jejich zad, vdechovala vůni lesa. Cítila se živá a spokojená. Chvíli si zpívala nějaké písničky tuláků z jejich svobodného života, písně o tom, co bylo a bude. Garth jí následoval jako její tichý stín.

Našli místo na stanování, rozdělali oheň, připravili a snědli večeři. Pivo pili z velké kožené čutory. Noc byla příjemně teplá a myšlenky Wren Ohmsfordové se spokojeně toulaly. Předtím, než se budou muset vrátit, mají ještě pět dní pro sebe. Vycházky s Garthem se jí líbily, byly vzrušující a poučné. Ten velký tulák byl nejlepší z učitelů — takový, který nechá své studenty, aby se učili ze zkušeností. O stopování, schovávání, léčkách, pastech a všech možných tricích v rámci umění přežít, nevěděl nikdo víc než on. Od začátku se stal jejím učitelem. Nikdy se neptala, proč si vybral zrovna ji; jednoduše mu byla vděčná za to, že se tak rozhodnul.

Na chvíli se zaposlouchala do zvuků lesa a snažila se podle zvuku uhodnout, co se tam ve tmě pohybuje. Vedla namáhavý a bouřlivý život, jiný si ani nedokázala představit. Narodila se jako potulná dívka. Žila tak celý život kromě několika let ve svém mládí, kdy bydlela v malé vesničce ve Stinném dole v Jižní zemi se svými bratranci Ohmsfordy. Do Západní země se vrátila před šesti lety. Když její rodiče zemřeli začala cestovat s Garthem a lidmi, kteří ji přijali a ukázali, jak žít jejich způsobem života. Celá Západní země patřila tulákům, od Kershaltu až k Irrybisu, od Údolí Rhenn až k Modré soutěsce.

Kdysi také patřila elfům, ale elfové zmizeli Tuláci tvrdili, že se vrátili zpět do legend. Ztratili zájem o svět živých bytostí a odešli zpět do pohádek.

Někteří tomu nevěřili. Tvrdili, že se pouze skrývají. Neznala pravdu. Viděla však, že opustili ráj divočiny.

Garth jí podal čutoru. Hluboce se napila a pak mu jí podala zpět. Začínala být ospalá. Normálně pila málo. Ale dnes večer se překonala. Nestávalo se často, že od Gartha dostala to nejlepší.

Chvíli ho pozorovala, přemýšlejíc co pro ni vlastně znamená. Čas ve stinném údolí už dávno patřil vzdálené minulosti, ačkoliv si ho dobře pamatovala. Neustále vzpomínala na Ohmsfordy, zvláště na Para s Collem. Bývali součástí její rodiny. Ale už to vnímala jako by se to stalo v jiném životě. Její rodinou se stal Garth, jejím otcem, matkou i bratrem, v tom všem představoval její skutečnou rodinu. Připoutala se k němu jako ještě nikdy k nikomu. Divoce ho milovala.

Navzdory této skutečnosti se někdy cítila strašně osaměle — sirotek bez domova, tulák střídající jednu rodinu za druhou, hledající místo kam patří. Nevěděla, kým vlastně je. Trápila se, že o sobě ví tak málo a nikdo jí s tím nedokáže pomoci. Často se ptala, ale vysvětlení jí nikdy neuspokojilo. Její otec byl Ohmsford. Matka tulačka. Nedozvěděla se, jak zemřeli, ani co se stalo s ostatními členy její rodiny. Nebylo známo, kdo jsou její předci.

Zůstala jí jen jedna věc, která se mohla stát klíčem k její totožnosti. Malý kožený váček, který nosila uvázaný kolem krku a obsahující tři dokonale tvarované kameny. Elfeíny, řekl by člověk, pokud se nepodíval blíž a neuviděl obyčejné kameny natřené na modro. Ale našli je u ní, když byla miminko. Nic jiného, co by ukazovalo na její příslušnost.

Podezírala Gartha, že o tom něco ví. Když se ho jednou zeptala, popřel to způsobem, který jí přesvědčilo, že lže. Garth dokázal udržet tajemství lépe než kdokoli jiný, Wren ho však znala natolik dobře, než ji nemohl oklamat. Když jí zklamání rozzlobilo, protože nechtěl být v téhle věci otevřený, měla chuť z něho tu odpověď vytřást. Ale vždy potlačila vztek a zklamání v sobě. Netlačila na Gartha. Až bude chtít, všechno jí prozradí. Když se v myšlenkách vracela ke své rodinné historii, skončila tím, že pokrčila rameny. Nikam to nevedlo. Zůstávala sama sebou bez ohledu odkud pochází — tulácká dívka s životem, který jí většina lidí mohla závidět, pokud by byli zcela upřímní. Vlastní celý svět, protože není svazována žádnou jeho částí. Mohla se vydat kam chtěla a dělat vše, na co si jen pomyslela. To bylo víc než si může dovolit většina lidí. Přestože mnoho jejích potulných přátel pocházelo ze smíšených manželství, nikdy si nestěžovali. Svobodně se bavili a svůj čas trávili s kým a jak chtěli. Bylo jí to snad málo?

Botou rozryla bláto před sebou. Uvědomovala si, že nikdo z nich není elf. Nikomu z nich neproudila v žilách ani Ohmsfordova, ani Shannarova krev, označující nositele elfských kouzel. Nikoho z nich nesužovaly sny.

Když si všimla, že se na ní Garth dívá, její oříškové oči se pohnuly. Pronesla něco nedůležitého a přitom uvažovala, proč netrénuje tak důkladně i jiného z tuláků způsobu jak přežít.

Napili se ještě světlého piva, znovu rozdělali oheň a zabalili se do dek. Wren nemohla usnout, chycena v bludném kruhu nezodpovězených otázek a nevyřešených záhad, které poznamenaly její život. Ve spánku se těžce převalovala pod dekou, pronásledována útržky snů, které proklouzávaly její myslí jako kapky deště mezi prsty za letní bouřky.

Když se probudila, svítalo. Naproti ní seděl stařec a šťoural se v popelu ohniště dlouhým klackem. „Nejvyšší čas,“ zamumlal.

Údivem zamrkala a pak vyskočila na nohy. Garth ještě spal, ale její nečekaný pohyb ho vzbudil. Hmátla stranou pro klacek. V hlavě se jí honilo několik otázek. Odkud ten stařec přišel? Jak se mu povedlo dostat se tak blízko, aniž by je vzbudil?

Stařec zvedl autoritativně ruku, která vypadala jako hůl, a řekl: „Neznepokojuj se, poděkuj mi, že jsem tě nechal spát.“

Garth už také stál na nohou. K Wreninu velkému překvapení začal stařec mluvit k tulákovi v jeho posunkové řeči. Opakoval těch několik pronesených slov a slušně se omluvil. Garth zaváhal, viditelně překvapen. Pak se znovu opatrně posadil na zem.

„Odkud znáte tuhle řeč?“ dožadovala se Wren vysvětlení. Nikdy nepotkala mimo tábor tuláků člověka, který by ovládal Garthův jazyk.

„Něco jsem se už za svůj život naučil,“ odpověděl pobaveně a na tváři se mu objevil samolibý úsměv: Měl hnědou žilnatou kůži, bílé vlasy a neupravené vousy. Jeho hubená postava připomínala strašáka do zemí. Visela na něm změť zaprášených šedých hadrů. „Například vím,“ řekl, „že zprávy se mohou předávat napsané na papíru, říkat, nebo ukazovat prsty...“ Odmlčel se. „Nebo pomocí snů.“

Wren se zprudka nadechla. „Kdo jste?“

„Zdá se,“ řekl stařec, „že tuhle otázku má každý v oblibě. Mé jméno není důležité. Podstatné je to, že jsem pověřen, abych tě upozornil, že už si nemůžeš dovolit ignorovat své sny. Zvlášť pokud, potulná dívenko, pocházejí od Allanona.“

Když mluvil ke Garthovi, dělal posunky a opakoval tak svá slova v řeči prstů, přitom si počínal velmi obratně. Vypadalo to, jakoby tímto způsobem komunikoval celý život. Wren věděla, že ji velký tulák sleduje, ale nedokázala spustit oči ze starce. „Jak víte o těch snech?“ zeptala se ho mírně.

Prozradil jí, že je Cogline, druid z dávné minulosti, který se musel vrátit, protože skuteční druidové ze Čtyřzemí zmizeli. Nebyl tu nikdo, kdo by se vydal za příslušníky Ohmsfordovy rodiny a varoval je, že ty sny jsou skutečné. Řekl jí, že ho poslal Allanonův duch, aby jí prozradil pravý smysl těch snů a podařilo se mu jí přesvědčit o tom, že Čtyřzemí opravdu hrozí smrtelné nebezpečí, že kouzlo se téměř ztratilo a jen Ohmsfordové ho mohou znovu vyvolat. První noc novoluní ona pak musí přijít za Allanonem, aby se dozvěděli, co se je potřeba učinit. Nakonec prozradil, že nejdříve vyhledal Para Ohmsforda a Walkera Boha — další adresáty snů — a potom přišel za ní.

Když skončil, seděla a snažila se urovnat si myšlenky. „Sny mě znepokojují už nějakou dobu.“ přiznala. „Myslela jsem, že to jsou normální sny, které nemají hlubší význam. Ohmsfordská kouzla se nikdy nestala součástí mého života...“

„A ty pochybuješ, zda vůbec jsi Ohmsford,“ přerušil jí stařec. .“Nejsi si jistá, že? Jestliže nejsi Ohmsford, pak kouzla nemají v tvém životě co dělat — pak by ti měly vyhýbat, nemám pravdu?“

Wren na něj upřeně pohlédla. „Jak to všechno víte, Cogline?“ Nepochybovala o jeho identitě; přijala ji, protože na tom nezáleželo. „Jak je možné, že o mě tolik víte?“ S očekáváním se náhle naklonila dopředu. „Znáte pravdu o tom, kdo skutečně jsem?“

Stařec pokrčil rameny. „Není tak důležité znát, kdo jsi, jako vědět, kým se můžeš stát,“ odpověděl záhadně. „Jestli se chceš dozvědět pravdu, udělej to, oč tě sny žádají. Jdi k Hadeshornu a promluv si s Allanonem“

Pomalu se uklidnila. Než se znovu obrátila na starce, chvíli hleděla na Gartha. „Hrajete si se mnou.“ řekla starci.

„Možná.“

„Proč?“

„To je docela jednoduché. Pokud jsi, jak já tvrdím, do této záležitosti zapletená, pak možná přistoupíš na můj požadavek a budeš mne následovat. Ostatní členy tvé rodiny jsem se rozhodnul potrestat aby se poučili. Myslel jsem si, že s tebou to půjde jinak. Čas ubíhá a já už jsem velice starý muž. Novoluní nastane už za šest dnů. I na koních se k Hadeshornu nedostaneme dříve, než za čtyři dny, — možná pět, pokud mám tu cestu přežít i já.“

Posunky zároveň opakoval vše co říkal a najednou se ozval Garth. Stařec se zasmál. „Jestli půjdu také? Ano, myslím, že ano. Staral jsem se teď několik týdnu o Allanonovy záležitosti. Věřím, že se mám dozvědět jak se události vyvinou.“ Zamyšleně se odmlčel. „Kromě toho pochybuji, že bych měl na výběr...“ Zmlknul.

Wren hleděla na východ do míst, kde na obzoru jako bílý ohnivý míč odpočívalo mraky a mlhou zastíněné slunce, jehož teplo teprve přicházelo. Nad lesknoucími se vodami Myrianu létali racci a chytali ryby. Nehybnost časného jitra ničím nerušila její myšlenky.

„Jak se rozhodnul můj bratranec...?“ začala, ale pak se zarazila. Když to slovo vyřkla, znělo nějak podivně.

Něčím je od sebe oddělovalo. „Co řekl Par, že udělá?“ opravila se.

„Že si musí celou věc promyslet,“ odpověděl stařec. „Spolu se svým bratrem. Našel jsem je pohromadě.“

„A můj strýc?“

Pokrčil rameny. „To samé.“

Ale jeho oči říkaly něco jiného. Wren zakroutila hlavou. „Zase si se mnou hrajete. Co říkali?“

Pohled se mu se zúžil. „Tulácká dívko, zkoušíš mou trpělivost. Nemám sílu tady sedět a všechno několikrát opakovat jenom proto, abys mohla má slova použít jako omluvu za své rozhodnutí. Nemáš svůj vlastní rozum? Jestliže půjdou, učiní tak ze svých vlastních důvodů a ne z důvodů, které jim nabídneš ty. Neměla bys udělat to samé?“

Wren Ohmsfordová byla pevná jako skála. „Co říkali?“ opakovala ještě jednou a každé slovo předtím, než ho vyslovila, pečlivě zvážila.

„Svou vlastní volbu!“ vyštěkl a posunky rozzlobeně ukazoval svou odpověď Garthovi, aniž z ní spouštěl očí. „Jsem snad papoušek, abych pro tvou zábavu opakoval, co říkají jiní?“

Chvíli ji pozoroval a pak rozhodil rukama. „Dobře! Tady to máš celé! Mladý Par byl společně se svým bratrem vyhnán Federací z Varfleetu, protože používal kouzla k vyprávění příběhů o historii své rodiny a druidů. Když jsem ho naposledy viděl, myslel si, že půjde domů, aby si o těch snech trochu popřemýšlel. Teď už nejspíš zjistil, že se mu to nepodaří, protože jeho domov obsadila Federace a jeho rodiče — kdysi také tvoji — jsou v něm uvězněni!“

Wren překvapením vyhrkla, ale stařec si jí nevšímal. „Něco jiného je Walker Boh. Domnívá se, že se zřekl rodiny Ohmsfordů. Žije sám a to jej uspokojuje. Nechce mít nic společného ani se svou rodinou ani s velkým světem a zvlášť ne s druidy. Myslí si, že jen on ví jak správně používat kouzla, že všichni ostatní, kteří něco málo umí, a do toho zahrnuje i nás, nedokáže rozumně přemýšlet! Zapomněl, kdo ho to naučil! On...“

„Vy,“ vpadla mu do řeči Wren.

„...se ohání nějakým samozvaným posláním...“ na okamžik se zarazil. „Co? Co jsi říkala?“

„Vy,“ opakovala, a její oči ho zkoumaly. „Stal jste se jeho učitelem, nemám pravdu?“

Zatímco ji stařec probodával pohledem, nastala chvilka ticha. „Ano, dívko. Přesně tak. Jsi teď spokojena? To je věc, po které jsi pátrala? Nebo chceš vědět víc?“

Zapomněl svá slova převádět do posunkové řeči, ale vypadalo to, že Garth mu stejně odečítá ze rtů. Upoutal Wreninu pozornost na sebe a přikývl na souhlas. Učil jí, snažit se od svého protivníka získat znalosti, které si nepřál aby věděla. Získáš tím výhodu.

„To znamená, že nepůjde?“ zatlačila. „Myslím tím Walkera.“

„Samozřejmě!“ spokojeně konstatoval stařec. „Zrovna, když jsem si říkal, jaká jsi chytrá holka, vyvedeš mě z omylu!“ Nadzvedl jedno obočí ve své žilnaté tváři. „Walker Boh tvrdí, že nepůjde. Je o tom pevně přesvědčen. Ale on půjde! Stejně tak Par. Stane se. Věci přicházejí, jak nejmíň to očekáváme. Možná za to mohou kouzla druidů. Zamotávají sliby a předurčení, které tak lehkomyslně přijímáme, a posílají nás do míst, na která jsme nikdy jít nechtěli.“ Pobaveně zavrtěl hlavou. „Vždycky jsem se dokázal přetvařovat.“

Omotal kolem sebe hadry a naklonil se dopředu. „Tak v co se proměníš, malá.Wren? Ve statečného ptáka nebo zbabělého zrádce — čím se staneš?“

Nechtěně se zasmála. „Nemůžu být obojí, podle toho jak se mi to bude hodit?“ zeptala se.

Netrpělivě zavrčel. „Taková možnost není. Vyber si.“

Wren se nakrátko podívala na Gartha, potom svůj zrak upřela hluboko do lesních stínů, kam ještě nedosáhlo vzdálené sluneční světlo. Myšlenky a otázky z předešlé noci se jí vracely a probíhaly neústupně hlavou. Věděla, že pokud se rozhodne, může kdykoli odejít. Tuláci jí v tom bránit nebudou, dokonce ani Garth ne — ačkoliv ten se rozhodne ji následovat. Mohla by se setkat s Allanonovým stínem. Mohla by mluvit s legendárním mužem, o kterém mnozí tvrdili, že nikdy neexistoval. Konečně se zeptá na věci, které jí trápí už tak dlouhou dobu a možná se dočká nějakých odpovědí. Vyplní prázdno ve své duši a dozví se odkud pochází. Velice obtížné poslání, pomyslela si. Zapeklitý život! Cítila, jak jí po kořeni nosu klouže slunko a lechtá ji. Opět se setká s Parem a Collem, s Walkerem Bohem — svojí druhou rodinou, která nejspíš její rodinou vůbec nebyla. Zamyšleně si skousla rty. Docela příjemná představa.

Ale také by to znamenalo, že se setká s reálnou podobou svých snů — nebo alespoň s Allanonovou představou této skutečnosti. Změní to dosavadní směr jejího života, se kterým byla doposud naprosto spokojená. Přeruší to jeho běh a stane se součástí událostí, kterým se chtěla raději vyhnout.

Její mozek pracoval. Cítila, jak jí tlačí na prsa malý váček s barevnými kameny, jakoby jí chtěl připomenout všechny možnosti. Znala příběhy Ohmsfordů i druidů a byla ostražitá.

Pak zjistila, že se směje. Jak jí ostražitost od něčeho může odradit? Hrome! Zamčená komnata vybízela k otevření! Pokud se vzdá, nedokáže žít sama se sebou!

Stařec přerušil její myšlenky. „Tulácká dívko, jsem unavený. Aby úplně nezdřevěněly vyžadují moje stárnoucí kosti pohyb. Laskavě se vyjádři. Anebo vyžaduješ, jako ostatní z tvé rodiny, nějakou dobu na rozmyšlení?“

Wren se zadívala na Gartha a nadzdvihla jedno obočí. Kývnutí tuláckého obra bylo téměř nepostřehnutelné.

Podívala se zpět na Coglina. „Jste nějak špatně naladěn, stařečku!“ řekla rozzlobeně. „Kam se ztratila vaše trpělivost?“

„Odešla spolu s mým mládím, dítě,“ řekl a jeho hlas byl nečekaně mírný. Založil si před sebou ruce. „Stále jsi neodpověděla.“

Usmála se. „Hadeshorn a Allanon,“ pronesla. „Co jste čekal?“

Stařec neodpověděl.

Kapitola 14

O pět dní později, když po celém západním horizontu plálo slunce mezi rudofialovými cáry ve svém obvyklém letním ohňostroji, Wren, Garth a stařec, tvrdící, že je Cogline, dosáhli úpatí Dračích štítů. Dorazili na klikatou a úzkou cestu ve skalách, která vedla do Údolí smutku a k Hadeshornu.

První je uviděl Par Ohmsford. Vystoupal nahoru po stezce na sto yardů vzdálenou skalní plošinu, kde mohl sedět a pozorovat jih Truborohu. Cítil se sám sebou. Dorazil již včera, spolu s Collem, Morganem, Walkerem, Steffem a Teel. Při čekání na novoluní mu začala docházet trpělivost. Právě se hluboce obdivoval majestátnímu západu slunce, když spatřil neobvyklou trojici, jak se na koních blíží od řady topolů a záře na západě. Vydal se jim vstříc. Nejprve pomalu vstal, nevěřil svým očím. Zakrátko zjistil, že se nemýlí a seskočil ze svého bidýlka, aby se vydal stezkou dolů, uvědomit zbytek svých společníků, tábořících přímo u úpatí.

Wren k nim málem dorazila dřív než on. Její ostrý elfí pohled ho odhalil ve stejný okamžik, kdy on spatřil ji. Jakoby do ní vjel blesk, ostruhami pobídla bezohledně koně a své společníky nechala za sebou, aby za ní dorazili, jak se jim to podaří. Přihnala se do tábora, ještě než se kůň úplně zastavil, seskočila ze sedla a rozběhla se k Parovi. Objala ho s takovou radostí, že málem upadl. Když s ním skončila, úplně stejně se přivítala s užaslým, ale potěšeným Collem. Walker dostal trochu odměřenější pusu na tvář a Morganovi, kterého si z dětství pamatovala jen mlhavě, potřásla rukou a kývla na něj.

Zatímco se tři Ohmsfordovi sourozenci — alespoň tak vypadali, přestože Wren nebyla opravdová sestra — objímali a vítali, ostatní stáli kolem nich a s nepříjemným pocitem se navzájem měřili ostražitými pohledy. Nejvíce si prohlíželi Gartha, který kohokoliv z nich dvojnásobně převyšoval. Měl na sobě oblečení jasných barev, jaké tuláci obvykle nosili. Ve svém křiklavém kroji Vypadal ještě větší. Pohledy ostatních upřeně a nesmiřitelně opětoval. Wren si na něj po chvilce vzpomněla a začala s nezbytným představováním. Par se Steffem a Teel ji následoval. Cogline stál mlčky opodál: zdálo se, že stejně každý ví co je zač, takže žádné formální představení nebylo potřeba. Všude kolem se potřásalo rukama a kývalo na pozdrav. S takovou zdvořilostí počítali a ostražitost se z většiny tváři nevytratila. Když se přesunuli k ohni ve středu malého tábořiště, aby se zúčastnili večeře, připravované trpaslíky, objevila se Wren se svým doprovodem a jejich devítičlenná společnost se rychle rozdělila na skupinky. Steff a Teel se soustředili na přípravu jídla. Shrbeni u kotlíků nad ohněm mlčeli. Walker se stáhl do stínu pod štíhlou borovicí a Cogline zmizel ve skalách, aniž by pronesl jediné slovo. Choval se tak tiše, že si jeho odchod téměř neuvědomili. Nikdo se tím ale příliš nezatěžoval, protože Coglina nepovažovali za člena své společnosti. Par, Coll a Wren s Morganem se přesunuli ke svým koňům, odstrojili je a kartáčovali. Přitom si vyprávěli o starých časech, starých známých, místech, která navštívili, věcech, které tam viděli, i o tom, jak se život změnil.

„Vyrostla jsi Wren,“ žasl Coll. „už nejsi ta hubená násada od koštěte, která od nás odcházela.“

„Jezdíš na koni a jsi divoká jako vítr! Není pro tebe žádná hranice!“ Par se smál a rozhazoval rukama, jakoby chtěl tím gestem obejmout celou zemi.

Wren úsměv opětovala. „Je to lepší život, než když vyprávíte staré báchorky a budíte unavené psy, tak jak to dělá většina z vás. Západní země je stvořena pro lidi se svobodnou myslí, takové jako jsem já.“ Pak jí úsměv z tváře zmizel. „Ten starý muž, Cogline, mi prozradil, co se stalo v údolí. Jaralan a Mirianna se na čas stali i mými rodiči. Proto se o ně také obávám. Říkal, že jsou vězněni. Slyšeli jste o nich něco?“

Par zakroutil hlavou. „Žijeme v poklusu už od Varfleetu.“

„Je mi to líto, Pare.“ V jejích očích se zračila opravdová lítost. „Federace dělá co může, aby nám znepříjemnila život. Dokonce i v Západní zemi už má své vojáky a úřední poskoky, přestože je to zem, kterou víceméně ignoruje. Tuláci každopádně vědí, jak se jim vyhnout. Kdybyste potřebovali, uvítáme vás mezi sebou.“

Par ji krátce objal. „Nejdřív se podíváme, co nám přinesou ty sny,“ zašeptal.

Večeře sestávala ze smaženého masa, čerstvě upečeného, tvrdého chleba, dušené zeleniny, sýra a ořechu. Zatímco pozorovali jak slunce mizí za obzorem, spláchli snědené jídlo pivem a vodou. Ke Steffově radosti, každý tvrdil jak se povedlo. To on připravil ty nejsložitější pokrmy. Cogline se stále nevracel, ale ostatní se začali bavit uvolněněji, s výjimkou Teel, která vypadala, že nemluví nikdy. Pokud si Par pamatoval, stal se vedle Steffa jediným, komu trpasličí dívka vůbec něco řekla.

Když bylo po večeři, Steff a Teel si vzali na starosti nádobí. Zatímco soumrak pomalu přecházel v noc, ostatní se sami nebo ve dvojicích rozcházeli. Když Coll s Morganem odešli dolů k prameni pro vodu, vydal se Par s Wren a obrem Garthem cestou, která vedla do hor a do Údolí smutku.

„Už jsi se tam někdy dostal?“ zeptala se Wren, zatímco šli a kývla směrem k Hadeshornu.

Par zavrtěl hlavou. „Je to ještě několik hodin daleko a nikdo to nechce uspěchat. Dokonce ani Walker tam nechce dřív, než bude muset.“ Vzhlédl k obloze, kterou ve složitých vzorech zdobili skupinky hvězd a nad jejíž severním obzorem visel srpek měsíce. „Zítra v noci,“ dodal.

Wren neodpověděla. Pokračovali dál, dokud nedošli ke skalní plošince, na které už Par ten den seděl. Zastavili se a dívali do rozprostírající se krajiny na jihu.

„Také se ti zdály ty sny?“ zeptala se ho Wren a hned začala vyprávět o svých. Když přitakal, zeptala se: „Co si o tom myslíš?“

Par se posadil na skále a druzí ho následovali. „Myslím, že od časů Brin a Jaira přešlo už deset generací Ohmsfordů, které čekaly, až tato doba nastane. Domnívám se, že kouzlo elfího rodu Shannarů, a teď kouzlo Ohmsfordů, je něčím víc, než si připouštíme. Myslím, že Allanon — nebo přinejmenším jeho stín — nám o tom prozradí víc.“ Odmlčel se. „Možná se ukáže jeho opravdová podstata, něco úžasného — a zároveň něco hrozného.“

Uvědomoval si, že se na něho dívka upřeně dívá svýma ořechovýma očima a na omluvu pokrčil rameny. „Nechci to zbytečně dramatizovat. Takhle to prostě cítím.“

Wren jeho slova automaticky přeložila Garthovi, který na sobě nedával znát, co si myslí. „U tebe a Walkera se kouzlo projevuje,“ řekla tiše. „Já si nejsem ničeho podobného vědoma. Jak je to možné?“

Zakroutil hlavou. „Nejsem si jist. Morganovo kouzlo je dnes silnější než moje, přesto povolán nebyl.“ Pokračoval vyprávěním o tom, jak se setkali s Přízrakem a jak horal objevil kouzlo, které spalo v Leahově meči. „Divil jsem se, proč sny nepožadovaly, aby přišel místo mě, když jsem pochyboval, k čemu je píseň přání dobrá.“

„Ty si nejsi jistý silou svého kouzla, Pare,“ řekla tiše. „Z příběhů musíš vědět, že počínaje Sheou nikdo z Ohmsfordů nevěděl, v okamžiku, kdy se začalo kouzlo projevovat, jak elfí kouzlo použít. S tebou to může být stejné.“

Uvědomil si, že má pravdu a zachvěl se. Zvedl hlavu. „Nebo s tebou, Wren. I to je možné.“

„Ne, ne, Pare Ohmsforde. Jsem jen obyčejná tulácká dívka, nemám v sobě krev přenášející kouzlo z generace na generaci.“ Zasmála se. „Obávám se, že si musím vystačit s váčkem, ve kterém jsou, chceš-li kouzelné elfeíny!“

Také se zasmál a vzpomněl si na kožený váček s malovanými kamínky, který už jako dítě pečlivě chránila. Ještě chvíli si vyměňovali příběhy ze svého života, vyprávěli si, co je na jejich cestách potkalo. Připadalo jim, jako by se neviděli jen pár týdnů, zatímco ve skutečnosti uběhla léta. Par usoudil, že za to může Wren. Dokázala ho zbavit se rozpaku. Udivovala ho sebejistota, se kterou vystupovala. Divoká, svobodná dívka vypadala zjevně spokojená se svým toulavým životem odtrženým od nátlaku a požadavků, který mohl omezovat její chování. Začal obdivovat její duševní i tělesnou sílu. Přál by si v sobě objevit alespoň zlomek její kuráže.

„Co si myslíš o Walkerovi?“ zeptala se ho po chvíli.

„Připadá mi velice vzdálený,“ odpověděl ihned. „Neustále ho pronásledují démoni, kterým nikdy nemohu porozumět. Přestože má vlastní kouzlo, které někdy používá, mluví o tom, že nevěří elfímu kouzlu ani druidům. Ve skutečnosti mu nerozumím.“

Wren přeložila jeho slova Garthovi a obří tulák odpověděl krátkým pokynutím. Wren na něj ostře pohlédla a pak se obrátila k Parovi: „Garth tvrdí, že má Walker strach.“

Par vypadal překvapeně. „Jak to ví?“

„Prostě to ví. Protože je hluchý, používá mnohem víc ostatní smysly. Odhaluje pocity lidí rychleji, než bys to dokázal ty nebo já — dokonce i takové, které lidé skrývají“

Par přikývl. „Myslím, že v tomhle případě má úplnou pravdu. Walker má strach. Sám mi to prozradil. Říkal, že má strach z toho, co může přinést ta záležitost s Allanonem. Zvláštní. Nedokážu si představit nic, z čeho by měl Walker Boh strach.“

Wren dala znamení Garthovi, ale obr jen pokrčil rameny. Chvíli seděli tiše. Každý se věnoval svým, myšlenkám. Pak se Wren zeptala: „Věděl jsi, že Cogline kdysi býval Walkerovým učitelem?“

Par se na ni zostra podíval. „To ti prozradil?“

„Spíš jsem to z něj vymámila.“

„Co ho učil, Wren? Kouzlo?“

„Něco.“ S nepřítomným pohledem se obrátila do svého nitra. „Myslím, že v jejich vztahu se skrývají další tajemství.“

Ačkoliv to Par nevyslovil, souhlasil s ní.

V nočním stínu Dračích štítů spali členové malé společnosti nerušené, ale za úsvitu se probouzeli s neklidem. Dnes večer nastane novoluní, noc, ve které se setkají s Allanonem. Každý sám se neklidně zabývali nějakou činností. Jídlo snědli, aniž vnímali jeho chuť. Téměř spolu nemluvili. Přecházeli sem a tam a vymýšleli si různé práce, které by odvedly jejich pozornost od toho, co je čekalo. Nastal jasný den bez mraků, plný líných slunečních paprsků a teplých vůní léta, takový, ze kterého by se jinak radovali. Za těchto okolností se však zdál nekonečný.

Cogline se objevil kolem poledne. Jako otrhaný prorok zkázy scházel cestou z hor dolů. Došel k nim celý zaprášený a neupravený, vlasy měl rozcuchané a oči potemnělé nevyspaním. Oznámil jim, že je všechno připravené — ať už to znamenalo cokoliv — a že pro ně přijde až se setmí. Buďte připraveni, přikázal jim. Přestože se snažili dozvědět něco víc, odmítl jim říct .cokoliv dalšího a zmizel zpátky v horách.

„Co myslíte, že tam nahoře dělá,“ zamumlal Coll k ostatním, když se otrhaná postava v dálce ztrácela jako malá černá skvrna, až se vytratila docela.

Slunce se pomalu sunulo na západ, jakoby za sebou vleklo okovy. Členové malé skupinky se pohroužili ještě víc do sebe. Začali si uvědomovat velikost nadcházejícího setkání. Dokonce i Walker Boh, u kterého se předpokládalo, že je pro něho setkání se stíny a duchy běžná záležitost, zamlknul a ponořil se do sebe jako jezevec do nory.

Par na strýce narazil právě uprostřed odpoledne, zatímco se procházel po chladnějších svazích hor, které obklopovaly prameny. Když kráčeli proti sobě, zpomalovali, až zůstali stát na místě a mrzutě se pozorovali.

„Myslíš si, že skutečně přijde?“ zeptal se nakonec Par.

Walkerovu bledou tvář chránil stín kapuce jeho pláště, takže z ní nešlo nic vyčíst. „Přijde,“ řekl strýc.

Par chvíli přemýšlel a pak řekl: „Nevím, na co se mám připravit.“

Walker pokrčil rameny. „To nevadí, Pare. Ať už se připravíš na cokoli, stejně to nebude stačit. Mohu ti jen potvrdit, že tvá představivost na tohle nestačí. Druidi byli vždy mistři překvapení.“

„Čekáš to nejhorší?“

„Čekám...“ zarazil se, aniž větu dokončil.

„Kouzlo,“ řekl Par.

Walker se zamračil.

„Druidské kouzlo — to si myslíš, že dnes večer uvidíme? Doufám, že máš pravdu. Doufám, že se rozezní a otevře všechny uzamčené dveře, abychom viděli, co kouzlo skutečně dokáže!“

Když Walker Boh konečně překonal úžas, ironicky se usmál. „Některé dveře je lepší nechat zavřené,“ řekl mírně. „Bude se ti hodit, když si to zapamatuješ.“

Na okamžik položil ruku na synovcovo rameno a pak tiše pokračoval dál svou cestou.

Odpoledne se vleklo vstříc večeru. Když už slunce dorazilo na konec své dlouhé cesty na západ a začalo zapadat za obzor, začali se pomalu trousit do tábořiště na večeři. Morgan nepřetržitě něco vykládal, což byla jasná známka nervozity, stále mluvil o kouzle, mečích a roztodivných divokých událostech, o kterých Par doufal, se nikdy nestanou. Ostatní většinou mlčeli, jedli aniž by něco poznamenali, a upírali zkoumavé pohledy na sever k horám. Teel nejedla vůbec, seděla sama stranou ve stínu a maska, která skrývala její tvář ji jako nějaká zeď oddělovala od ostatních. Dokonce i Steff se od ní vzdálil.

Setmělo se a objevili se blikající hvězdy. Zpočátku osaměle a pak jich byla plná obloha. Měsíc nevyšel; nastal zaslíbený čas, kdy se Luna, sestra měsíce, oblékla do černého. Zvuky dne utichly a noc zůstávala klidná. Hovor začal váznout. Oheň, na kterém se vařilo, praskal a šlehal do ticha. Někdo si zapálil a vzduch se naplnil štiplavým pachem. Morgan uchopil Leahův dlouhý meč a nepřítomně ho začal čistit. Wren s Garthem krmili a hřebelcovali koně. Morgan vyrazil kus po cestě, zastavil se a zíral do hor. Ostatní seděli ztraceni ve svých myšlenkách.

Všichni čekali.

Když se pro ně Cogline vrátil, přicházela půlnoc. Stařec se vynořil ze stínu jako duch. Objevil se tak náhle, že sebou všichni trhli. Dokonce ani Walker ho neviděl přicházet.

„Je čas,“ oznámil.

Beze slova vstali a následovali ho. Vedl je z tábořiště cestou vzhůru do houstnoucích stínu Dračích štítů. Když vyšli, hvězdy sice jasně svítily, ale hory se kolem nich zavíraly a zanechávaly je pod příkrovem černoty. Cogline nezpomalil; vypadalo to, jakoby měl kočičí oči. Museli se snažit, aby jeho tempu stačili. Par, Coll a Morgan se drželi u starce nejblíže, za nimi šli Wren s Garthem, pak Steff s Teel a celou skupinu uzavíral Walker Boh. Když dorazili k vrcholkům, cesta začala prudce stoupat. Prošli úzkou průrvou, která se v horách otevřela jako kapsa. Kolem panoval klid a ticho. Když s námahou stoupali vzhůru, slyšeli jeden druhého dýchat.

Minuty plynuly. Cestu jim přehrazovaly balvany a stěny útesů. Stezka vzhůru se klikatila jako had. Všude ležely uvolněné kameny a oni se přes ně museli škrábat nahoru. Cogline stále udával rychlé tempo. Par klopýtl a odřel si kolena. Zjistil, že skály jsou ostré jako sklo. Většina z nich vypadala podivně, černě se leskla jako uhlí a odrážela obrazy jako zrcadlo. Par ze zvědavosti kousek odštípl a schoval si ho do kapsy.

Náhle se hory rozestoupily a oni stanuli na kraji Údolí smutku. Ležela před nimi široká, mělká proláklina posetá úlomky kamení lesknoucího se stejně jako úlomek, který měl Par v kapse. V údolí nic nerostlo; chyběl v něm sebenepatrnější život. Uprostřed se rozkládalo jezero, jehož zelenočerné vody v bezvětří líně vířily po hladině.

Cogline se na okamžik zastavil a obrátil na ně. „Hadeshorn,“ zašeptal. „Domov odlesků staletí a druidů z dávné minulosti.“ Jeho větrem ošlehaná tvář dostala při pohledu na jezero uctivý výraz. Pak se odvrátil a vedl je dolů do údolí.

Kromě jejich oddechování a skřípání bot na skalách bylo i údolí ponořeno do tichu. Ozvěny jejich pohybů si v nočním klidu hrály jako děti v horkém letním dni. Očima pozorně sledovali okolí a hledali duchy. Žádné neviděli a proto si představovali živoucího v každém stínu. Nocí pulzovalo zvláštní teplo, pozůstatek denního žáru uvězněný v kotlině. Par cítil, jak mu po zádech stéká pramínek potu.

Došli na dno údolí a semnuti blízko k sobě vydali se směrem k jezeru. Odtud mohli vidět jak se vlní hladina jezera a víry zuřivě útočí jeden proti druhému. Slyšeli čeření vlnek, které narážely na břeh. Vzduchem se mísil ostrý pach starých a rozkládajících se věcí.

Když je Cogline zastavil a zvedl obě ruce, aby je varoval, nacházeli se několik desítek yardů od břehu. „Stůjte a nehýbejte se. Dál už nechoďte. Na pouhý dotek jsou vody Hadeshornu pro smrtelníky jedovaté!“ Přikrčil se a na ústa si přiložil prst, jakoby utěšoval dítě.

Poslechli, co jim Cogline přikázal. Před nesmírnou silou vycházející z okolí se opravdu cítili jako děti. Všichni ji vnímali. Dala se rozeznat jako ve vzduchu visící kouř z ohně. Vyčkávali na jednom místě, ostražití, dychtiví, plní úžasu i váhání zároveň. Mlčeli. Hvězdami posetá obloha se jako baldachýn protahovala až někam do nekonečna, zdálo se, že se celá nebesa soustředila nad údolím, jezerem a devíti rozechvělými poutníky.

Nakonec se Cogline zvedl a vrátil se k nim. Jako pták kýval rukama, naznačujíc aby k němu šli blíž. Shromáždili se do kruhu kolem něj tak blízko, že se navzájem dotýkali rameny. Rozhodně jim oznámil.

„Allanon přijde těsně před svítáním.“ Slavnostně na ně pohlédl svýma pronikavýma očima. „Chce, abych s vámi nejdřív promluvil já. Nemá svou dřívější podobu. Projevuje se jako stín. V tomhle světě je jeho síla pouhé mrknutí oka. Pokaždé, když vystoupí ze světa duchů, stojí ho to nesmírné úsilí. Trvá to jen krátký okamžik. S časem, který má, musí moudře nakládat. Prozradí vám, jaké je vaše poslání. Pověřil mě, abych vám vysvětlil, proč tomu tak je. Povím vám o Přízracích.“

„Vy jste s ním mluvil?“; zeptal se rychle Walker Boh.

Cogline neodpověděl.

„Proč jsme museli čekat až do této chvíle, abychom se o Přízracích dozvěděli?“ Par se cítil podrážděný. „Proč teď, Cogline, když jste to mohl udělat už dřív?“

Starý muž zavrtěl hlavou. Jeho vyčítavá tvář vyzařovala zároveň laskavost. „Nesměl jsem, mladíku. Nesměl jsem, dokud nebudete všichni pohromadě.“

„Hrátky!“ zamumlal Walker a znechuceně potřásl hlavou.

Starý muž ho přehlížel. „Myslete si co chcete, ale poslouchejte. Allanon si přeje, abych vám o Přízracích řekl. Vyjadřují naprosté zlo. Nejsou to povídačky nebo pověsti, za které je lidé považují, ale bytosti stejně skutečné jako vy nebo já. Zrodily se za okolností, které Allanon přes všechnu svou moudrost a prozíravost nemohl předvídat. Když Allanon odcházel ze světa živých, věřil, že věk kouzel končí a začíná nová doba. Černý mág se stal minulostí. Démoni starého světa kouzel zůstali uvězněni v Zapovězeném. Ildatch byla zničena. Paranor se stal pouhou vzpomínkou a s ním odešel poslední z druidů. Zdálo se, že kouzlo může usnout navěky.“

„Kouzla je vždycky třeba,“ řekl tiše Walker.

Starý muž ho znovu ignoroval. „Přízraky jsou zvláštnost, kouzla, vzniklá jako vedlejší účinek používání jiných kouzel, pozůstatek kdysi probuzených sil. Připomínají semena, dřímající v Čtyřzemí. Za Allanonova života o nich nikdo nevěděl. Probudily se v okamžiku, kdy odešli druidové a s nimi jejich síla. Nikdo nevěděl o jejich přítomnosti, dokonce ani Allanon ne. Produkty vyvolaných a zapomenutých kouzel, neviditelné jako prach na cestě.“

„Počkejte!“ skočil mu do řeči Par. „Co to tvrdíte. Cogline? Že Přízraky jsou jen zbytky a části nějakých zvláštních kouzel?“

Cogline se zhluboka nadechl a zaklesl před sebou ruce.

„Chlapče, jednou jsem ti říkal, že o kouzlu, které ovládáš toho moc nevíš. Kouzlo je součástí přírodních sil, jako oheň ve středu země, jako vlny na moři při přílivu, jako větry, ničící lesy, nebo jako hladomor, po kterém vymírají celé národy. Neobjeví se a ani nezmizí bez následků! Přemýšlej! Vzpomeň si na Wila Ohmsforda, který používal elfeíny, ačkoliv mu to jeho elfí krev už nedovolovala? Ztratily se, jakmile se jejich pozůstatek -píseň přání - nespojil s krví tvých předků. Bylo to tedy kouzlo, které zcela zmizelo? Všechna vyvolaná kouzla, mají kromě přímého účinku i vedlejší. A všechny mají své následky.“

„Které kouzlo stvořilo Přízraky?“ zeptal se Coll a jeho hranatá tvář zůstala klidná.

Starý muž pokýval svou hlavou. „To Allanon neví. Není způsob, jak to zjistit. Stvořit je mohlo cokoliv v době Shey Ohmsforda a jeho potomků. Kouzlo se běžně používalo a mnohdy obsahovalo i hodně zla. Přízraky se mohly zrodit z jakékoliv jeho části.“

Odmlčel se. „Přízraky neznamenaly ve svém počátku nic. Neškodné trosky použitého kouzla. Dokázaly však přežít a utajit svou přítomnost. Vynořily se teprve po trvalém odchodu Allanona a Paranoru. Rychle nabíraly na síle. V té době vzniklo v řádu věcí prázdno. A prázdné místo se musí za všech okolností vyplnit. Přízraky využily svou příležitost a prázdnotu zaplnily.“

„Nerozumím,“ ozval se rychle Par. „Jaké prázdno máte na mysli?“

„A jak se stalo, že Allanon tuhle možnost nepředvídal?“ dodala Wren.

Starý muž si propletl prsty a jeden po druhém je během řeči začal prohýbat. „Život se vždycky odehrával v kruzích. Síla přichází a odchází; má různé podoby.

Kdysi daly lidstvu sílu vědomosti. Později tak učinilo kouzlo. Allanon předvídal návrat vědění jako prostředku pokroku — obzvlášť poté, co odešli druidové a Paranor. Pečlivě načasovaný okamžik. Ale rozvoj znalostí nepostupoval dost rychle, aby uvolněné místo zaplnil. Částečně to způsobila Federace. Snažila se udržet starý způsob života; ostře kritizovala veškeré používání síly kromě té vlastní — a ta byla přízemní a vojenská. Rozšiřovala svůj vliv po celém Čtyřzemí, dokud celé neovládla. Elfové na tom měli také svou zásluhu; z nějakého neznámého a nepochopitelného důvodu zmizeli, přestože představovali potřebnou rovnováhu. Byli posledními lidmi ze starého světa kouzel. Pokud mělo dojít k přechodu ze světa kouzel do světa vědění hladce, byla jejich přítomnost nezbytná.“

Pokýval hlavou. „I kdyby zůstali elfové ve světě lidí a Federace nezískala takový vliv, mohly se Přízraky zrodit. Prázdno vzniklo ve chvíli, kdy odešli druidové. Nedalo se s tím nic dělat.“ Povzdechl si. „Allanonova předvídavost měla své hranice. Neočekával nic zvláštního, ani příchod Přízraků. Pokud zůstával naživu — a déle se mu to podařit ani nemohlo — dělal co mohl, aby Čtyři země udržel v bezpečí.“

„Nestačilo to ani v jednom případě,“ řekl ostře Walker.

Cogline se na něj podíval a vztek v jeho hlase byl téměř hmatatelný. „Nuže, Walkere. Možná dostaneš jednou příležitost udělat to líp.“

Za naprostého ticha stáli proti sobě tváří v tvář v černé tmě. Pak se Cogline odvrátil. „Pokuste se pochopit podstatu Přízraků. Jsou to paraziti, živící se smrtelníky, kouzla, jejichž potravou se stávají živé bytosti. Vstoupí do nich, zcela se jich zmocní a ovládnou je. Neprojevuje se to však v každém případě stejně. Vzpomeň si Pare na lesní ženu, kterou jste s Collem potkali. Kdysi živá bytost nakažená a zpustošená tak, že ji nebylo pomoci, stejně jako zvířeti, které zešílí. Ale pamatuješ si na tu holčičku z Tofferského hřebene?“

Lehce přejel prsty po Parově tváři. Okamžitě se mu vybavily vzpomínky na stvůru, které ho předhodily pavoučí skřeti. Cítil, jak se k němu přichází a prosí: „Obejmi mě, obejmi mě,“ a zoufale se ho snaží obejmout. Intenzita vzpomínky ho málem porazila.

Coglinova ruka ho pevně přidržela. „Přízrak, který tak snadno nerozeznáš. Stejně jako my mají různou velikost a dokážou na sebe vzít lidskou podobu. Některé jsou téměř k smíchu. Poznáš je snadno podle jejich vzhledu nebo chování. S jinými to je mnohem těžší.“

„Proč jsou mezi nimi takové rozdíly?“ nejistě se zeptal Par.

Cogline svraštil čelo. „Ani to Allanon neví. I před ním dokázaly Přízraky skrýt své tajemství.“

Starý muž se na dlouhou chvíli odvrátil a pak se otočil zpátky. Jeho tvář vypadala jako maska zoufalství. „Jsou jako mor. Nemoc se šíří, dokud se počet nakažených neúnosně nezvýší. Kterýkoli přízrak dokáže tu nemoc rozšířit. Kouzlo jim umožňuje překonat téměř jakoukoli obranu. Čím víc jich je, tím jsou silnější. Co zmůžete, abyste zastavili mor, když nevíte, kde se nalézá jeho zdroj. Neznáte jeho příznaky, ani nemáte účinný lék?“

V nastalém tichu se nejistě dívali jeden na druhého.

Nakonec se Wren zeptala: „Jaký k tomu mají důvod, Cogline? Nebo jen prostě roznášejí nákazu mezi živé bytosti? Přemýšlí jako my, nebo... nemají vědomí?“

Par na dívku zíral s nepředstíraným obdivem. Položila nejlepší otázku, na jakou se někdo z nich zmohl. On ji měl položit.

Cogline si pomalu mnul ruce. „Uvažují stejně jako ty nebo já, tulácká dívko a zcela jistě mají ke svému chování důvod. Ale ten zůstává nejasný.“

„Chtějí nás zničit,“ pronesl ostře Morgan. „To je jistě dostatečný důvod.“

Cogline zakroutil hlavou. „Myslím, že chtějí víc.“

Par náhle zjistil, že se snaží vyvolat sny, které mu poslal Allanon. Vize světa nočních můr, ve kterém všechno zčernalo a seschlo. Život se projevoval jen jako něco stěží rozeznatelné. Rudé oči Přízraků žhnuly a postavy ze stínu poletovaly závojem kouře a popela.

To mají v úmyslu Přízraky udělat, uvědomil si.

Nemohou přece připustit, ale se takové vize naplnily?

Bezmyšlenkovitě pohlédl na Wren a spatřil, že se jí v očích odráží stejná otázka. Instinktivně poznal na co myslí. Záblesk poznání spatřil i v očích Walkera Boha. Sdíleli společné sny a ty je k sobě přiblížily natolik, že na okamžik uvažovali naprosto stejně.

Cogline vystrčil hlavu ze tmy, která ji skrývala. „Přízraky něco vede,“ zašeptal. „Síla přesahující vše, co jsme doposud poznali...“

Jakoby nedokázal donutit hlas větu dopovědět, nechal větu nedokončenou. Vzájemně na sebe pohlédli.

„Co uděláme?“ zeptala se nakonec Wren.

Stařec se unaveně napřímil. „To, proč jsme sem přišli, tulácká dívko — vyslechneme Allanona.“

Strnule se vydal pryč. Nikdo mu v tom nebránil.

Kapitola 15

Potom se rozešli. Každý našel místo pro svou samotu, aby se zde mohl oddávat vlastním myšlenkám. Očima neklidně zkoumali třpytivý koberec černé skály. Pokaždé se vraceli k Hadeshornu a v pomalu se pěnící vodě hledali známky pohybu.

Žádný tam nebyl.

Možná se nic nestane, napadlo Para. Celé to je dokonalá lež.

Cítil, jak mu hruď svírá zklamání i uvolnění. Přinutil se myslet na něco jiného. Coll seděl jen několik stop od něho, ale odmítal k němu obrátit pohled. Chtěl zůstat sám Trápily ho věci, které musel promyslet a Coll by ho jer rušil.

Náhle ho napadlo, že je legrační, kolik úsilí už v poslední době věnoval tomu, aby se od bratra držel dál Možná to bylo tím, že se o něj bál...

Vztekle se snažil přemýšlet o něčem jiném. Cogline. Další, poměrně veliká neznámá. Kdo byl ten stařec, který, jak se zdálo, toho hodně věděl? Tvrdil, že padlý druid, Allanonův posel. Ale tohle stručné vysvětlení ho zdaleka nemohlo uspokojit. Tušil, že toho skrývá mnohem víc, než naznačoval. Zcela určitě všem ostatním zatajoval celou řadu událostí odehrávajících se mezí ním, Allanonem a Walkerem Bohem. Allanon by nehledal pomoc padlého druida ani za těch nejzoufalejších okolností. Jen Cogline znal pravý důvod své účasti na tomto shromáždění, nikdo jiný o něm vědět nemohl.

Unaveně pohlédl na starého muže stojícího o několik stop u břehu Hadeshornu blíž než všichni ostatní. Nějakým způsobem se dozvěděl všechno o Přízracích. Stejně tak se mu podařilo několikrát mluvit s Allanonem. Stal se jedinou živou bytostí, které se to povedlo od chvíle, kdy před třemi sty lety druid zemřel. Par chvilku vzpomínal na příběhy o Coglinovi a Brin Ohmsfordové — napůl šíleném muži, který třímal neporazitelné kouzlo proti Přízrakům smrti — takový obraz pověsti ukazovaly. Změnil se. Ovládal se. Zůstával potrhlý a excentrický — ale většinou se kontroloval. Uvědomoval si, kdo je — a nevypadalo to, že z toho je příliš nadšen. Pochopitelně se s tím nesvěřil. Ale Par nebyl slepý.

Někde v dálce se noční obloha krátce zableskla a za okamžik znovu potemněla. Jeden život skončil aby uvolnil místo jinému, říkávala jeho matka. Povzdechl si. Od chvíle, kdy museli utéct z Varfleetu si na rodiče příliš nevzpomněl. Cítil, jak ho hryže svědomí. Napadlo ho, jestli jsou v pořádku a jestli je ještě někdy uvidí.

Odhodlaně stiskl čelisti. Samozřejmě, že je znovu uvidí. Zvládnou to. Allanon odpoví na jeho otázky — na to jak používat kouzlo písně přání, na důvody jejich snů, co udělat s Přízraky a s Federací... na všechno.

Allanon ty odpovědi zná.

Čas plynul. Z minut se stávaly hodiny a noc se chýlila ke svému konci. Par se přesunul k Collovi, protože ho potřeboval mít blízko sebe. Ostatní se různě přesouvali, protahovali a nejistě chodili po blízkém okolí. Víčka jim těžkla a smysly otupovaly.

Daleko na východě se na obzoru objevily první záblesky svítání.

Nepřichází, zachmuřeně si pomyslel Par.

Jako odpověď se vody Hadeshornu zvedly vzhůru a údolím proběhlo zachvění. Kamení a skály se hlučně přesouvaly současně s probuzeným pohybem. Všichni se přikrčili, aby se chránili. Jezero začalo vřít, voda hlučně zahřměla a k nebi vytryskla s ostrým syčením pára. Ozval se křik hlasů plných touhy nepatřící lidským tvorům, kteří vyrostly ze země. Napínaly svá pouta, která nikdo z nich nemohl vidět, ale dokázal si je představit. Walkerovy ruce se proti zvuku široce rozmáchly a rozhodily závoj stříbrného prášku planoucí jako ochranný štít. Ostatní si zakryli uši. Zvuk však nic neutišilo.

Pak začala země dunět. Z jejích hlubin se vyvalila bouře ještě hlasitější než mohutný křik. Cogline pozvedl tenkou paži a strnule ukázal na jezero. Hadeshorn vybuchl vodním vírem, vody divoce pěnily a z hlubin vystoupil...

„Allanon,“ vzrušeně vykřikl Par do zběsilých zvuků.

Legendární druid. Všichni ho ihned poznali. Znali pověsti přešlých staletí: poznali ho hluboko v srdci, kde bylo to tajemství odhaleno. Vysvobodil se z vod Hadeshornu, vyrostl v nočním prostoru a kolem něj zářilo oslepující světlo. Průhledný a šedý stín z podsvětí, který ve tmě slabě mihotal, majestátně vystoupil z jezera a zůstal stát na jeho hladině. Od hlavy až k patám zůstával zahalený. Stál před nimi obraz vysokého a mocného muže, kterým kdysi býval. Obrátil k nim svou protáhlou, ostře řezanou a vousatou tvář. Jeho pronikavé oči pronikly až na nejvzdálenější část jejich životů, aby je prozkoumaly a posoudily.

Par Ohmsford se zachvěl.

Voda přestala pěnit, dunění odeznělo a nářek se ztratil v tichu, které se nad celým údolím rozhostilo. Stín se očividně beze spěchu posunul směrem k nim, jakoby chtěl znevážit Coglinova slova o tom, že ve světě lidí smí zůstat jen krátce. Nespouštěl z nich pohled. Par ještě nikdy nebyl tak vystrašený. Chtělo se mu utéci. Pokusit se uprchnout, aby si zachránil život, avšak nedokázal se ani pohnout.

Stín došel ke břehu jezera a zastavil se. Někde hluboko uvnitř svých myslí ho všichni slyšeli mluvit.

— Já jsem Allanon, který byl —

Vzduch naplnily hlasů, které patřily lidem a tvorům, kteří už dávno nežily a přinášely ozvěnu slov stínu.

— Volal jsem vás k sobě ve snech — Pare, Wren a Walkere. Shannarovy děti, povolal jsem vás. Kolo času se znovu roztočilo — aby se znovu zrodilo kouzlo, aby se vrátila důvěra, která vám byla svěřena, aby začalo i skončilo mnoho událostí —

Hluboký a mohutný hlas, který- uvnitř slyšeli, teď zdrsněl emocemi, zařezávajícími se až do morku kostí.

— Zrodily se Přízraky. Povstaly s úmyslem ničit a prohnaly se Čtyřzemí s takovým přesvědčením, jako když po noci následuje den —

Nastalo ticho a hubené ruce stínu k nim vyslaly nočním vzduchem obraz slov, jehož zářivé barvy zůstali na okamžik viset v mlhavé temnotě. Sny, které jim posílal, ožily ve výjevech šílenství nočních můr. Pak se zvolna ztrácely až po nich nezůstalo nic. Hlas bez jediného zvuku šeptal.

— Tak se stane, pokud zůstanete lhostejní —

Par cítil, jak mu slova pronikají tělem jako dunění země. Chtěl se podívat na ostatní, chtěl se podívat na výrazy v jejich tvářích, ale hlas stínu ho pevně spoutal.

Ne však Walkera Boha. Hlas jeho strýce mrazil stejně jako hlas stínu. „Prozraď nám, co vlastně chceš, Allanone! Jasně se vyjádři!“

Allanonův pohled se přesunul na temnou postavu a ustrnul na ní. Přestože se tomu bránil, musel Walker Boh o krok ustoupit. Stín gestem pokynul.

— Zničte Přízraky! Hubí příslušníky ras, zmocňují se jejich těl, berou na sebe jejich podobu, proměňují se v ně, zneužívají je, dělají z nich beztvaré obry a šílené lesní ženy, s kterými jste se již setkali — a ještě hrůznější věci. Nikdo tomu nedokáže zabránit. Nikdo, pokud se to nepodaří vám —

„Ale co máme udělat?“ zeptal se vzápětí a téměř bezmyšlenkovitě Par.

Když se stín objevil, byl hmotný jako duch, který znovu ožívá. Teď už ale jeho rysy začaly blednout. To, co kdysi představovalo Allanona, se mihotalo stejně průhledně a pomíjivě jako kouř.

— Shannarovo dítě. Aby se podařilo přízraky zničit, musí být znovu nastolena rovnováha — nejen na nějaký čas, nejen v tomto věku, ale navždy. K tomu je potřeba kouzlo. Kouzlo, vracející životu jeho skutečnou hodnotu. Kouzlo, obnovující lidské bytí ve světě smrtelných. Kouzlo je vaše dědictví — tvé, Walkerovo a Wren. Musíte ho k sobě pustit a obejmout ho —

Hadeshorn začal znovu vřít a jejich malá společnost ustoupili před jeho syčením a párou — všichni až na Coglina, který před nimi stál pevně jako skála a hlavu skláněl ke křehké hrudi.

Zdálo se, že Allanonův stín ve tmě roste a zdvihá se jako obr. Šaty mu vlály. Jeho oči se zabodly do Para a mladík z údolí cítil, jak mu hrudí projel neviditelný prst.

— Pare Ohmsforde, nositeli zárodku písně přání, jako zbraň ti odkazuji znovuobjevený Shannarův meč. Jen Mečem se ukáže pravda a jen pravdou lze přemoci Přízraky. Vezmi meč, Pare; vládni jím tak, jak přikazuje tvé srdce — a pravda o Přízracích bude odkryta —

Pohled se přesunul.

— Wren, dítě utajených a zapomenutých životů, tobě dávám úkol stejně důležitý. Země se nezhojí a nezhojí se ani její lid, pokud se nevrátí elfové ze světa kouzel. Najdi je a vrať do světa lidí. Přiveď je, tulácká dívko. Jen tak se nemoc ztratí —

Hadeshorn vybuchl hromovou ranou.

— A Walkere Bohu, ty bez víry, nalezni její sílu — a porozumění potřebné k tomu, aby zůstala. Najdi ten poslední lék, který je třeba aby se do Zemí vrátil život. Najdi zmizelý Paranor a vrať do něj druidy —

Ve tvářích všech se odrážet úžas zadržující nedůvěřivé výkřiky, deroucí se na povrch. Všichni začali vykřikovat, slova se přes sebe valila, jak se každý snažil být v té vřavě slyšet. Ale výkřiky náhle utichly, když stín prudce vztyčil ruce a zem znovu začala dunět.

— Přestaň —

Když se k nim obrátil tváří, vody Hadeshornu za ním zasyčely a zaprskaly. Na východě jasněla obloha; svítání hrozilo rozedněním.

Stín znovu šeptal.

— Mohli byste být připraveni lépe. Přál bych si, aby to tak bylo. Ale víc vám říci nedokážu. Nemohu. Ve stínu smrti mi chybí síla, kterou jsem vládl za svého života. Je mi dovoleno vidět jen části a úlomky dřívějšího nebo budoucího světa. Nacházím se ve světě, kde hmota znamená velmi málo, nemohu najít před vámi skrytá tajemství. Každý den se mé vzpomínky více a více vzdalují. Vyjevil jsem své možnosti; to musí stačit. Proto mi věnujte pozornost. Nepůjdu s vámi. Nepovedu vás. Neodpovím na otázky, se kterými jste sem přišli — ani na ty o kouzle, o vaší příslušnosti nebo o vás samotných. To všechno musíte udělat vy sami. Můj čas ve Čtyřzemí vypršel, Shannarovy děti. Můj osud je stejný jako kdysi Bremenův. Nespoutává mě neúspěch, přesto mám navlečené okovy. Smrt vymezuje čas i bytí. Jsem součástí minulosti. Budoucnost Čtyřzemí patří vám a jen vám —

„Ale žádáš nás o nemožné!“ zoufale vyštěkla Wren.

„Ještě hůř! Žádáš nás o věci, které se protiví!“ zuřil Walker. „Mají znovu přijít druidové? Má být obnoven Paranor?“

Stín mírně odpověděl.

— Žádám vás o to, co se musí stát. Vládnete potřebnou silou, máte srdce, právo a potřebu udělat, oč vás žádám. Následujte má slova. Vykonejte poslání. Pak budou Přízraky zničeny —

Par cítil, jak se mu zoufalstvím stahuje hrdlo. Allanon se začal ztrácet.

„Kam se máme vypravit?“ vykřikl zuřivě. „Kde máme začít hledat? Allanone, musíš nám to prozradit! “

Nepřišla žádná odpověď. Stín se ještě víc ponořil do sebe.

„Ne! Nemůžeš odejít!“ zanaříkal náhle Walker Boh.

Nehmotná postava splývala s vodami Hadeshornu.

„Druide, zakazuji to!“ zuřivě křičel Walker a rozhazoval kolem sebe jiskry vlastního kouzla napřahujíc přitom ruce, jako by chtěl stín zadržet.

Údolí odpovědělo výbuchem, země se třásla, kameny začaly divoce rámusit a padat, z hor se přihnal bičující vítr, jakoby ho někdo zavolal, Hadeshorn pěnil a vířil vztekem, ozýval se nářek mrtvých — a Allanonův stín vzplanul. Když se síly kolem nich střetly a všechno se ocitlo ve větrném víru světel a zvuků, mrštilo to s nimi na zem.

Nakonec se opět snesl klid a tma. Opatrně zvedli hlavy a rozhlédli se. Údolí osamělo, zmizeli stíny, duchové i vše, co je doprovázelo. Země poklidně odpočívala a Hadeshorn pulsoval tichým, mírným odleskem záře slunce, které vyplulo z temnoty.

Par Ohmsford pomalu vstal. Cítil, že se asi probudil ze snu.

Kapitola 16

Když se částečně vzpamatovali a dokázali se soustředit zjistili, že postrádají Coglina. Nedokázali si to vysvětlit a začali ho s očekáváním hledat v přetrvávajících stínech noci. Údolí nabízelo jen několik míst, kde se mohl starý muž skryt. Nenalezli ho.

„Asi ho rozmetal Allanonův stín,“ pokusil se vtipkovat Morgan.

Nikdo se nesmál. K žertování měli daleko. Bojovali se zoufalstvím, které jim přinesly události předešlé noci. Záhadné zmizení starého muže je ještě více rozrušilo. Uvědomili si rozdíl mezi tím, když se objevily a znovu bez varování zmizely stíny dávno mrtvých Druidů a tím, když se jednalo o člověka z masa a kostí. Cogline se stal jediným pojítkem mezi sny a smyslem jejich cesty. Ve chvíli, kdy se to pojítko očividně přetrhlo, si bolestně uvědomili, že si musí poradit sami.

Nějakou dobu postávali nejistě kolem. Pak Walker zamumlal něco o ztrátě času. Vyrazil nazpátek cestou, kterou přišli a ostatní ho následovali. Slunce plulo nad obzorem, třpytíce se zlatem na modré obloze bez mráčku. V pustých Dračích štítech začínal teplý den. Na okraji údolí se Par ohlédl přes rameno. Hadeshorn ho zasmušile pozoroval a neodpovídal.

Cestou zpátky všichni mlčeli. Vraceli se k druidovu pověření, zvažovali a porovnávali jeho odhalení a úkoly, které jim dal. Nikdo z nich neměl chuť promluvit. Zejména Par. Allanonovo představení ho dokonale zmátlo. S velkým úsilím si musel připomínat, že se to opravdu stalo. Spolu s Collem následoval ostatní, sledoval jejich záda, pozoroval jak kličkují v mezerách mezi skalami po stezce, která vedla do skalní průrvy směrem k úpatí hor, kde leželo jejich tábořiště. Vracel se hlavně k tomu, že měl Walker nakonec pravdu když říkal, že ať si představí setkání s Allanonem jakkoli, jeho představa bude naprosto zkreslená. Coll se ho v jednu chvíli zeptal, jestli je v pořádku a on mlčky přikývl. Uvnitř však pochyboval, jestli ještě někdy vůbec v pořádku bude.

Stín mu přikázal, aby nalezl Shannarův meč. U všech čertů, jak to má udělat?

Už předem ho odrazovala nesplnitelnost toho úkolu. Neměl představu, kde by měl začít. Pokud si dobře vzpomínal, nikdo meč nespatřil od doby, kdy Federace začala okupovat Tyrsis — před sto lety. A mohl zmizet už předtím. Slehla se po něm zem. Stejně jako kouzla, druidové a jejich svět, stal se meč částí legendy, žijící už jen v paměti lidí. Zmizeli druidové, elfové i kouzla — ve světě lidí nic podobného neexistovalo. Jak často tohle slyšel?

Zaskřípal zuby. Jak si s tím má poradit? Allanon jim příliš nepomohl. Jen každému z nich uložil, aby po něčem pátral a ujistil je, že jeho požadavky jsou splnitelné.

Tělem mu projel nával horka. Ani zmínka o jeho kouzle, o tom jak používat píseň přání. Žádný náznak číhajících překážek. Nedozvěděl se k čemu má kouzlo využít. Nedostal ani příležitost ptát se. O kouzle nevěděl o nic víc než předtím.

Par cítil hněv a zklamání. Měl další tucet věcí, o kterých netušil, jak je vyřešit. Takže, znovu najít Shannaruv meč! A co pak? Co s ním má dělat? Vyzvat Přízraky na souboj? Procházet zemí, pátrat po nich a jednoho po druhém likvidovat?

Tvář mu zrudla. U sta hromů! Proč má o takových věcech vůbec přemýšlet!

Zastavil se. Zapeklitý problém! Měl by se držet Allanonových pokynů — nehonit se za Přízraky se Shannarovým mečem v ruce, ale nejdřív tu zbraň najít?

Musel se rozhodnout.

Snažil se na chvíli nemyslet a skrýt se v chládku stínu útesů, které stezku strážily; ale myšlenky se ho nechtěly pustit, chovaly se jako vyděšené dítě hledající matku. Steff před ním něco vykládal Teel a pak Morganovi. Přitom úporně pokyvoval hlavou. Všiml si také Walkera pevného držení těla. Pozoroval Wren jak úporně kráčí za strýcem, jakoby chtěla přeběhnout přímo přes něj. Všichni odcházeli stejně rozzlobeni a zklamáni jako on; v tom se nemýlil. Připadalo jim, že je Allanon podvedl — tím, co neřekl. Očekávali konkrétní, přesné odpovědi na otázky, se kterými za ním přišli.

Nezískali nic víc, než nesplnitelné úkoly!

Přesto Allanon tvrdil, že je nežádá o nemožné, že oni tři mají srdce, právo a schopnosti potřebné k jejich zdárnému uskutečnění.

Par si povzdechl. Může se na to spolehnout?

Znovu se zamyslel nad tím, proč o celé té záležitosti vůbec uvažuje.

Začarovaný kruh. Už jen tyhle úvahy znamenají, že se tou zatracenou věcí zabývá?

Vynořil se ze stínu útesů na cestu z oblázků, vedoucí dolu k tábořišti. V té chvíli se rozhodl, že zapomene na vztek a zklamání a začne jasně uvažovat. Na kterou ze získaných informací, se může spolehnout? Ve snech ho opravdu volal Allanon — to se potvrdilo. Druid za nimi přišel a požádal je o pomoc proti temným silám, které ohrožovaly Čtyřzemí. Stejným způsobem žádal v minulosti Parovi předky. Tentokrát však jako pouhý stín. Aby se přesvědčil, že jeho volání vyslyší, poslal dávného druida Coglina, posla z masa a kostí. Allanon Coglinovi důvěřoval.

O posledním závěru Par chvilku uvažoval, jestli mu lze opravdu věřit. Odpověděl si kladně.

Přízraky jsou skutečné, pokračoval dál. Představovaly nebezpečí, zlo a zcela jistě ohrožovaly rasy ve Čtyřzemí. Přízraky byly kouzlo.

Znovu se zastavil. Pokud se nemýlí, musí je jiné kouzlo porazit. Jestliže souhlasí i s tímhle, dokázali být Cogline s Allanonem daleko přesvědčivější, než si připouštěl. Vysvětlovalo to povídačky o zrození a rozšířeni Přízraků. Získalo smysl i tvrzení o absenci rovnováhy ve Čtyřzemí. Ať už věřil nebo nevěřil ve vinu Přízraků, nemohl popřít, že Čtyři země trpí velkým zlem. Část viny přisuzovala Federace kouzlu elfů a druidů — kouzlu, o kterém pověsti tvrdily, že je dobré. Pravda leží někde uprostřed. Z pohledu Para, kouzlo nikdy samo o sobě nebylo dobré, nebo špatné; byla to prostě síla. Tuhle lekci mu udělila píseň přání. Záleží na tom, jak se s kouzlem zachází.

Par se zamračil. Pokud se neplete, mohou Přízraky využívat kouzlo takovým způsobem, aby rasám škodily a přitom si toho nikdo nevšiml? Není jediný způsob jak s takovým kouzlem bojovat, prostě ho otočit proti tomu, kdo jím vládne a vrátit mu jeho původní účel? Možná se to bez druidů, elfů ani talismanů jako je Shannarův meč skutečně nepodaří.

S odporem připustil, že myšlenka dává smysl.

Co když něco přehlédl?

Objevilo se před ním tábořiště, které zůstalo ve stejném stavu jako když ho opouštěli. Denní světlo vyhánělo poslední stíny. Koně uvázaní u nízké ohrady hlasitě ržáli. Par viděl, že je mezi nimi i Coglinův hřebec. Starý muž se sem zjevně nevrátil.

Zjistil, že přemýšlí o tom, jak se jim všem Cogline neočekávaně zjevil, když za nimi poprvé přišel. Walkerovi, Wren i jemu předal poselství a odešel stejně náhle jako přišel. Stále stejné. Všechny varoval a pak je nechal ať se sami rozhodnou. Najednou ho napadlo, že i tentokrát nechal volbu zcela na nich.

Došli do tábora aniž by mezi sebou prohodili víc než jen pár slov a s nepříjemným pocitem se zastavili. Někdo navrhnul nejdřív se najíst nebo vyspat, všichni se ihned postavili proti. Nepotřebovali ani spánek ani jídlo; necítili únavu ani hlad. Teď už byli připraveni mluvit o událostech předešlé noci. Potřebovali se vymluvit, nechat zaznít myšlenky a pocity, které jim na zpáteční cestě klíčily a vířily hlavou.

„Dobrá,“ řekl stroze Walker Boh po chvíli napjatého ticha. „Protože se k tomu nikdo jiný nemá, povím to já. Celá ta věc je šílená. Paranor je pryč. Druidi jsou pryč. Sto let nikdo ve Čtyřzemí nespatřil elfa. Přinejmenším stejně dlouho nikdo neviděl Shannarův meč. Žádný z nás nemá potuchy, jak si s tím poradit — pokud je to skutečně možné. Myslím si, že se jedná o ukázkový příklad toho, jak druidové zneužívají Ohmsfordy. A to se mi vůbec nelíbí!“

Jeho tvář byla rudá a bojovná. Par si znovu vzpomněl, jak se v údolí rozčílením téměř přestal ovládat. Takhle si Walkera Boha nepamatoval.

„Nejsem si jistý, jestli můžeme takhle zlehčovat to co jsme viděli,“ začal Par, ale Walker mu skočil do řeči.

„Samozřejmě, že ne Pare — vidíš vtom příležitost uspokojit svou posedlou zvědavost v tom, jak používat kouzlo! Varoval jsem tě varoval, že kouzlo není dar, jak se domníváš, ale kletba! Proč si tvrdošíjně trváš na svém?“

„Myslíš si, že měl stín pravdu?“ tiše a pevně zazněl Collův hlas a okamžitě od Para odvedl Walkerovu pozornost.

„Pravda neleží za těmi zakuklenými podvodníky! Pokud se k nim vůbec někdy přiblížila? Prozradí nepatrný střípek, nikdy ne celou pravdu! Využívají nás! Vždycky nás využívali!“

„Ne beze smyslu, spoutají nás, abychom vzali v úvahu, co je třeba udělat — to nám příběhy neříkají.“ Coll se držel svého. „Já, Walkere, bezhlavě nehájím požadavky stínu. Tvrdím, že je nerozumné pustit celou věc z hlavy a řídit se jedinou možností bez ohledu na zbývající.“

„Střípky o kterých mluvíš — se vždycky ukázaly jako pravdivé,“ přidal se Par překvapivě ke Collovi. „Trápí tě, že Allanon zpočátku nikdy neřekl celou pravdu. Vždycky ještě něco tajil.“

Walker se na ně podíval, jakoby to byly děti a zakroutil hlavou. „Poloviční pravda může uškodit stejně jako lež,“ řekl tiše. Vztek z něho vyprchával a nahrazovala ho lhostejnost. „To byste měli vědět.“

„Vím, že nebezpečí číhá všude.“

„Tak proč se k tomu upínáš? Nech to být!“

„Strýčku,“ řekl Par káravě, až ho to samotného udivilo, „ještě jsem se nerozhodnul.“

Walker se na něj dlouho díval. Jeho vysoká, bledá postava se tyčila v úsvitu a tvář neprozrazovala nic víc než smíšené pocity. „Ještě ne?“ opakoval jemně.

Otočil se, sesbíral své věci a sbalil je. „Povím ti to tedy jinak. Není důležité, co stín říkal. Rozhodl jsem se, jít si po svém. Vrácení Paranoru a druidů se mě netýká. Nevzpomínám si na nic, co bych si přál méně. Časy druidů a Paranoru viděly víc šílenství, než kdy poznal tento svět. Mám se nad starat o návrat starců s jejich kouzly a čarováním, hrajících si se životy lidí, jakoby to byly hračky?“

Vstal a postavil se čelem k nim. Tvář měl jako ze žuly. „Raději si useknu ruku, než abych se dočkal návratu druidů!“

Zatímco se otočil, aby si sbalil zbytek věcí, ostatní se na sebe zděšeně dívali.

„Chceš se prostě schovat ve svém údolí?“ vztekle na něj vyjel Par.

Walker se ani neobtěžoval pozvednout hlavu.

„Co když stín mluvil pravdu, Walkere? Co se stane, jestli se všechny předpovědi naplní a přízraky se rozšíří až ke Kamennému krbu? Jak se zachováš potom?“

„V souladu se svým přesvědčením.“

„Použiješ svém kouzlo?“ Par zaprskal. „Kouzlo, které tě naučil Cogline?“

Jeho strýc se prudce napřímil. „Jak ses o tom dozvěděl?“

Par nesmlouvavě zakroutil hlavou. „Jaký je rozdíl mezi tvým kouzlem a kouzlem druidů, Walkere? Není úplně stejné?“

Walker se tvrdě a nepřátelsky usmál. „Občas se chováš bláznivě, Pare,“ pronesl a už si ho nevšímal.

Když se za chvilku postavil, vypadal naprosto klidně. „Svůj úkol jsem již splnil. Přišel jsem, jak mi nakázali a Allanona vyslechl. Nemám další povinnosti. Vy ostatní se musíte sami rozhodnout co uděláte. Já jsem tady skončil.“

Bez zaváhání prošel mezi nimi k místu, kde stáli uvázaní koně. Naložil svůj ranec, nasedl a odjel. Ani jednou se neohlédl.

Zbytek společnosti tiše a mlčky přihlížel. Par si uvědomil, že to bylo příliš rychlé rozhodnutí — takové, které Walker dělal ve chvíli, kdy se rozčílil. Nechápal proč.

Po strýcově odjezdu se obrátil na Wren. „Jak jsi se rozhodla ty?“

Dívka nepatrně pokývala hlavou. „Nemám Walkerovy předsudky a závěry s nimiž bych zápasila, ale sdílím jeho pochyby.“ Došla ke skupině skal a posadila se.

Par jí následoval. „Pořád se ještě snažím přesvědčit, jestli jsme se skutečně setkali s Allanonovým stínem, Pare. V srdci jsem cítila, že ano...“ Zarazila se. „O Allanonovi nevím téměř nic a příběhy, v kterých vystupuje, moc neznám. Ty je znáš líp než já. Jaký je tvůj názor?“

Par nezaváhal. „Byl to Allanon.“

„A myslíš, že mluvil pravdu?“

Par si uvědomil, že přichází ostatní, aby se k nim připojili. Vypadali tiše a napjatě. „Ano, všechno tomu nasvědčuje.“ Cestou z údolí si srovnal myšlenky, které .se mu v hlavě vyrojily. Samotného jej překvapilo, jak to znělo přesvědčivě. Při mluvení se nezaplétal; jeho úvahy získávaly přesvědčivý rozměr. „Nepromýšlel jsem to příliš podrobně,“ skončil. „Ale jaký jiný důvod by stín mohl mít, když si nás sem zavolal, aby k nám promluvil, než odhalit pravdu? Proč by nám lhal? Walker je přesvědčen, že se stal obětí nějakého podvodu. Nedokážu si však představit, jak by měl vypadat nebo čemu by měl sloužit.“

„Kromě toho,“ dodal, „Walker má strach — z druidů, kouzla, čehokoliv. Něco před námi tají. Cítím to. Hraje stejnou hru, ze které obviňuje Allanona.“

Wren přikývla. „Ale také rozumí druidům.“ Smutně se usmála, když se Par zatvářil zmateně. „Oni něco tají, Pare. Tají všechno, o čem nechtějí, aby se někdo dozvěděl. Je součástí jejich povahy. I před námi leží tajemství. To, co jsme se dozvěděli, bylo příliš neúplné a kusé. Jakkoli se na to díváš, jednají s námi stejně jako kdysi s našimi předky.“

Nastalo dlouhé ticho. „Možná bychom se měli dnes večer vrátit do údolí, jestli se nám stín znovu nezjeví,“ navrhl nepřesvědčivě Morgan.

„Nebo dát Coglinovi příležitost, aby se znovu objevil,“ dodal Coll.

Par zakroutil hlavou. „Nemyslím, že některého z nich jen tak uvidíme. Domnívám se, že se musíme obejít bez jejich pomoci.“

„Souhlasím,“ Wren znovu vstala. „Mám najít elfy a — jak jen to říkal? — vrátit je do světa lidí. Pečlivě vybraná slova, ale já jim nerozumím. Netuším kde elfové jsou ani kde je začít hledat. V Západní zemi žiju už skoro deset let a Garth ještě mnohem déle. Dostali jsme se do těch nejzapadlejších míst. Jsem rozhodně přesvědčená, že tady elfy najít nelze. Kam se mám tedy vydat?“

Postavila se čelem k Parovi. „Jdu domů. Tady už není nic, co bych mohla udělat. Budu o tom přemýšlet, přestože to možná k ničemu nepovede. Jestli se mi začnou zdát další sny a poradí mi, kde mám začít pátrat, možná se o to pokusím. Ale teď...“

Pokrčila rameny. „Dobrá. Sbohem, Pare.“

Objala ho a políbila, stejně tak i Colla a tentokrát dokonce i Morgana. Kývla na trpaslíky a začala si balit věci. Garth se k ní tiše přidal.

„Přál bych si, abys zůstala o něco déle, Wren,“ zkusil to Par a cítil tiché zoufalství, stahující se mu kolem krku jako smyčka. Teď zůstane na všechno sám.

„Pojď se mnou,“ odpověděla. „V Západní zemi ti bude líp.“

Par se podíval na Colla, který se zamračil. Morgan se odvrátil. Par si povzdechl a odmítavě zakroutil hlavou. „Ne, nejdřív se musím rozhodnout, nemohu se jen tak sebrat a někam odejít.“

Kývla a zdálo se, že rozumí. Věci měla sbalené. Přistoupila k němu. „Možná bych uvažovala jinak, kdyby mě chránilo kouzlo tak jako tebe a Walkera. Ale nechrání. Nemám píseň přání ani Coglinovy znalosti, na něž bych se mohla spolehnout. Mám jen váček s barevnými kameny.“ Znovu ho políbila. „Kdybys mě potřeboval, najdeš mě v Tirfingu. Buď opatrný, Pare.“

Vyjela z tábořiště s Garthem v závěsu a všichni se pak smutně dívali za vysokou tuláckou dívkou s vlnitými vlasy a jejím mohutným společníkem v jasně barevném slátaném oděvu. O pár minut později se z nich staly nepatrné tečky na západním obzoru, jejich koně nebylo téměř vidět.

Par ještě chvíli hleděl do dáli. Pak se podíval směrem východ za Walkerem Bohem. Měl pocit, že ztratil kus sebe.

Coll trval na tom, že se musí najíst, protože od jejich posledního jídla uplynulo více než dvanáct hodin. S prázdným žaludkem nemělo smysl nad něčím přemýšlet. Par ten odklad vděčně přijal. Nechtěl se rozhodovat tváří v tvář zklamání které cítil, když Walker a Wren odjeli. Spolu s tvrdým chlebem a ovocem snědl masovou polévku, kterou připravil Steff, vypil několik hrnků piva a šel se umýt dolů k prameni. Když se vrátil, souhlasil s bratrovým návrhem, aby si šel na pár minut lehnout. Okamžitě usnul.

Probudil se uprostřed dne. V hlavě mu hučelo, bolelo ho celé tělo a v hrdle měl horko a sucho. Zdály se mu útržky snů, o které vůbec nestál — o Rimmeru Dallovi, Stopařích Federace, kteří ho pronásledovali prázdnými a vypálenými domy v nějakém městě; o trpících trpaslících, kteří bezmocně stáli tváří v tvář okupaci a nikdo jim nepomohl; o Přízracích, které číhaly za každým temným rohem, kolem kterého ve snu proletěl; o Allanonově stínu, který varoval před každým novým nebezpečím. Zdvihal se mu žaludek. S námahou ten pocit potlačil. Znovu se umyl, vypil ještě nějaké pivo, posadil se ve stínu starého topolu a čekal, až ho nevolnost přejde. Ulevilo se mu daleko dřív než čekal a za chviličku se už vypořádával s druhou miskou polévky.

Zatímco jedl, přistoupil k němu Coll. „Už je ti líp? Když jsi se probudil nevypadal jsi příliš dobře.“

Par dojedl a odsunul misku stranou. „Bylo mi špatně. Už jsem v pořádku.“ Na důkaz se usmál.

Coll se uvelebil pod drsným kmenem stromu hned vedle něho. Poskládal na zem svou rozložitou postavu a zíral z pohodlného stínu do denního žáru. „Přemýšlel jsem.“ ozval se a v hranatém obličeji se mu zamyšlením objevily vrásky. Vypadalo to, že neví jak dál. „Přemýšlel jsem, co udělám, pokud se rozhodneš jít hledat Meč.“

Par okamžitě zbystřil pozornost. „Colle, ještě jsem ani...“

„Ne, Pare. Nech mě domluvit. Coll trval na svém. „Po těch dlouhých letech, jako tvůj bratr vím, že nesmím váhat pokud dojde na rozhodování, musím být rychlejší než ty. Když už se první jednou rozhodneš, nic se nedá dělat!“

Rozhlédl se kolem. „Nepřipadá ti tahle debata povědomá? Pořád ti říkám, že tě znám líp než se znáš ty sám. Pamatuješ si, jak jsi před několika lety spadl do Rappahalldranu a málem ses utopil? Lovili jsme tenkrát v Dulnu stříbrnou lišku? Stačilo ti, když starý stopař řekl, že jednu viděl, přestože se tomu všichni ostatní smáli. Stalo se to na konci jara, hladina Rappahalladran byla značně zvednutá a táta nás varoval, abychom se ho nepokoušeli přebrodit — donutil nás, abychom to slíbili. Hned jsem věděl, že pokud budeš muset, tak slib nesplníš. Ve stejném okamžiku, kdy jsi slib dával!“

Par se zamračil. „Netvrdil bych...“

Coll mu skočil do řeči. „Jde o to, že obvykle poznám, zda jsi se rozhodnul. Jsem přesvědčen, že měl Walker pravdu. Rozhodl jsi se hledat Shannarův meč. Je to tak?“

Par na něj udiveně zíral.

„Oči tě prozrazují. Půjdeš po něm, Pare,“ pokračoval Coll klidně a dokonce se usmíval. „Ať už tu někde je nebo ne, jdeš po něm. Znám tě. Jdeš, protože si myslíš, že se tak dozvíš něco víc o vlastním kouzle. Chceš s ním udělat něco velkého a vznešeného. Někde uvnitř ti našeptává nějaký hlásek, že kouzlo má k něčemu sloužit. Ne, ne, vydrž — vyslechni mě.“ Pozvedl ruce, když viděl, že se s ním chce Par přít. „Nemyslím, že je na tom něco špatného. Rozumím tomu. Ale nevím, jestli si to ty uvědomuješ. Musíš to připustit, protože jinak se sám se sebou, kvůli tomu, že jdeš nikdy nesmíříš. Já sám kouzlo nemám, ale pravdou zůstává, že tomu problému rozumím možná líp nežli ty.“

Zachmuřeně se odmlčel. „Vždycky hledáš výzvy, které nikdo jiný nepřijme. Dnes je to stejné. Vidíš jak Walker a Wren utíkají a chceš udělat pravý opak. Jsi prostě takový. Nedokážeš to teď vzdát.“

Zamyšleně zvedl hlavu. „Věř mi nebo ne, právě toho jsem si u tebe vždycky vážil.“

Pak si povzdechl. „Vím, že jsou i jiné věci, které je třeba vzít v úvahu. Naši rodiče jsou vězněni v údolí, nemáme domov, nemáme kam jít, jsme jako psanci. Kam půjdeme, pokud se zřekneme poslání, kterým nás Allanon pověřil? A není právě Shannarův meč klíčem ke všem problémům? Vím, že tu je. A vím, že my...“

Par ho přerušil. „Říkal jsi ‚my‘.“

Coll se zarazil. „Co?“

Par si ho kriticky prohlížel. „Jen tak. Řekl jsi ‚my‘. Několikrát. Řekl jsi jestli se ‚vzdáme pátrání‘ a kam ‚půjdeme‘?“

Coll rozpačitě přikývl. „Ano, přiznal. Začal jsem mluvit o tobě a vzápětí mi došlo, že mluvím i o sobě. Ale to je, myslím, právě ten problém. Jsme si tak blízcí, že mi někdy připadá, jako bychom byli jedna bytost — ale nejsme. Velice se lišíme. V současné chvíli víc než kdy jindy. Ty máš kouzlo a příležitost něco se o něm dozvědět. Já ne. Co mám dělat, jestli půjdeš. Part?“

Par chvíli čekal a pak řekl: „To znamená?“

„Když už jsme všechno rozebrali a na stole leží všechna pro i proti, ještě se k něčemu vrátím.“ Posunul se čelem přímo k Parovi. „Za prvé, jsem tvůj bratr a mám tě rád. Neopustím tě, ani když si nejsem jist, jestli souhlasím s tím, co děláš. To už jsem ti říkal. Za druhé, jestli půjdeš...“ Odmlčel se. „Je to tak?“

Dlouhou chvíli bylo ticho. Par neodpovídal.

„Dobře tedy. „Jestli půjdeš, bude to nebezpečná cesta a budeš potřebovat, aby ti někdo kryl záda. A od toho bratři jsou. To za druhé.“

Polkl, aby mohl mluvit. „A nakonec, přemýšlel jsem, co bych udělal, být na tvém místě. Snažil jsem se určit, co je dobré a co špatné.“ Po chvíli pokračoval. „Kdyby to bylo na mě a já byl na tvém místě, myslím, že bych šel.“

Opřel se o kmen topolu a čekal. Par se zhluboka nadechl. „Když budu upřímný, Colle, myslím, že tohle je to poslední, co bych od tebe kdy očekával.“

Coll se usmál. „Proto jsem to možná řekl. Nerad něco předvídám.“

„Přijal bys poslání? Kdybys byl na mém místě?“ Par si bratra chvilku tiše prohlížel a v mysli tu možnost zvažoval. „Nevím, jestli ti věřím.“

Coll se zeširoka usmál. „Samozřejmě, že věříš.“

Když přišel Morgan a posadil se naproti nim stále na sebe ještě zírali. Při pohledu na ně vypadal zmateně. Steff a Teel k nim přišli také. Všichni tři se na sebe podívali. „Co se děje?“ zeptal se nakonec Morgan.

Aniž ho vnímal, Par na něj chvilku nepřítomně zíral. Sledoval krajinu za ním, hory poseté řídkým porostem, které vybíhaly na jih z neúrodného masívu Dračích štítů a mizely v žáru dne, v němž se třpytila celá země. Vítr se náhle opřel do silnice vedoucí dolu a v malých vírech zvedal prach. Odpočívali pod stromem, zatímco Par vzpomínal na chvíle, které společně s Collem strávil.

Vzpomínky ho uklidňovaly svou důvěrností; většina z nich byla jasná a sladce a příjemně bolela.

„Odpovíte mi?“ trval na svém Morgan.

Par zamrkal. „Coll si myslí, že mám udělat to, co po mě chtěl stín. Najít Shannarův meč.“ Zeptal se. „Co si myslíš ty, Morgane?“

Morgan nezaváhal. „Jdu s tebou. Už mě unavuje vodit celý život za nos ty nohsledy Federace, snažící se vládnout v Leahu. Myslím, že chlap jako já může dělat i důležitější věci.“ Vyskočil na nohy. „Kromě toho mám meč, který je třeba vyzkoušet proti temným kouzlům!“ Předstíraně tasil meč. „A jak mi tu všichni mohou dosvědčit, není lepší způsob, než se spolčit s Parem Ohmsfordem!“

Par zoufale zavrtěl hlavou. „Morgane, nežertuj...“

„Žertovat! Ale o to právě jde! Už měsíce si nedělám nic jiného než legraci! Podařilo se mi něco změnit?“ Jeho rysy ztuhly. „Teď mám příležitost udělat něco skutečně významného, něco mnohem důležitějšího než působit nepřátelům Leahu nicotné problémky a ostudy. Vyrazme hned! Díváš se na to stejně jako já. Pare. Víš, že mám pravdu.“ Náhle se od něj odvrátil. „A co ty, Steffe? Co máš v plánu? A ty. Teel?“

Steff se zasmál a v jeho drsných rysech vyvstaly vrásky. „No, spolu s Teel máme úplně stejný názor na věc. Už jsme se rozhodli. Nejdřív jsme s vámi šli, protože jsme doufali, že získáme něco, co pomůže osvobodit náš lid od nadvlády Federace. Třeba nějaké kouzlo. Zatím jsme nic nezískali, ale možná už jsme blízko. Všechno, co říkal stín o Přízracích, o tom jak rozšiřují temná kouzla a zmocňují se mužů, žen i dětí, vysvětluje mnoho o šílenství, které země zachvátilo. Možná to souvisí i s tím, proč Federace tak vytrvale likviduje Trpaslíky! Sami jste se s tím setkali — je to podstata Federace! Působení temného kouzla. Protože se vždycky schovávalo hluboko ve Východní zemi cítí to Trpaslíci líp než kdokoliv jiný. Jediný rozdíl je vtom, že zatímco dříve se kouzlo skrývalo, teď je volné a jako šílené zvíře nás všechny děsí. Nalezení Shannarova meče se může stát prvním krokem k tomu, abychom vzteklé zvíře zahnali zpátky do klece!“

„Odpověz!“ zvolal vítězně Morgan. „Kde najdeš lepší společníky, Pare Ohmsforde?“

Par zmateně zavrtěl hlavou. „Nikde, Morgane, ale...“

„Pak řekni, že půjdeš! Zapomeň na Walkera a Wren a jejich výmluvy! Pomysli na to, čeho můžeme dosáhnout!“ Zoufale se na přítele podíval. „Zatraceně, Pare, za zkoušku nic nedáme, můžeme jen všechno získat?“

Steff k němu přistoupil a strčil do něj. „Nenaléhej na něj tolik, horale. Mladík z údolí si potřebuje vydechnout!“

Par si jednoho po druhém pečlivě prohlížel, neotesaného Steffa, tajemnou Teel, očekáváním rozpáleného Morgana Leaha, a nakonec Colla. Najednou si uvědomil, že mu bratr nestačil dopovědět celé své rozhodnutí. Skončil tím, že by na jeho místě šel.

„Colle,“ začal.

Ale zdálo se, že mu Coll čte myšlenky. „Jestli půjdeš, chci tě následovat.“ Rysy jeho bratra se proměnily v žulu. „Odtud až na samotný konec.“

Když se na sebe všichni dívali, mlčeli a očekávání odrážející se v jejich očích, připomínalo tichý vítr, šelestící mezi listy.

Par Ohmsford se zhluboka nadechl. „Takže je, myslím, rozhodnuto,“ řekl. „A teď kde začít?“

Kapitola 17

Jako vždy měl Morgan Leah plán. „Jestliže chceme uspět a najít Meč, budeme potřebovat pomoc. Nás pět jednoduše nestačí. Po všech těch stoletích se promění cesta za Shannarovým mečem v příslovečné hledání ztracené jehly v kupce sena. Steffe, ty a Teel znáte Východní zemi, ale Truboroh a Hraniční země jsou neznámá území. To samé platí pro hochy z údolí a mě — jednoduše řečeno, chybí nám dostatek znalostí. A nezapomeňme, že Federace se za námi vydá do všech míst, kam se vrtneme. Trpaslíci a psanci nejsou v Jižní zemi vítáni. Poslední slova, která jsem slyšel. Taky se budeme muset mít na pozoru před Přízraky. Zdá se, že je kouzla přitahují stejně jako vlky čerstvá krev a tak nemůžeme počítat s tím, že se s nimi nesetkáme. Musíme si krýt záda, a to nehovořím o tom, jak náročné bude zjistit, co se stalo s Mečem. Sami se do toho nemůžeme pustit. Potřebujeme někoho, aby nám pomohl, někoho, kdo zná dobře Čtyřzemí, někoho, kdo nás bude moci vybavit lidmi a zbraněmi.“

Přesunul pohled na Para a usmál se tím známým způsobem, plným tajemné radostí. „Potřebujeme tvého přítele z Hnutí.“

Par zasténal. Naprosto netoužil, znovu se spojit s psanci; připadalo mu to jako jasná výzva jak přivolávat problémy. Ale Steffovi s Teel a dokonce i Collovi se ten nápad líbil. Po krátkém dohadování musel přiznat, že nějaký smysl horalův návrh má. Psanci měli prostředky, které jim chyběli a znali Hraniční země i svobodná území kolem nich. Vědí, kde má smysl hledat a čeho se při tom vyvarovat. Parův zachránce naštěstí vypadal jako muž, na kterého se dá spolehnout.

„Nabídl se, že kdybys někdy potřeboval pomoc, můžeš za ním přijít,“ zdůraznil Morgan. „Zdá se mi, že teď toho můžeš trochu využit.“

Na to se nedalo nic namítnout, takže bylo rozhodnuto. Zbytek dne strávili v táboře na úpatí hor vedoucích do Stinného dolu a k Hadeshornu. Následující noc novoluní spali beze snů pod Dračími štíty. Když přišlo ráno, zabalili si výstroj, zapřáhli koně a vydali se na cestu. Plán byl jednoduchý. Pojedou do Varfleetu, najdou Kiltanskou kovárnu na Reaverském konci v severním městě a poptají se po Lučištníkovi — přesně podle instrukcí, které Parovi dal jeho záhadný zachránce. Pak se uvidí, co dál.

Jeli na jih vyprahlou zemí, která sousedila s Pustými pláněmi až k místu, kde přešli východní část Mermidonu. Pak odbočili na západ. Až do časného odpoledne postupovali podél řeky. Z bezmračného nebe slunce rozpalovalo zem, vzduch byl suchý a plný prachu. Cestou většinou mlčeli, všichni se v tichosti ponořili do svých myšlenek. O Allanonovi od začátku svého putování už nemluvili. Nikdo se nezmínil o Walkerovi ani Wren. Par si čas od času pohrával s prstenem se znakem jestřába a přemýšlel o muži, který mu ho dal.

V pozdním odpoledni vstoupili do údolí řeky v Runových horách severně od Varfleetu a dostali se až k okraji města. Rozprostíralo se před nimi přes několik kopců, v záři zapadajícího slunce vypadalo prašné a rozpálené. Město obklopovaly chatrče, zaneřáděné přístřešky mužů a žen, kterým chyběly i ty nejzákladnější lidské způsoby. Když je míjeli, volali na ně, žebrali od nich peníze a jídlo. Par s Collem jim věnovali to málo, co měli. Jako se rodič dívá na zlobivé dítě, přejel Morgan bratry káravě pohledem, ale nic neříkal.

O kousek dál si Par opožděně uvědomil, že by měl zamaskovat své elfí rysy. Nedělal to už dlouhé týdny a jednoduše na to zapomněl. Utěšoval se tím, že mu narostly vlasy a tak mu zakryly uši. Přesto si musí dávat pozor. Podíval se na trpaslíky. Kabáty měli těsně stažené a kapuce halily jejich tváře do stínů. Hrozila jim větší možnost odhalení, než jemu. Každý věděl, že trpaslíci nesměli cestovat po Jižní zemi. Nebezpečí číhalo i ve Varfleetu.

Když dorazili do města a ulice začaly mít jména, objevily se obchody s vývěsními štíty. Znatelně vzrostla hustota provozu. Brzy už nebylo vůbec možné dostat se vpřed. Slezli z koní a pěšky je odvedli do nejbližší stáje, kde je zanechali. Zatímco ostatní stáli vzadu a nevtíravě se opírali o zeď budovy, která stála podél cesty a pozorovali procházející lidi, jak se tlačí jeden na druhého v malátném proudu, dohodl Morgan vše potřebné. Přišli k nim žebráci a žadonili o drobné. Par pozoroval polykače ohňů, jak předvádí své umění udivené skupině chlapců i lidi na ovocném trhu. Slabé mručení hlasů naplňovalo vzduch trhavým zvukem.

„Někdy má člověk štěstí,“ informoval je tiše Morgan, když se vrátil. „Jsme na Reaverském konci. Celá tahle část je Reaverský konec. Kiltanská kovárna stojí jenom pár ulic odtud.“

Pokynul jim a začali se proplétat nekonečným davem těl, prodírat do postranní ulice, která byla míň zaplněna, ale o to víc páchla. Brzy již spěchali stinnou alejí, která se kroutila a stáčela podél rozježděné stoky. Par znechuceně pokrčil nos. Takhle znal město Coll. Vrhnul letmý pohled na svého bratra, ale ten se zcela soustředil na to, kam šlape.

Přešli ještě několik ulic než našli tu, do které je Morgan vedl, ten ihned zatočil doprava a táhnul je davem do široké, dvouposchoďové stodoly s dřevěným štítem, na němž skvělo jméno Kiltanská kovárna. Nápis i budova byly staré a rozpadaly se, ale pece uvnitř radě hořely a plivaly plameny, jak se do nich přidával kov, který pak odvážely vozíky. Stroje skřípaly, kladiva bušila a zpracovávala kov. Hluk přehlušil zvuky z ulice a odrážel se od stěn okolních budov, aby se nakonec ztratil v dusivém objetí přetrvávajícího odpoledního horka.

Morgan si razil cestu davem, ostatní ho tiše následovali. Nakonec se jim povedlo dostat se až ke vchodu do kovárny. Pod vedením velkého chlapíka s povislým knírem a začínající pleší černou jako saze, pracovala u pecí hrstka mužů. Dokud nevstoupili dovnitř chlapík je přehlížel, pak se otočil a zeptal se: „Mohu vám s něčím pomoci?“

„Hledáme Lučištníka,“ ozval se Morgan.

Chlapík s knírem se k němu naklonil. „Koho hledáte?“

„Lučištníka,“ opakoval Morgan.

„A kdo to má jako být?“ Muž měl široká ramena a vařil se ve vlastním potu.

„Nevím,“ přiznal se Morgan. „Jenom nám bylo řečeno, abychom se na něj ptali.“

„Kým?“

„Podívejte...“

„Nevíš ani kým, chlape?“

I ve stínu Kiltanské kovárny sálalo horko a bylo jasné, že za stávajících okolností vzniknou Morganovi s tímhle mužem problémy. Už se na ně začali otáčet i ostatní. Par se rychle prodral dopředu a úzkostně se snažil, neobrátit na sebe všechnu pozornost. Vyhrknul: „Mužem, nosícím prsten se znakem jestřába.“

Chlapíkovy pronikavé oči se zúžily, zatímco si prohlížel tvář mladíka z údolí s elfími rysy.

„Tenhle prsten,“ zakončil Par a vyndal ho.

Ostatní ustoupili jakoby pálil. „Takhle ho neukazuj, ty mladej blázne!“ vyštěkl a se strachem se od něj odvrátil.

„Tak nám prozraďte, kde najdeme Lučištníka!“ vložil se do hovoru Morgan. Jeho podrážděnost začala být patrná.

Na ulici se mezitím něco stalo a to přinutilo všechny, aby se rychle otočili. Blížila se skupinka vojáků Federace. Proráželi si cestu davem a mířili přímo ke Kovárně. „Zmizte z dohledu!“ naléhavě vyštěkl chlapík s knírkem a zmizel.

Vojáci přišli až do Kovárny a vrhali letmé pohledy do ohněm osvětlené temnoty. Muž s knírkem je přišel pozdravit. Morgan a mladíci z údolí obstoupili trpaslíky. Naneštěstí stáli vojáci mezi nimi a dveřmi vedoucími do ulice. Morgan je všechny zatlačil hluboko do stínu.

„Objednávka na zbraně. Hirehone,“ oznámil velitel vojáků muži s knírkem, vytahujíc papír. „Potřebuju to na konci týdne. A nechci, aby ses o tom se mnou dohadoval.“

Hirehone zamumlal něco nesrozumitelného, ale přikývl. Velitel družstva ještě něco říkal. Zaznívala v tom únava z horka. Vojáci stáli jen tak kolem. Jeden se posunul směrem k malé skupině. Morgan se snažil postavit před své druhy. Chtěl, aby se voják obrátil na něj. Velký chlap s načervenalými vousy, zaváhal. „Ty tam!“ vyhrkl na Teel. „Co je s tebou?“ Natáhnul jednu ruku a stáhnul jí kapuci. „Trpaslíci! Kapitáne, jsou tady...!“

Nedokončil. Teel ho zabila jedním tahem svého dlouhého nože, protínajíc ostří jeho krkem. Když umíral, snažil se ještě něco říct. Ostatní vojáci se chopili zbraní, ale Morgan už stál mezi nimi, tasil svůj meč a nutil je ustoupit. Zavolal na ostatní a trpaslíci i muži z údolí se rozběhli ke dveřím. Dostali se do ulice s Morganem v patách, a krok za nimi pospíchali vojáci Federace. Jak se prchající blížili k davu, lidé ječeli a rozestupovali se. Stíhalo je tucet vojáků, ale dva byli ranění a zbytek zakopával jeden o druhého ve spěchu, se kterým se snažili dohnat horala. Morgan složil toho nejbližšího, zavyl při tom jako blázen. Vpředu Steff dorazil ke dveřím zabezpečeným na závoru, které vedly do nějakému skladu, odněkud vytáhl palcát a jediným mávnutím rozsekal překážku na třísky. Rychle proběhli tmavým vnitřkem a za zadními dveřmi odbočili vlevo do aleje. Stanuli před plotem. Zoufale se otočili a běželi zpět.

Pronásledující vojáci Federace vyrazili ze dveří skladu a vrhli se přímo k nim.

Par použil píseň přání a naplnil tu zkracující se mezeni mezi nimi rojem bzučících sršňů. Vojáci zavyli a začali se schovávat. Aby všichni mohli v nastalém zmatku proklouznout, vyrazil Steff několik prken z plotu. Přes bludiště skladovacích kulen proběhli další alejí, zatočili doprava a vtlačili se za železnou branku.

Objevili, že jsou na dvoře plném šrotového kovu za Kovárnou. Před nimi se otevřely zadní dveře do Kovárny. „Tady jsem!“ ozval se někdo.

Bez řečí vtrhli dovnitř. Všude kolem se ozývaly výstřely a troubení rohů. Protlačili se skrz vchod do malé skladovací místnosti a uslyšeli, jak se za nimi zabouchly dveře.

Proti nim stál Hirehone, ruce v bok. „Doufám, že stojíte za všechny ty problémy, které jste způsobili!“ prohlásil.

Schoval je do malého prostoru pod podlahou skladovací místnosti a nechal je tam. Čekání se jim zdálo nekonečné. V malém prostoru je sužovalo horko, nebylo tam žádné světlo. Několikrát nad jejich hlavami zazněly zvuky dupajících bot. Pokaždé strnuli a tajili dech. Když je Hirehone konečně pustil ven snášela se noc. Světla města se lámala v mezerách ve zdi Kovárny, obloha byla zatažená a inkoustová. Vzal je ze skladu do malé kuchyňky, která s ním sousedila a posadil je k dlouhému stolu. Dal jim najíst.

„Musel jsem počkat dokud vojáci neskončí své pátrání a neujistí se, že se nevrátíte krást kov,“ vysvětlil. „Byli rozzlobený, to vám teda povím, zvlášť kvůli tomu mrtvému.“

Teel nedala najevo sebemenší náznak emocí. Ostatní mlčeli. Hirehone pokrčil rameny. „Taky mi na tom nezáleží.“

Chvíli v tichosti přežvykovali a pak se Morgan zeptal: „Můžeme teď vidět lučištníka?“

Hirehone se usmál. „Nemyslím si, že to bude možné. Nikdo takový neexistuje.“

Morganovi poklesla čelist. „A proč potom...?“

„To je kód,“ přerušil ho Hirehone. „Způsob, jak mi dát vědět, co se ode mne očekává. Zkoušel jsem vás. Někdy se ten kód nepovede. Musel jsem se ujistit že nejste špehové Federace.“

„Jste psanec,“ řekl Par.

„A ty jsi Par Ohmsford,“ odvětil muž. „Teď dojezte a já vás zavedu za chlápkem, kterého chcete vidět.“

Souhlasili a potom, co po sobě umyli nádobí ve starém dřezu, následovali Hirehona do útrob Kiltanské kovárny. Kovárna zela prázdnotou až na jediného nočního hlídače, starajícího se o oheň v pecích, které nesměly nikdy vyhasnout. Nevěnoval jim sebemenší pozornost. Jako kočky prošli nehlučně tichem stodoly, cítili sirnatou směs popela a kovu a pozorovali stíny tančící v rytmu ohně.

Když proklouzli postranním vchodem do temnoty, zašeptal Morgan Hirehoneovi: „Naše koně máme ustájené několik ulic odtud.“

„O to se nebojte,“ pošeptal mu. „Tam, kam jdete, nebudete koně potřebovat.“

Tiše a bezstarostně procházeli ulicemi Varfleetu. Přes chatrče a boudy na jeho okraji vyšli nakonec ven z města. Pak pokračovali na sever podél Mermidonu. Sledovali řeku po proudu na místě, kde se stáčela pod předhůří čelem k Dračím štítům. Putovali po celý zbytek noci a řeku překročili přímo nad její severojižní křižovatkou, kde protékala několika peřejemi rozdělujícími její tok do menších proudů. V tomto ročním období byla hladina voda v řece dost nízká, jinak by přechod přes ni bez člunu nezvládli. Hůře na tom byli trpaslíci, kterým voda občas dosahovala téměř až k bradě. Zavazadla a zbraně museli mít zdviženy nad hlavou všichni.

Když se dostali na druhou stranu, přivítala je hustě zalesněná řada horských cest a roklí, táhnoucí se na míle daleko do skal Dračích štítů.

„To je Parmský hvozd,“ ozval se v jednu chvíli Hirehone. „Země mnoha nástrah, když neznáte dobře svou cestu.“

Par rychle zjistil, že pojmenování nelhalo. Parmský hvozd tvořila skupina hřebenů a roklí, které vyrůstaly a padaly bez varování v neproniknutelné pokrývce stromů a dalšího porostu. Při novoluní všude panovala temnota, hvězdy zakrýval baldachýn stromů a stíny hor. Jenom s největším úsilím mohli něco vidět. Chvíli se prodírali lesem než Hirehone usoudil, že bude moudřejší počkat na denní světlo.

Dokonce i potom se jakýkoliv průchod zdál být nemožný. V lesích Parmského hvozdu leželo neustálé šero a mlhavo. Hřebeny a rokle pokrývaly celou zemi. Nacházela se tam stezka, ale naprosto neviditelná pro každého, kdo ji neznal; klikatící se cestička, kterou Hirehone bez námahy procházel, zatímco ostatní členy malé společnosti zanechávala v nejistotě, kterým směrem se vlastně ubírají. Ráno se změnilo v poledne a hustým stromovím k nim proniklo v tenkých paprscích slunce, kterému se příliš nedařilo přemáhat přetrvávající mlhu. Vypadalo to, jakoby se zatoulaly přímo do středu světa plného hustých stínů.

Když se zastavili na rychlý oběd, Par se zeptal svého průvodce, jestli jim prozradí, jak daleko ještě půjdou.

„Daleko ne,“ odpověděl Hirehone. „Támhle.“ Ukázal na obrovskou vyčnívající skálu, zvedající se nad Parmským hvozdem v místech, kde se les dotýkal stěn Dračích štítů. „Tohle je. Ohmsforde, Výběžek. Strategické místo Hnutí.“

Par se k němu obrátil a uvažoval. „Ví Federace, že je to tady?“ zeptal se.

„Myslím, že ano,“ odpověděl Hirehone. „Neví ale, kde přesně, a co je nejdůležitější, netuší jak se tam dostat.“

„A Parův zachránce, bezejmenný vůdce psanců — nemá strach z návštěvníků jako jsme my, kteří mohou Federaci pomoci dostat se tam?“ zeptal se skepticky Steff.

Hirehone se usmál. „Trpaslíku, pokud by ses tam chtěl znovu vrátit, musíš se odtamtud dostat. Myslíš si, že bys to zvládl beze mne?“

Steff se sklesle usmál a uvědomil si celou pravdu. Člověk se mohl v tomhle bludišti toulat věčně, aniž by se mu podařilo v něm vyznat.

K výčnělku, ke kterému celý den mířili, dorazili až v pozdním odpoledni. Stíny padaly v hustých vrstvách na divočinu ponořujíc celý les do šera. Hirehone během poslední hodiny několikrát zahvízdal a než se znovu dali na pochod vždy počkal na odpověď. Pod útesy, na mýtině, čekal uzavřený výtah. Jeho provazy mizely směrem k nebi, do skal nad hlavou. Výtah byl dostatečně velký, aby je všechny udržel. Nastoupili do něj. Drželi se hrazení a pomalu a plynule stoupali vzhůru nad vrcholky stromů. Zastavili se na úrovni úzkého výstupku s hrstkou mužů, kteří pracovali s obrovským rumpálem, kterým je vytáhli. Tady čekal druhý výtah a oni se do něj přesunuli. Znovu stoupali podél skály, volně visící nad zemí. Par se zkusil podívat dolů a hned toho litoval. Letmým pohledem zachytil pod opáleným zevnějškem odkrvenou Steffovu tvář. Hirehone se zdál naprosto netečný, jak stoupali, líně si pískal.

Třetí výtah byl tentokrát o hodně kratší. Nakonec z něho vystoupili na širokém travnatém útesu asi v polovině cesty k jeho vrcholu, který se na několika stovkách yardů měnil v soustavu jeskyní. Okraj útesu a jeskyně lemovalo opevněni. Několik obranných postavení spatřili i ve zdi útesu. Byl tam úzký vodopád tekoucí z hor do jezírka. Po útesu se rozlézalo několik skupin stromů se širokými listy. Všude pobíhali muži vlekoucí nářadí, zbraně a bedýnky s věcmi, vykřikovali rozkazy nebo na ně odpovídali.

Ze středu organizovaného chaosu vykročil Parův zachránce. Postavu měl překvapivě oblečenou v šarlatové a černé. Byl čerstvě oholen, měl opálenou tvář ošlehanou počasím a jeho vystouplé lícní kosti byly ve slunečním světle ještě výraznější. Jeho věk se podle tváře nedal odhadnout. Trochu prořídlé hnědé vlasy měl učesány dozadu. Vypadal hubeně a velmi bystře, pohyboval se jako kočka. Přiblížil se k nim a hlasitě je vítal. Zvednul ruce, aby objal Hirehona a pak Para.

„Nakonec jsi se rozmyslel? Vítej a vy všichni také. Tvůj bratr, horal a párek trpaslíků? Zvláštní společnost, to tedy ano. Přišli jste se k nám připojit?“

Byl bezelstný víc, než si Morgan dokázal představit. Par cítil, jak se červená. „Ne tak docela. Máme problém.“

„Další problém?“ Vůdce psanců vypadal pobaveně. „Nedovedeš si bez nich život představit. Chtěl bych teď zpátky svůj prsten.“

Par vyndal kroužek z kapsy a podal mu ho. Psanec si ho navlékl na prst a obdivoval ho. „Jestřáb. Výstižný symbol pro svobodně narozené, nemyslíš?“

„Kdo jsi?“ zeptal se Par bez obalu.

„Kdo jsem?“ zasmál se vesele. „Ještě jsi na to nepřišel, příteli? Ne? Pak ti to povím.“ Vůdce psanců se k němu naklonil. „Podívej se na mou ruku.“ Natáhl ruku sevřenou v pěst a jedním prstem ukazoval na Parův nos. „Ztracená ruka s oštěpem, kdo jsem?“

Oči měl zelené jako moře a naplněné uličnictvím. Následoval moment vypočítaného ticha, během kterého na něj mladík z údolí zmateně zíral.

„Mé jméno, Pare Ohmsforde, je Padishar Creel,“ pronesl nakonec vůdce psanců. „Ale budeš mě lépe znát jako pra pra pra a ještě nějakého pravnuka Panamona Creela.“

Parovi se vyjasnilo.

U večeře, která se konala u stolu, schválně postaveném stranou od ostatních obyvatel Výběžku, poslouchal Par a jeho společníci v obdivném údivu Padisharův příběh.

„Máme tady takové pravidlo — minulost každého je jeho vlastní věc,“ prozradil jim spiklenecky. „Možná by se ostatní cítili trapně, kdybych prozradil tu svou.“

Odkašlal si. „Vlastnil jsem půdu,“ začal, „pracoval na polích a choval zvířata, dozíral jsem nad tuctem malých farem a nespočetnými akry lesa určeného k lovu. Zdědil jsem tu jeho lepší část po otci a on zase po svém otci a tak dále tolik let dozadu, že se mi o tom ani nechce přemýšlet. Ale zcela jistě to všechno začalo s Panamonem Creelem. Bylo mi řečeno, ale nemohu to potvrdit, že po tom, co pomohl Sheovi Ohmsfordovi získat zpět Shannarův meč, dorazil na sever do Hraniční země, kde se mu začalo celkem dobře dařit a nasbíral docela obdivuhodné jmění. Než odešel na odpočinek, chytře investoval do všeho, co se jednou mohlo stát půdou rodiny Creelů.“

Par se málem rozesmál. Svůj příběh vyprávěl Padishar Creel s kamennou tváří, ale věděl stejně dobře jako mladíci z údolí i Morgan, že když na sebe se Sheou Ohmsfordem narazili, byl Panamon Creel zloděj.

„Sám sebe nazýval Baronem Creelem,“ pokračoval nevšímavě. „Od té doby se tak říkalo všem hlavám rodiny. Baron Creel.“ Odmlčel se a vychutnával ten zvuk. Pak si povzdechl. „Když jsem byl chlapec. Federace se zmocnila půdy mého otce, ukradla ji bez jakékoli náhrady. Můj otec zemřel, když se ji snažil dostat zpět. Má matka taky. Naprosto záhadně.“

Usmál se. „Tak jsem se připojil k Hnutí.“

„Jen tak?“ zeptal se Morgan s nedůvěrou v hlase.

Vůdce psanců napíchl na svůj nůž kousek masa. „Rodiče šli za guvernérem provincie, podřízeným Federace, který se nastěhoval do našeho domova. Otec se dožadoval navrácení všeho, co podle zákona patřilo jemu. Oznámil něco v tom smyslu, že jestliže nějak nevyřeší jeho požadavky, bude toho guvernér litovat. Nijak mému otci nevyhrazovali. Jeho žádost zamítli a on i má matka byli rychle propuštěni. Cestou od guvernéra zmizeli. Později je našli, jak visí na stromě v blízkém lese, vykuchaní a bez kůže.“

Mluvil s hrůzostrašným klidem bez jakékoliv stopy nenávisti. O to děsivěji jeho vyprávění působilo. „Důvod, proč jsem rychle dospěl,“ zakončil.

Následovalo dlouhé ticho. Padishar Creel pokrčil rameny. „To už je dávno. Naučil jsem se bojovat a přežít. Přešel jsem do Hnutí a přesvědčil se jak špatně je vedeno. Založil jsem svou vlastní společnost.“ Přežvykoval. „Několika jiným vůdcům nebyl ten nápad po chuti. Zkoušeli mě udat Federaci. Byla to jejich chyba. Poté, co jsem se jich zbavil, většina zbývajících skupin se ke mně připojila. Nakonec to udělají všichni.“

Nikdo nic neříkal. Padishar Creel na ně pohlédl. „Nemá někdo hlad? Zbylo ještě dost jídla. Neměli bychom s ním plýtvat.“

Rychle dojedli, zatímco vůdce psanců pokračoval nezúčastněným tónem v popisu dalších podrobností ze svého života mimo zákon plného násilí. Par přemýšlel, s jakým mužem se to vlastně dal dohromady. Předtím si myslel, že by se z jeho zachránce mohl vyklubat hrdina, kterého Čtyřzemí nemělo od dob Allanona, pod jehož prapor by se mohly sjednotit všechny utlačované národy. Tvrdilo se, že tento muž je tím charismatickým vůdcem, na kterého svobodné Hnutí čekalo. Teď však před sebou viděl chladnokrevného hrdlořeza. Jakkoliv byl Panamon Creel ve své době nebezpečný, tento muž ho v mnoha ohledech překonával.

„Tak to je celý můj příběh,“ oznámil Padishar Creel když si po sobě uklízel talíř. Jeho oči se zaleskly. „Chcete se ještě na něco zeptat?“

Nastalo ticho, které překvapivě přerušil zavrčením Steff: „Kolik z toho je pravda?“

Všechny zamrazilo. Ale Padishar Creel se začal smát, upřímně pobaven. V očích mu zableskl nepochybný respekt k trpaslíkovi, když prohlásil: „Něco z toho, můj příteli z Východní země, jen něco.“ Zamrkal. „Můj příběh je pokaždé lepší a lepší.“

Zdvihl svůj půllitr a naplnil ho až po okraj ze džbánu. Par se s obdivem podíval na Steffa. Nikdo jiný se neopovážil takovou otázku položit.

„Teď pojďte,“ ozval se vůdce psanců a nakláněl se dopředu. „Dost bylo minulosti. Je čas vyslechnout si, co vás ke mně přivedlo. Mluv, Pare Ohmsforde.“ S očekáváním pohlédl na Para. „Má to něco společného s kouzly, že ano? Nic jiného by tě sem nepřivedlo. Povídej.“

Par zaváhal. „Platí ještě nabídka, že mi pomůžeš?“ zeptal se místo toho.

Uraženě na něho pohlédl. „Mé slovo vždycky platí, příteli! Řekl jsem, že ti pomůžu, a to taky udělám!“

Vyčkával. Par se podíval na ostatní a pokračoval: „Potřebuji najít Shannarův meč.“

Vyprávěl Padisharovi Creelovi o svém setkání s duchem Allanona a úkolu, který od druida dostal, Prozradil mu o cestě, která svedla jejich pětici dohromady, o střetech s vojáky Federace, Stopaři i monstry, které se nazývají Přízraky. I přes svou odtažitost k tomuto muži nic neskrýval. Rozhodl se, že bude lepší, když mu řekne všechno na rovinu, aby to dokázal posoudit a potom přijmout nebo odmítnout, jak uzná za vhodné. Ať už si vybere, že jim pomůže nebo ne, nemohli tím nakonec nic ztratit.

Když skončil, vůdce psanců se posadil a vypil zbytek piva ze sklenice, se kterou si pohrával. Spiklenecky se usmál na Steffa. „Připadalo by mi na místě, abych se i já teď zeptal, kolik z tohoto příběhu je pravda!“

Par začal protestovat, ale Padishar rychle zvedl ruku, aby ho zastavil. „Ne, příteli, šetři dechem. Nezpochybňuji to, co jsi mi vyprávěl. Věříš tomu, co říkáš, to je naprosto jasné. Jenom jsem si nemohl odpustit poznámku.“

„Ty máš muže, zbraně, zásoby a síť zvědů, kteří nám mohou pomoci s pátráním,“ tiše se do toho vložil Morgan. „Proto jsme tady.“

„A hádám, že máš také smysl pro tenhle drah bláznovství,“ dodal Steff s potlačovaným smíchem.

Padishar Creel se podrbal na bradě. „Nemám víc než tohle, přátelé,“ řekl a usmíval se přitom jako vlk. „Věřím v osud.“

Beze slova se zvedl a vedl je od stolu na kraj výstupku. Stáli a dívali se přes Parmský hvozd na masu vrcholku stromů a hřebenů hor, koupající se v posledním slunečním světle, které se ztrácelo za horizontem na západě.

Padishar pohybem roky přes všechno přelétl. „Díváte se na moji půdu, vlastnictví Barona Creela, pokud si přejete. Ale neudržím si ho déle než cokoli předtím. Musím najít způsob, jak sesadit Federaci!“ Odmlčel se. „Osud, říkal jsem ti. To je to, v co věřím. Osud ze mě udělal to, co jsem. A o všechno mě znovu připraví, jestliže se nepostarám o opak. Myslím, že ruka, kterou si musím vybrat, patří právě tobě. Není náhoda. Pare Ohmsforde, že jsi za mnou přišel. Tak se mělo stát. Vím, že se nemýlím, zejména když jste prozradili, co hledáte. Uvědomuješ si to? Naši předkové, Panamon Creel a Shea Ohmsford, hledali Shannarův meč před více než třemi sty lety. Teď je řada na nás, na tobě a na mně. Znovu je zde Creel a Ohmsford, aby v zemi započali změnu, nový začátek, cítím to!“

Sledoval je a jeho ostrá tvář byla napjatá. „Dohromady vás svedlo přátelství; potřeba změny ve vašich životech vás přivedla ke mně. Mladý Pare, skutečně existují pouta, která nás k sobě vážou. Stejně jako jsem říkal, když jsme se setkali poprvé. Existuje historie, kterou je potřeba zopakovat. Jsou dobrodružství, která se musí prožít. Bitvy, které je třeba vyhrát. Tak to po nás chce osud!“

Para celý ten proslov trochu zmátl. Zeptal se: „Takže nám pomůžeš?“

„Samozřejmé, že ano.“ Vůdce psanců zvedl obočí. „Získal jsem Parmský hvozd, ale Jižní země je pro mě ztracená — můj domov, má půda, moje dědictví. Chci je zpět. Klíčem jsou kouzla, stejně jako v minulosti znamenají změnu, kopanec, který odežene netvora Federace a pošle ho poklusem zpět do jeskyně!“

„To už jsi říkal několikrát,“ vložil se do proslovu Par. „Několika různými způsoby — že kouzla mohou zničit Federaci. Ale Allanon se obává Přízraků. Proti nim má stát Meč. Tak proč...?“

„Ach, příteli.“ rychle ho přerušil Padishar Creel. „Zase jsi uhodil hřebík na hlavičku. Odpovím na tvou otázku — uvědomuji si souvislosti i všechny následky, které přinese. Zlo v podobě Federace a Přízraků nejsou dvě zcela odlišné věci. Existuje mezi nimi pevné spojení. Tak jako mezi Ohmsfordem a Creelem. Jestliže najdeme způsob, jak zničit jedno, podaří se nám zničit i to druhé!“

Pohled, který vrhnul, byl plný nelítostného odhodlání. Dlouhou dobu nikdo nepromluvil. Poslední sluneční paprsky se schovávaly za obzor. Šeď soumraku přikryla Parmský hvozd a celou zem na jih i na západ. Ostatní muži se začali zvedat od jídelních stolů a přesouvat se do prostor na spaní, roztroušených po celém výčnělku. Dokonce i v takové výšce byla noc teplá a bez větru. Objevily se hvězdy a kousek první čtvrtky měsíce.

„Dobře,“ řekl potichu Par. „Ať už máš pravdu nebo ne, co můžeš udělat, abys nám pomohl?“

Padishar Creel srovnal záhyby na svých šarlatových rukávech od haleny a zhluboka vdechl vůni horského vzduchu. „Přesně to, příteli, o co jsi mě požádal. Pomoci najít Shannarův meč.“

Vrhl na něj letmý pohled, rychle se usmál a jakoby nic dodal: „Myslím, že vím, kde je.“

Kapitola 18

Po další dva dny neměl Padishar Creel nic, co by o Shannarově meči řekl. Kdykoliv se Par nebo někdo jiný pokusil k záležitosti vrátit, jednoduše odvětil, že čas všechno ukáže, nebo že trpělivost je ctnost, případně nabídl podobnou frázi, která je rozčilovala. Bezpochyby z toho měl radost, takže drželi své pocity raději na uzdě.

Navzdory divadlu, které vůdce psanců zinscenoval tím, že se k nim choval jako k hostům, cítili se jako vězni. Měli dovoleno pohybovat se po celém Výběžku, ale měli zakázáno ho opustit. Rumpály, které zvedaly a spouštěly koše z Parmského hvozdu, byly vždy přeplněné a nikdo neměl povoleno se k nim bezdůvodně přibližoval. Kromě výtahů, které by je svezly dolů, stejně žádná cesta z výčnělku nevedla. Útesy byly strmé a pečlivě očištěné od výčnělků pro ruce, a jestliže kdy nějaké trhliny a výstupky existovaly, byly pečlivě odstraněny. I vzdálenější útesy byly hladké a hlídané.

Zůstávaly jen jeskyně. Par a jeho přátelé se odvážili do hlavní z nich hned první den, zvědaví na jejich obsah. Objevili, že mamutí, jako katedrála vypadající hlavní komora se otvírala do tuctu menších jeskyní, kde psanci skladovali zásoby a všechny druhy zbraní, dělali si tu přístřešky pro živobytí, když počasí venku začalo být neúnosné, a založili zde cvičnou a společenskou místnost. Byly zde tunely, které vedly hluboko do hory, ale ty byly uzavřeny a hlídány. Když se Par zeptal Hirehona, který s nimi zůstal ještě několik dní navíc, kam ty tunely vedou, mistr Kiltanské kovárny se pyšně usmál a řekl, že stejně jako stezky v Parmském hvozdě i tunely Výčnělku vedou do zapomnění.

Dva dny uběhly rychle i přes zklamání z toho, že se nedostali k tématu Meče. Všech pět návštěvníků trávilo svůj čas objevováním pevnosti psanců. Pokud se drželi zpět od tunelů a výtahů, bylo jim dovoleno jít, kam si přáli. Ani jednou se Padishar Creel Para nezeptal na jeho společníky. Zdálo se, že je mu jedno, kdo jsou, a zdali se jim dá věřit skoro jakoby na tom vůbec nezáleželo. Možná že na tom doopravdy nezáleželo, usoudil Par po krátkém přemýšlení. Brloh psanců stejně vypadal neproniknutelně.

Par, Coll a Morgan trávili většinu času spolu. Příležitostně s nimi šel Steff, ale Teel se od nich držela úplně stranou, tak rezervovaná a nemluvná jako vždy. Muži z údolí i horal se stali pro psance běžným jevem. Procházeli po výčnělku, opevnění a jeskyněmi, pozorovali, co lidé a příroda spojili dohromady. Fascinovalo je vše s čím se setkali.

Ale nejvíce fascinující byl Padishar Creel. Vůdce psanců vy padal jako paradox. Oblečený v ohnivém šarlatu byl odkudkoliv z výčnělku ihned viditelný. Neustále mluvil, vyprávěl příběhy, vykřikoval rozkazy, komentoval cokoliv mu právě vlezlo do hlavy. Zů

stával neustále veselý, jako kdyby úsměv byl jediný výraz, který si obtěžoval nasadit. Ale za tímto rozzářeným a obdivuhodným zevnějškem bylo jako žula tvrdé jádro. Když nařídil, že se něco udělá, také se to udělalo. Nikdo nikdy nic nenamítal. Jeho tvář mohla být zahalena v úsměvu teplém jako letní slunce, zatímco jeho hlas měl ledovou příchuť, která mrazila až do morku kostí.

Vedl tábor psanců s organizovaností a disciplínou. Tady žádní problémoví pracanti neexistovali. Všechno bylo přesné a důkladné. Tábor byl úhledný a čistý a tak byl i úzkostlivě udržován. Zásoby byly odděleny a zapsány a všechno během chvilky připravené k nalezení. Každý dostal své úkoly, a každý ručil za to, že budou splněny. Na Výběžku žilo o něco víc než tři sta mužů, a nezdálo se, že by jediný měl nejmenší pochybnost o tom, co dělá nebo komu se zodpovídá.

Druhý den jejich pobytu byli dva z psanců předvedeni před Padishara Creela za obvinění z krádeže. Vůdce psanců vyslechl důkazy proti nim, jeho tvář byla mírná, pak jim nabídl, aby se bránili. Jeden přiznal vinu hned, druhý ji popřel — spíš nepřesvědčivě. Prvního nechal Padishar Creel zbičovat a poslal ho zpět do práce a toho druhého nechal shodit z útesů. Nezdálo se, že by na tuto záležitost pak ještě někdy myslel.

Později ten samý den přišel Padishar k Parovi, když byl mladík z údolí sám, a zeptal se ho, jestli ho nevyrušilo to, co se stalo. Nečekal na Parovu odpověď a pokračoval ve vysvětlování, jak je v táboře disciplína důležitá, a že v případě zklamání musí být spravedlnost rychlá a jistá.

„Vystoupení je často důležitější než spravedlnost,“ prohlásil tajemně. „Jsme parta, a musíme být schopni spolehnout se jeden na druhého. Jestliže se ukáže, že je v táboře někdo nespolehlivý, s největší pravděpodobností bude nespolehlivý i v poli. A tam jde o víc než o jeho vlastní život!“

Pak rychle změnil téma hovoru, téměř omluvně přiznal, že první noc nemluvil o své minulosti zcela upřímně. Pravda je, že jeho rodiče byli spíše než majitelé půdy uškrcení v lesích, obchodníci s hedvábím a zemřeli ve věznici Federace poté, co odmítli zaplatit daně. Řekl, že druhá verze jenom vylepšovala jeho příběh.

Když se chvíli poté setkal Par s Hirehonem, zeptal se ho — neboť měl slova Padishara Creela stále čerstvě v paměti — jestli znal rodiče vůdce psanců. Hirehone řekl: „Ne, podlehli horečce před tím, než jsem sem přišel.“

„Ve věznici?“ vyhrknul Par zmateně.

„Věznici? To těžko. Zemřeli v karavanu jižně od Wayfordu. Byli obchodníky s čistým kovem. Padishar mi to sám tak řekl.“

Tu samou noc po večeři vyprávěl Par oba ty příběhy Collovi. Posadili se na kraj výběžku v malé jeskyni, kde byly zvuky tábora příjemně daleko a odkud mohli pozorovat, jak soumrak pomalu odkrývá noční oblohu a neustále odhaluje tvary hvězd. Když Par skončil, Coll se usmál a zakroutil hlavou. „Pokud mluví o sobě, neříká tenhle chlapík pravdu. Je víc podobný Panamonovi Creelovi než by si Panamon kdy pomyslel!“

Par se zašklebil. „Co si myslíš, že skrývá, Colle?“

„Všechno.“

„Ne, všechno ne. Takový není.“ Coll zaprotestoval, ale Par ho mávnutím ruky rychle přerušil. „Přemýšlej o tom chvíli. Celá ta záležitost o tom, kdo a co je, byla důkladně připravena. Spřádá tyhle divoké historky záměrně, ne z vrtochu. Jestliže budeme těm příběhům věřit má Padishar Creel s Panamonem společného něco jiného. Přetvořil se v myslích všech okolo sebe — nakreslil svůj obraz, který se mění od jednoho vyprávění k druhému, ale je nicméně větší než sám život.“ Naklonil se k němu. „A vsaď se, že k tomu měl nějaký důvod.“

Další spekulace o minulosti Padishara Creela po několika minutách skončily. Zavolali je na schůzi. Hirehone je vyzval chraplavým příkazem, aby ho následovali a vedl je přes výběžek do jeskyně a jednací místnosti, kde čekal vůdce psanců. Jako pavouci visely ze stropu na černých řetězech olejové lampy, jejich záře sotva dosahovala ke stínům, které zaplavovaly rohy a štěrbiny. Morgan a trpaslíci tam byli také. Usadili se ke stolu spolu s několika psanci, které Par již dříve viděl v táboře. Chandos byl vskutku divoce vyhlížející obr s velkými černými vousy. Na jedné straně tváře mu chybělo oko a ucho a všude měl jizvy. Ciba Blue byl mladý chlapík s něžnou tváří, rovnými blonďatými vlasy a zvláštním kobaltovým mateřským znaménkem, vypadajícím jako půlměsíc na levé tváři. Stasas a Drutt byli hubení, ostří, starší muži s nakrátko oholenými vousy. Tváře měli žilnaté a hnědé. Všechno pozorně sledovali bystrýma očima. Hirehone popohnal muže z údolí dovnitř, zavřel dveře místnosti a významně se před ně postavil.

Jenom na okamžik Par ucítil, jak ho vlasy na krku varovně lechtají.

Pak je pozdravil Padishar Creel, veselý a přesvědčivý. „Á, mladý Par a jeho bratr.“ Zavedl je na lavice k ostatním, rychle je představil a řekl: „Zítra za úsvitu se vydáme za Mečem.“

„Kde je?“ chtěl ihned vědět Par.

Úsměv vůdce psanců se rozšířil. „Tam, odkud nám neuteče.“

Par vrhl letmý pohled na Colla.

„Čím míň bude řečeno o tom, kam jdeme, tím větší šance, že to zůstane tajemstvím.“ Velký muž zamrkal.

„A je nějaký důvod proč by to mělo být tajemství?“ zeptal se Morgan Leah potichu.

Vůdce psanců pokrčil rameny. „Žádný zvláštní. Jsem ale vždycky opatrný, když mám v plánu opustit Výběžek.“ Jeho pohled ztvrdnul. „Ty bys mě rozesmál, horale.“

Morgan vydržel jeho pohled a neříkal nic. „Půjde nás sedm,“ pokračoval plynule, „Stasas, Drutt, Blue a já z tábora, muži z údolí a horal.“ Z úst ostatních se začaly ozývat protesty, ale on je rychle zastavil. „Chandosi, ty budeš mít Výběžek v době mojí nepřítomnosti na starost. Chci tady nechat někoho, na koho se mohu spolehnout. Hirehone, tvé místo je ve Varfleetu. Všechno tam pohlídej. Kromě toho bys měl sám potíže s vysvětlováním, kdyby viděli, kam jdeme.“

„A co se týká vás, mí přátelé z Východní země,“ mluvil teď k Steffovi a Teel, „vzal bych vás, kdybych mohl. Ale trpaslíci mimo Východní zemi přitahují pozornost. To si nemůžeme dovolit. Už to, že mladíci z údolí půjdou s námi, ačkoliv je neustále hledají Stopaři, je riskantní. Ale to je jejich volba.“

„Teď i naše, Padishare,“ zdůraznil Steff temně. „Ušli jsme dlouhou cestu, abychom toho dosáhli. Nevyhovuje nám, že bychom tu měli zůstat. Nemohli bychom se převléci?“

„Převlek by byl rychle prohlédnut,“ odpověděl vůdce psanců a kroutil hlavou. „Jsi zkušený chlapík, Steffe — ale na tomhle výletě nemůžeme riskovat.“

„Hádám, že jeho součástí je město a lidé?“

„Ano.“

Trpaslík se na něho dlouze zadíval. „Byl bych velice zarmoucen, kdybyste se bavili na náš účet.“

Psanci varovně vykřikli, ale Padishar Creel je okamžitě umlčel. „Já také,“ odpověděl a upřeně se na trpaslíka zadíval.

Steff ten pohled vydržel dlouho. Pak se rychle podíval na Teel a přikývl. „Dobře. Počkáme.“

Oči vůdce psanců přehlédly stůl. „Vyrazíme s prvním rozbřeskem a budeme pryč asi týden. Jestliže budeme pryč déle, asi se nevrátíme. Máte nějaké otázky?“

Nikdo nepromluvil. Padishar Creel se oslnivě usmál. „Tedy něco k pití? Ven za ostatními, aby nám mohli připít a popřát nám hodně štěstí! Vstávejte, přátelé, a dodejme sílu těm, kteří jdou vyhnat lva z jeho doupěte!“

Vyšel ven do noci. Ostatní ho následovali. Morgan a muži z údolí se vlekli, ponořeni ve vlastních myšlenkách.

„Lva z jeho doupěte, hm?“ Morgan zamumlal spíše pro sebe. „Zajímalo by mě, co tím asi myslí?“

Par a Coll se na sebe podívali. Ani jeden z nich si nebyl jistý jestli to chce vědět.

Par strávil neklidnou noc, ubíjen sny a strachem, který zaplňoval jeho spánek a zanechal ho v přicházejícím svítáni s červenýma očima. Vstal současně s Collem a Morganem. Zjistili, že Padishar Creel a jeho společníci jsou již vzhůru a zhruba uprostřed snídaně. Vůdce psanců se vzdal svého šarlatového oděvu ve prospěch méně podezřelé zelenohnědé uniformy lesníka, kterou nosili jeho muži. Muži z údolí a horal si pospíšili s oblékáním a jídlem. Trochu se v přetrvávajícím nočním chladu třásli.

Steff a Teel se k nim připojili. Vypadali jako němé stíny skrčené vedle oline. Když dojedli, všech sedm si vzalo na záda batohy a vyšlo na kraj výběžku. Slunce stoupalo nad východní obzor. Časné světlo se ve slábnoucí tmě třpytilo zlatou a stříbrnou barvou. Steff zamumlal, aby si dávali pozor a spolu s Teel, která mu byla v patách, zmizel ve tmě. Morgan si rychle třel ruce a dýchal, jakoby k tomu měl poslední příležitost. Nastoupili do prvního výtahu a začali sestupovat. Mlčky přešli do druhého a třetího. Zatímco klesali dolů, rumpály v tichu podivně skřípaly. Když dosáhli země Parmského hvozdu, vyrazili do mlhavých lesů. Vpředu Padishar Creel a Blue, muži z údolí a horal uprostřed a zbylí dva psanci, Stasas a Drutt uzavírali průvod. Během chvilky se jim skalnatá zeď Výběžku ztratila z dohledu.

Větší část dne putovali na jih. V půli odpoledne, když došli k Mermidonu, zatočili na západ. Šli podél řeky až do západu slunce. Drželi se jejího severního břehu. Na noc se utábořili přesně pod jižním koncem Průsmyku poznání, ve stínu Dračích štítů. Našli zátoku zastíněnou cypřišem, kde mezi kameny protékal pramen a poskytl jim tak teplou vodu. Rozdělali oheň, snědli večeři a usadili se, aby pozorovali vycházející hvězdy.

Za nějakou dobu šli Stasas a Drutt na první hlídku, každý na opačnou stranu pramene. Ciba Blue se zabalil do dek a za chvíli usnul. Jeho mladistvá tvář vypadala ve spánku ještě mladší. Padishar Creel seděl s mladíky z údolí a horalem, šťouchal klackem do ohně a upíjel z bandasky pivo.

Par celý den přemýšlel o možném cíli jejich cesty. Náhle se obrátil k vůdci psanců: „Jdeme do Tyrsisu, že?“

Padishar se na něj překvapeně podíval a přikývl..„Není žádný důvod, abyste to už nevěděli.“

„Ale proč budeme hledat Shannarův meč v Tyrsisu? Zmizel odtamtud před více než sto lety, když Federace zabrala Truboroh. Proč by měl být tam?“

Tajemně se usmál. „Možná proto, že ho nikdy neopustil.“

Par a jeho společníci na vůdce psanců udiveně zírali.

„Abych vám to vysvětlil. Skutečnost, že Shannarův meč zmizel, ještě neznamená, že je pryč. Někdy se věc může ztratit a přesto zůstávat na dosah ruky. Může jednoduše zmizet proto, že už nevypadá tak jako dřív. Vidíme ji, ale nepoznáme ji.“

„Co tím chceš naznačit?“ zeptal se Par pomalu.

Padisharův úsměv se viditelně rozšířil. „Povídám, že Shannarův meč může být přesně tam, kde byl před třemi sty lety.“

„Celé roky zamčený ve výklenku uprostřed Veřejného parku v Tyrsisu a nikdo na to nepřišel?“ vyhrknul Morgan Leah zděšeně. „Jak by se to mohlo stát?“

Padishar se zamyšleně napil z čutory a řekl: „Budeme tam zítra. Proč nepočkat a pak se nepřesvědčit?“

Par Ohmsford byl po probdělé noci a celodenním pochodu velice unavený. Přestože ostatní už spali, zůstával stále vzhůru. Nemohl přestat myslet na to, co říkal Padishar Creel. Před více než třemi sty lety, poté, co ho Shea Ohmsford použil ke zničení Černého mága, byl Shannarův meč uložen do kusu červeného mramoru a pohřben ve výklenku uprostřed Veřejného parku ve městě Tyrsis v Jižní zemi. Tam zůstal, dokud se Federace nedostala do Truborohu. Všichni věděli, že poté zmizel. Jestliže nezmizel, proč tomu věřilo tolik lidí? Pokud po celých tři sta let zůstával na svém místě, jak to, že ho nikdo nepoznával?

Přemýšlel. Ve skutečnosti, hodně z toho, co se stalo v dobách Allanona, ztratilo na důvěryhodnosti; mnoho příběhů na sebe vzalo ozdobu legend a pohádek. V době, kdy se Shannarův meč ztratil, už v něj asi nikdo nevěřil. Možná ani nikdo nerozuměl tomu, co by mohl dokázat. Ale přinejmenším věděli, že tam byl! Proboha, byla to národní památka! Tak jak mohli říct, že je pryč, když není? Nedávalo to smysl!

Ale zdálo se, že Padishar Creel je optimista.

Par usnul, aniž by problém vyřešil.

S východem slunce vstali, přešli Mermidon v mělčinách ani ne o míli dál po proudu a zatočili na jih směrem k Tyrsisu. Den byl horký a dusný. Prach travnaté země jim naplňoval nosy a krky. Snažili se držet ve stínu, ale krajina směrem na jih se více otvírala a les ustupoval travině. Šetřili s vodou a během chůze odpočívali. Slunce nemilosrdně stálo na letní obloze bez mraků, a tak byli cestovatelé celí zpocení. V poledne, když dorazili na kraj města, měli šaty vlhké a přilepené na kůži.

Tyrsis byl nejstarší součástí Truborohu a také nejneproniknutelnější pevností v celé Jižní zemi. Stál na široké náhorní plošině. Na jihu byl obklopen vysokými útesy a na severu párem obrovských hradeb. Venkovní zeď vyrůstala téměř sto stop nad vrchol náhorní plošiny. Obrovská hradba byla v celé historii města porušena jen jednou. V dobách Shey Ohmsforda ji překonala vojska Černého mága. Druhá zeď stála vně té první, byla to taková malá pevnost pro obránce města. Kdysi bránila město Hraniční legie, nejstrašnější armáda Jižní země. Ale legie byla nyní pryč, vyhnána s příchodem Federace. Te

ď zůstaly zdi a uličky hlídány pouze jejími vojáky, okupanty země, která ještě před sto lety svobodně dýchala. Vojáci Federace byli ubytováni v kasárnách legie u první zdi a obyvatelé města žili a pracovali u druhé.

Bydleli přímo ve městě u náhorní planiny směrem dolu k úpatí útesu na jihu.

Par, Coll ani Morgan nikdy v Tyrsisu nebyli. To, co o městě věděli, znali pouze z příběhů o dobách jejich předků. Když se k němu blížili, uvědomovali si, jak nemožné je popsat slovy to, co viděli. Město vyrůstalo k nebi jako veliký, kolosální gigant. Vše, co doposud spatřili se zdálo v porovnání s konstrukcí z kamenných bloků a mramoru naprosto bezvýznamné. V jasném poledním slunečním světle ležela na městě černota — jako kdyby světlo nějak pohlcovala skála. V horku se lehce chvělo a vypadalo jako fata morgana. Z plání vedly k náhorní planině obrovské rampy, které se stáčely do bran ke zvýšeným cestám. Doprava byla hustá, vozy a zvířata jely v nepřetržitém proudu v obou směrech a ploužily se horkem a prachem.

Společnost sedmi poutníků si razila cestu kupředu. Když dorazili k dolnímu konci rampy, otočil se Padishar Creel k ostatním a řekl: „Teď si dávejte pozor, kamarádi. Nedělejte nic, čím byste na nás připoutali pozornost. Pamatujte, je stejně těžké dostat se z tohoto města jako dostat se dovnitř.“

Splynuli s rušným davem, který stoupal vzhůru k vrcholu náhorní planiny. Kola na cestě skřípala a rachotila, zvířata hýkala a lidé pískali a křičeli. Vojáci Federace obsadili kontrolní místa vedoucí nahoru, ale nedělali nic. Do proudícího davu nezasahovali. Stejné to bylo i u bran, masivních portálů, které se vynořovaly tak vysoko, až se Par zděsil, když si pomyslel, že je nějaká armáda mohla poškodit — vojáci vypadali, že si vůbec nevšímají kdo jde dovnitř či ven. Je to okupované město, uvědomil si Par. Ale horečně se předstírá, že je svobodné.

Prošli pod branami. Stín vstupní věže na ně padl jako mrak. Před nimi vyrostla druhá zeď, menší, ale neméně impozantní. Šli směrem k ní a drželi se v hustém proudu. Na území mezi zdmi nebyl nikdo jiný než vojáci, jejich zvířata a vybavení. Mohutná síla, veliká, ubytovaná a čekající armáda. Par zkoumal koutkem jednoho oka řady mužů při výcviku a držel přitom hlavu skloněnou ve stínu kapuce kabátu.

Když prošli druhou řadou bran, odsunul je Padishar z Tyrsiské cesty, hlavního tahu s domy a obchody, který se stáčel středem města ke stěnám útesu a k tomu, co kdysi byl královský palác. Zavedl je do bludiště postranních uliček. I zde byly obytné domy a obchody, ale méně vojáků a víc žebráků. Posléze se dostali do části nevěstinců a hostinců. Domy začaly být více rozpadlé. Zdálo se, že Padishar si toho nevšímá. Neustále je popoháněl, razil si cestu hlouběji do města a ignoroval prosby žebráků a malých krámkařů.

Konečně dorazili do jasné, volné čtvrti, kde byly trhy a malé parky. Tržnice oddělovala několik domů s dvory. Na nich se nalézaly povozy s hedvábím a stuhami na koně. Krámkaři prodávali rozesmátým dětem a jejich matkám praporky a sladkosti. V každém rohu bylo nějaké pouliční představení — herci, klauni, kouzelníci, hudebníci a krotitelé zvířat. Trhy i altánky v parku, kde si rodiny dělaly pikniky, byly stíněné širokými barevnými baldachýny. Všude bylo plno křiku, smíchu a potlesku.

Padishar Creel zpomalil. Něco hledal. Vzal je přes několik stánků, podél stromy stíněných bloků domů, kde se díky mnohým potěšením tvořily malé zástupy. Nakonec zastavil u vozíku s jablky. Koupil malý sáček, o který se všichni podělili. Sám si vzal jedno a líně se opřel o lampu, aby ho snědl. Parovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že na něco čeká. Mladík z údolí spolu s ostatními snědl jablko a pozorně se díval kolem. Na trhu za ním byly u stánků vystavené všechny možné druhy ovoce, přes ulici prodávali zmrzlinu. Žongloval tam mim a mladičká dívka. Do toho dělal různé triky pár tancujících opic s krotitelem. Všechno pozorovala hrstka dětí a dospělých. Jeho oči se vrátily k dívce. Měla ohnivě červené vlasy, které se zdály být ještě červenější oproti černému hedvábí jejího oblečení a peleríny. Právě začala vytahovat mince zpoza uší překvapených dětí a pak je nechávala znovu zmizet. Jednou udělala ze vzduchu oheň a pak ho nechala odletět. Nikdy podobný trik neviděl. Dívka ovládala své umění velice dobře.

Byl tak zaměstnán jejím pozorováním, že téměř přehlédl, jak Padishar Creel podává něco chlapci s tmavou pletí, který k nim přišel. Chlapec věc od Padishara převzal a beze slov zmizel. Par se snažil zjistit kam chlapec odešel ale ten jako by se do země propadl.

Ještě pár minut zůstali na místě. Pak vůdce psanců řekl: „Je čas jít“ a vedl je pryč. Par se naposledy podíval na rusovlasou dívku. Spatřil, že vytvořila kroužek, který plul ve vzduchu před obecenstvem, zatímco jeden hubený, světlovlasý chlapec vyskočil a hnal se za ním.

Mladík z údolí se nad radostí dítěte pousmál.

Cestou zpátky přes shluk tržních stánků zachytil Morgan Leah pohledem Hirehona. Mistr Kiltanské kovárny stál na kraji davu aplaudujícího žonglérovi a jeho mohutná postava byla zahalena do velikého pláště. Pouze na chvíli spatřil plešatějící hlavu a povadlý knírek. Pak zmizel. Morgan zamrkal a řekl si, že se nejspíš zmýlil. Co by Hirehone dělal v Tyrsisu?

Než došli k dalšímu bloku, pustil to z hlavy.

* * *

Několik dalších hodin strávili ve sklepě skladiště připojeného k obchodu jednoho zbrojíře. Muž viditelně sloužil psancům, protože Padishar Creel věděl přesně v jaké štěrbině mezi trámy má hledat klíč. Odemkl dveře a zavedl je bez váhání dovnitř. Našli tam jídlo a pití, spolu s matracemi, dekami na spaní a vodou, ve které se mohli umýt. Ve sklepě bylo chladno a sucho. Žár dne rychle vyprchal. Chvíli odpočívali, jedli, líně si povídali a čekali na další sled událostí. Zdálo se, že ten zná jen vůdce psanců. Jako obvykle mlčel a místo toho šel spát.

Než se vzbudil, uplynulo několik hodin. Postavil se, protáhl, umyl si obličej a přešel k Parovi. „Jdeme ven,“ řekl. Otočil se na ostatní. „Dokud se nevrátíme, všichni ostatní zůstanou tady. Nebude to trvat dlouho a nebudeme dělat nic nebezpečného.“

Jak Morgan tak Coll protestovali. Pak si to rozmysleli. Par následoval Padishara po schodech ze sklepa nahoru. Za chvíli se za nimi zavřel poklop. Padishar se na chvíli zdržel u venkovních dveří, pak popohnal Para a vykročili do ulice.

Ulice byla pořád přeplněná obchodníky, umělci, kupujícími a žebráky. Vůdce psanců vedl Para na jih směrem k útesům. Kráčel rychle, protože se nad městem začaly rozprostírat stíny pozdního odpoledne. Nevraceli se po žádné z ulic, které je přivedly, ale šli mnoha malými rozježděnými zadními uličkami. Tváře, které míjeli, byly jako masky okázalého nezájmu, ale s divokýma očima. Padishar je ignoroval a Par se držel blízko něj. Občas se o něho někdo otřel, ale nenesl nic cenného, takže se obával míň než by tomu bylo obvykle.

Když došli k útesům, zatočili na Tyrsiskou cestu. Před nimi se zvedal Sendicův most přes Veřejný park. Byl to pečlivě udržovaný pás trávníku s širokolistými stromy, které se rozprostíraly okolo nízké zdi a skupinek budov tam, kde most končil. Za tím vším vyrůstal les z široké rokle a za ním vyrůstaly proti slábnoucímu světlu štíhlé věže a zdi toho, co byl kdysi Palác králů z Tyrsu.

Jak se blížili, Par si park prohlížel. Něco nebylo v pořádku. Neměl Sendicův most končit v branách paláce?

Padishar se na chvíli zastavil. „Takže, kamaráde. Je těžké uvěřit, že by Shannarův meč mohl být schován tak otevřeně?“

Par zamračeně přikývl. „Kde je?“

„Trpělivost. Svou odpověď brzy dostaneš.“ Jednou rukou mladíka z údolí objal a naklonil se k němu. „Ať se teď stane cokoliv, nedávej najevo překvapení.“

Par souhlasil. Vůdce psanců zpomalil. Došel k vozíku s květinami a zastavil se. Pozoroval květiny a viditelně se snažil vybrat určitou kytici. Když to dělal, Par ucítil, jak ho kolem boků objímá něčí paže. Otočil se a našel na sobě přilepenou dívku s červenými vlasy, která vystupovala na tržnici.

„Ahoj, elfský chlapče,“ zašeptala, zatímco ho její studené prsty ho hladily po uchu. Políbila ho na tvář.

Pak se za nimi objevily dvě malé děti, děvče a chlapec. Holčička se snažila uchopit Padisharovu hrubou ruku a chlapec se natahoval po Parově. Padishar se usmál, zvedl malou dívku, až vykvikla a políbil ji. Půlku květin dal jí a druhou půlku chlapci. Zapískal a popohnal pětici do parku. Par se už dostatečně vzpamatoval. Všiml si, že rusovlasá dívka nesla košík přikrytý jasnou látkou. Poblíž zdi, která oddělovala park od rokle, vybral Padishar javor, pod který si sedli. Rusovláska rozprostřela látku. Začali vybalovat košík, který obsahoval studené kuře, vajíčka, tvrdý chléb a marmeládu, sušenky a čaj.

Padishar se podíval na Para. „Pare Ohmsforde, seznam se s Damson Rhee, tvou snoubenkou po dobu našeho malého výletu.“

Damson Rhee se usmála svýma zelenýma očima. „Láska utíká, Pare Ohmsforde. Zkusme z ní chytit co nejvíc.“ Strčila mu do pusy vajíčko.

„Jsi můj syn,“ dodal Padishar. „Tyhle dvě děti jsou tví sourozenci, ačkoliv mi teď unikají jejich jména. Damson, později mi je připomeň. Kdyby se někdo ptal, jsme normální rodina na pikniku.“

Nikdo se neptal. Muži v tichosti jedli, poslouchali děti jak brebentí a předstírali, že to, co se děje, je úplně normální. Damson Rhee je hlídala, smála se s nimi. Její úsměv byl teplý a nakažlivý. Byla hezká, ale jakmile se usmála, pomyslel si Par, že je krásná. Když dojedli, ukázala každému dítěti trik s penězi a pak je poslala hrát si.

„Pojďte se projít,“ navrhl Padishar a zvedl se.

Procházeli se ve stínu pod stromy. Bez zjevného důvodu mířili ke zdi, která oddělovala propast. Damson obejmula Para kolem boku. Zjistil, že mu to nevadí. „Věci v Tyrsisu se od starých časů změnily,“ řekl vůdce psanců při chůzi Parovi. „Když vymřel rod Buckhannahů, skončila i monarchie. Tyrsis. Varfleet a Kern vládly Truborohu tím, že vytvořily Radu měst. Když Federace udělal z Truborohu protektorát, Rada byla zrušena. Palác sloužil radě ke shromážděním. Teď ho používá Federace — až na to, že nikdo přesně neví k čemu.“

Došli až ke zdi a zastavili se. Zeď byla postavena z kamenných kvádrů do výšky tří stop. Na jejím vrcholu byly bodce. „Podívej,“ pobídl ho vůdce psanců.

Par poslechl. Propast za ní padala prudce do změti stromů a porostu tak hustého, že to vypadalo, jakoby sám sebe dusil. Mlha, která se divočinou naléhavě valila, dosahovala až k vrcholkům nejvyšších stromů. Propast se rozprostírala na míli po každé straně až do čtvrtiny vzdálenosti až k paláci, jehož dveře a okna byly zavřené a tmavé. Brány uzavíraly mohutné petlice. Kamenné zdi paláce byly poničené a špinavé. Vypadal dlouhá léta opuštěný. Od budov v popředí k jeho prohýbajícím se branám vedla úzká stezka.

Otočil se na Padishara. Vůdce psanců stál čelem k městu. „Tato brána je dělící čára mezi minulostí a přítomností,“ řekl potichu. „Zem, na které stojíme se nazývá Veřejný park. Ale skutečný Veřejný park, ten z dob našich předků — “ odmlčel se a otočil se zpět k propasti — „je tady dole.“ Počkal, až překvapení odezní. „Podívej se. Pod Věž Federace, která hlídá stezku.“ Par sledoval jeho pohled a zahlédl hromadu velkých kamenných bloků, které nebyly v lese téměř vidět. Vůdce psanců pokračoval ponuře, „to je vše, co zbylo ze skutečného Sendicova mostu. Řekli mi, že byl v dobách Panamona Creela těžce poškozen Černým mágem během útoku na Tyrsis. O několik let později se celý zřítil. Tenhle druhý most,“ s nezájmem mávnul rukou, „je jen na ukázku.“

Zkoumavě se podíval na Para. „Teď tomu rozumíš?“

Par pochopil. Jeho mozek pracoval rychle a všechny střípky skládal dohromady. „A Shannarův meč?“ Koutkem oka zachytil vylekaný pohled Damson Rhee.

„Pokud se nemýlím — někde tam dole,“ odpověděl Padishar. „Tam, kde byl vždy. Chceš něco říct, Damson?“

Rusovlasá dívka vzala Para za ruku a odváděla ho ode zdi. „To je ten důvod, proč jste sem přišli, Padishare?“ Vypadala rozzlobeně.

„Milá Damson, především nevynášej žádné soudy.“

Stisk na Parově paži zesílil. „Je to nebezpečné, Padishare. Do Jámy jsem lidi už zavedla. Jak dobře víš, nikdo z nich se nevrátil.“

Padishar se shovívavě usmál. „Jáma — tak dneska Tyršané nazývají propast. To myslím sedí-“

„Moc riskuješ!“ zaútočila na něj dívka.

„Damson je mé oko a ucho, silná pravá ruka uprostřed Tyrsisu,“ pokračoval plynně. Usmál se na ni. „Řekni mladíkovi z údolí, co víš o Meči, Damson.“

Věnovala mu výhružný pohled a pak se odvrátila. „Ke zřícení Sendicova mostu došlo v době, kdy Federace převzala Truboroh a začala okupovat Tyrsis. Les, který teď pokrývá Veřejný park, kde byl uložen Shannarův meč, vyrostl přes noc. Nový park a most se objevily stejně rychle. Před lety jsem se ptala starších z města, co si pamatují. Dozvěděla jsem se, že meč z výklenku doopravdy nezmizel. V lese se ztratil výklenek. Lidé rychle zapomínají. Zvlášť když jim každý říká něco jiného. Téměř všichni věří, že existoval jen jeden Veřejný park a jeden Sendicův most. Oba zde jsou. Avšak Shannarův meč, pokud vůbec někdy existoval, prostě zmizel.“

Par na ní nedůvěřivě hleděl. „Les, park i most se změnily přes noc?“

Přikývla. „Přesně tak.“

„Ale...?“

„Kouzla, kamaráde,“ zašeptal Padishar Creel jako odpověď na nedokončenou otázku.

Ještě chvíli se procházeli a přibližovali ke světlé látce se zbytky pikniku. Děti se vrátily a okusovaly sušenky.

„Federace nepoužívá kouzla,“ namítal ještě zmatený Par. „Zakázala je.“

„Ano, zakázali je používat druhým,“ upřesnil velký muž. „Je lepší, když je budou používat sami? Nebo když dovolí někomu jinému, aby je používal? Nebo něčemu?“ Poslední slovo zdůraznil.

Par se na něj zostra podíval. „Přízraky, to máš na mysli?“

Ani Padishar ani Damson nic neříkali. Parova mysl vířila. Federace a Přízraky byly nějakým způsobem na stejné straně. Měli k tomu nějaký důvod, kterému nikdo nerozuměl — bylo to možné?

„Přemýšlel jsem o osudu Shannarova meče dlouhou dobu,“ dumal Padishar a zastavil se z doslechu čekajících dětí. „Je to součást mé rodinné historie. Vždycky se mi zdálo divné, že by úplně zmizel. Byl uložen v mramoru a zamčen ve výklenku po dvě stě let. Jak by mohl zmizet? Co se stalo s výklenkem, ve kterém byl? Nějak se vypařil?“ Podíval se na Para. „Damson strávila mnoho času hledáním odpovědi. Jen pár lidí si pamatovalo pravdu o tom, jak ke zmizení došlo. Všichni jsou už mrtví — ale zanechali svůj příběh.“

Usmál se jako vlk. „Teď mám omluvu na to, abych zjistil, jestli je ten příběh pravdivý. Je Shannarův meč dole v propasti? Najdeme spolu odpověď. Obnovení kouzel Shannarových elfů, mladý Ohmsforde — to je možná klíč ke svobodě Čtyřzemí. Musíme to zjistit.“

Damson Rhee zatřásla svou sýkorčí hlavou. „Jsi až moc nedočkavý, Padishare. Riskuješ svůj život. A životy ostatních jako je tento chlapec. Nikdy s tím nebudu souhlasit.“

Odešla od nich, aby svolala děti dohromady. Parovi ani příliš nevadilo, že ho nazvala chlapcem dívka, která vypadala ještě mladší než on.

„Tu si hlídej. Pare Ohmsforde,“ zamumlal vůdce psanců.

„Ona nevěří, že máme naději,“ poznamenal Par.

„Ale bojí se bezdůvodně! Vládneme silou sedmi. Zvládneme vše, co nám Jáma uchystá. Jestliže jsou tam také kouzla, máme tvou píseň přání a horalovo ostří. To stačí.“

Pozoroval nebe. „Brzy bude tma, kamaráde.“ Družně mladíka z údolí objal a šel k Damson Rhee a dětem. „Pokud jsou karty takhle rozdány,“ zašeptal, „podíváme se sami, co se se Shannarovým mečem stalo.“

Kapitola 19

Když provizorní rodina Padishara Creela došla na kraj parku a byla připravena vyjít na Tyrsiskou silnici, otočila se Damson Rhee k vůdci psanců a řekla, „Stráže, které hlídají zeď se střídají o půlnoci před branou u Věže Federace. Můžu zařídit malé vyrušení, které je zaměstná dost dlouho na to, abyste se mohli do Jámy dostat — jestli jste se tak rozhodli. Ujistěte se, že půjdete dovnitř na východním konci.“

Pak natáhla ruku a zpoza Parova ucha vykouzlila stříbrnou minci. Podala mu ji. Mince nesla její podobu. „Pro štěstí, Pare Ohmsforde,“ řekla. „Jestli se ho budeš pořád držet, budeš ho velice potřebovat.“

Tvrdě na Padishara pohlédla, vzala děti za ruce a rusé vlasy jí zářily. Bez jediného ohlédnutí se ztratila v davu. Vůdce psanců a mladík z údolí se za ní dívali.

„Kdo to je, Padishare?“ zeptal se Par, když jim zmizela z dohledu.

Padishar pokrčil rameny. „Je tím, čím chce být. O jejím původu koluje stejné množství pověstí jako o mém. Teď už pojď. Musíme jít.“

Vedl Para zpátky městem a držel se v postranních uličkách. Zástupy byly ještě husté. Všichni se tlačili a strkali, obličeje měli zaprášené a vyzařovala z nich netrpělivost. Soumrak zahnal slunce na západ. S blížícím se večerem se prodlužovaly stíny, ale žár dne zůstal polapený za městskými hradbami. Sálal z kamene ulic a domů a visel v letním vzduchu. Bylo to jako být zavřený v peci. Par vzhlédnul k obloze. Na severu už byla vidět čtvrtka Měsíce a na východě se třpytily hvězdy. Zkusil si vzpomenout na to, co se dozvěděl o zmizení Shannarova meče. Místo toho se přistihl, že myslí na Damson Rhee.

Než se setmělo, byli s Padisharem v bezpečí ve sklepě skladiště za obchodem se zbraněmi. Coll s Morganem na ně netrpělivě čekali. Vůdce psanců zarazil příval jejich otázek, vesele se usmál a oznámil, že je všechno zařízeno. O půlnoci chlapci z údolí, horal, Ciba Blue a on proniknou do strže před stavbou, co kdysi bývala palácem vládců města. Sestoupí po provazovém žebříku. Stasas a Drutt je budou jistit. Až budou bezpečně dole, vytáhnou žebřík a schovají se dokud je nezavolají. Kdyby za nimi vyrazili stráže, spustí znovu žebřík a všichni zmizí stejnou cestou, kterou přišli.

Mluvil jasně, stručně a k věci. Ani se nezmínil proč to dělají a nikdo z jeho lidí se neobtěžoval na to zeptat. Nechali ho domluvit, pak se prostě každý vrátil k tomu, co dělal předtím. Zato Coll a Morgan potlačovali netrpělivost. Par je musel vzít stranou a dopodrobna jim vysvětlit, co se stalo. Krčili se v koutě sklepa usazeni na pytlích s čistícím práškem. Tmu prosvětlovaly olejové lampy a město nad nimi začalo utichat.

Když Par vše vysvětlil, Morgan pochybovačně zakroutil hlavou.

„Je těžké uvěřit, že celé město zapomnělo na to, že tu bylo víc než jen Veřejný park a Sendicův most,“ prohlásil mírně.

„Vůbec to není těžké, když si uvědomíš, že na to měli víc než sto let,“ okamžitě nesouhlasil Coll. „Přemýšlej o tom, Morgane. Na jakou spoustu věcí se za tu dobu zapomnělo než jen na park a most? Federace ovládla Čtyřzemí a více než tři sta let pozměňovala minulost.“

„Coll má pravdu,“ řekl Par. „Jediného opravdového dějepisce jsme ztratili, když nás opustil Allanon. Druidská Historie byla jediným psaným souborem, který rasy měly a co se s ním stalo, nevíme. Zůstali pouze vypravěči se svými ústně předávanými pověstmi. Většina z nich není přesná.“

„Všechno o starém světě bylo prohlášeno za lež,“ řekl Coll a v jeho tmavých očích byl vidět tvrdý pohled. „Víme, že to je pravda, ale v té víře jsme vlastně sami. Federace změnila všechno tak, aby to vyhovovalo jejím zájmům. Po sto letech je malý zázrak, že si v Tyrsisu vůbec někdo pamatuje, že Park obyvatel a Sendicův most nejsou totožné s těmi původními. Důležitější mi připadá, jestli to vůbec ještě někoho zajímá?“

Morgan se zamračil. „Asi je to tak. Ale něco mi na tom pořád nesedí.“ Zamračil se ještě víc. „Vadí mi, že Shannarův meč, výklenek a všechno ostatní bylo celou tu dobu ve strži a nikdo to neviděl. Vadí mi, že se nikdo, kdo se tam dolů vydal, nevrátil zpátky.“

„I mně to dělá starosti,“ souhlasil Coll.

Par se zběžně podíval na psance, kteří si jich nevšímali. „Domnívali jsme se snad, že najít meč bude procházka růžovým sadem?“ zašeptal podrážděně. „Počítal jsi s tím, že jen tak půjdeš a vezmeš si ho? Samozřejmě, že ho nikdo neviděl! Jinak bychom ho asi nepostrádali, kdyby ho někdo viděl, ne? A vsaď se, že se Federace postarala o to, aby se nikdo, kdo se do jámy dostal, nedostal znovu zpátky! To je důvod proč jsou tu stráže a jejich Věž! Skutečnost, že má Federace tolik starostí, aby skryla starý most a park napovídá, že tam ten meč někde je!“

Coll se na bratra dlouze zadíval. „Také to napovídá, že chce aby tam zůstal.“

Rozhovor skončil a tak se rozešli každý do jiného koutu sklepa. Večer rychle ustoupil noční tmě a žár dne konečně vychladl. Malá společnost povečeřela v dlouhém tichu, aniž by se přihodilo něco zvláštního. Jen Padishar toho měl hodně na srdci. Předkládal příběhy a vtipy jakoby tahle noc byla stejná jako všechny ostatní a očividně nedbal na to, že jeho posluchači mlčí. Par byl příliš vzrušený. Nedokázal jíst ani mluvit a celou dobu myslel na to, jestli je Padishar opravdu tak přirozený jak se zdál. Vypadalo to, že náladu vůdce psanců nemůže nic změnit. Padishar Creel byl buď velmi statečný anebo opravdový blázen. Mladíka z údolí trápilo, že si není jist, co si má vybrat.

Když večeře skončila, posedávali kolem, tiše si povídali a zírali do zdí. V jednu chvíli přišel Padishar k Parovi a dřepl si vedle něho. „Nemůžeš se dočkat naší výpravy?“ zeptal se mírně.

Nikdo nebyl poblíž, aby ho slyšel. Par přikývl.

„Už to nebude dlouho trvat.“ Psanec mu poklepal na koleno. Pevným pohledem upoutal jeho pozornost. „Pamatuj o co jde. Jen se tam podíváme a rychle zmizíme. Jestli tam meč je, dobře, bereme ho. Jestli ne, žádné zdržování.“ Šelmovsky se usmál. „Buď stále ve střehu.“ Odešel a Par se za ním zamyšleně díval.

Minuty se pomalu a únavně táhly jako stíny v půli dne. Par a Coll seděli mlčky vedle sebe. Par téměř vnímal bratrovy myšlenky. Olejové lampy prskaly a mihotavě blikaly. Velká moucha s bzučením narážela do stropu, dokud ji Ciba Blue nezabil. Na pach sklepení si už začali pomalu zvykat.

Nakonec Padishar vstal a řekl, že je čas. Dychtivě vyskočili na nohy. Oči jim svítily očekáváním. Na sobě měli upnuté pláště a byli opásáni zbraněmi. Poklopem vyklouzli ze sklepa a vyrazili do noci.

Ulice města byly prázdné a klidné. Z krčem a ložnic sem doléhaly hlasy plné drsného smíchu a občasné výkřiky. V postranních uličkách, kterými je Padishar vedl, byly lampy buď rozbité, nebo zhasnuté. Na cestu jim svítil jen Měsíc. Nešli kradmo, ale velice obezřetně. Nepřáli si upoutat na sebe pozornost. Několikrát uhnuli na vedlejší pěšiny, aby se vyhnuli hloučkům potácejících se a zpívajících prostopášníků vracejících se domů. Ležící opilci a žebráci, kolem kterých procházeli se po nich z vchodů a výklenků sotva podívali. Neviděli žádné vojáky. Federace nechala postranní uličky a chudinskou část města ať se o sebe postarají samy.

Když došli k Parku občanů a Sendicova mostu, poslal je Padishar po skupinkách přes širokou Tyrsiskou silnici do stínu parku. Šli různými směry, aby se později znovu shromáždili. Pozorně sledoval dobře osvětlenou cestu, jestli se neblíží nějaké stráže Federace o nichž předpokládal, že by se tam mohly vyskytovat. Přešla jen jedna hlídka a z jejich společnosti nezahlédla nikoho. Před věží, přímo uprostřed zdi, kterou byla Jáma obehnaná, stála další hlídka. Ale vojáci měli lampu, která osvětlovala všechno kolem a mimo dosah jejího světla neviděli nic. Natož postavy ztracené opodál ve tmě. Padishar vedl rychle společníky přes pustý park na západ, kde se nalézal okraj strže s jejími útesy. Tam je nechal sedět a čekat.

Par si dřepl a poslouchal, jak mu v uších zní bušení srdce. Ticho kolem bylo plné bzučení hmyzu. Ve tmě se nepřetržitě ozývalo drsné chřestění kobylek. Sedm mužů se skrývalo v hustém křoví a nikdo je nemohl spatřit. Stejně tak ale nemohli ze svého úkrytu vidět nikoho oni. Par z toho měl divný pocit a divil se, proč si ho vybrali. Pohlédl na Padishara Creela, ale vůdce psanců byl zaneprázdněný dohlížením na rozplétání provazového žebříku, na kterém se měli spustit dolů do strže...

Par zaváhal. Jáma. Spustit se do Jámy. Přinutil se to slovo říci nahlas.

Zhluboka se nadechl a snažil se uklidnit. Myslel na to, jestli je Damson Rhee někde blízko.

Ze tmy téměř přímo před nimi se vynořila hlídka čtyř vojáků Federace a šla podél obvodu zdi. Ačkoli je varoval zvuk jejich bot, zamrazilo je. V pichlavé houštině úkrytu se Par a ostatní přitiskli k zemi. Vojáci se zastavili, tiše mezi sebou mluvili. Pak se otočili směrem odkud přišli a byli pryč.

Par pomalu vydechl. Odvážil se přehlédnout temnou kotlinu strže. Byla tichá a bezedná jako studna inkoustu.

Padishar a ostatní psanci teď dolů spouštěli provazový žebřík. Připevňovali ho a připravovali se k sestupu. Par se postavil na nohy ve snaze ulehčit svalům, do kterých už dostával křeč. Chtěl mít celou tuhle záležitost za sebou. Měl cítit jistotu. Necítil. Připadal si velice mizerně a nemohl říct proč. Něco na něj zuřivě útočilo a varovalo ho, nějaký šestý smysl, který nedokázal rozpoznat.

Domníval se, že něco zaslechl — ne před sebou ve strži, ale vzadu v parku. Začal se otáčet a jeho ostrý elfí pohled pátral tmou.

Ze směru od věže se náhle ozvaly výkřiky a volání na poplach protrhlo noc.

„Rychle!“ pobízel je Padishar Creel a oni vyrazili z úkrytu ke zdi.

Žebřík byl na místě, přivázaný ke dvojici hřebů ve zdi. Ciba Blue se spustil první a kobaltové mateřské znamínko na jeho tváři vypadalo v měsíčním světle jako dutina. Nejdřív vahou svého těla žebřík vyzkoušel a pak jim zmizel z očí.

„Pamatujte, že máte čekat na můj signál,“ spěšně říkal Padishar Strasasovi a Druttovi. Jeho drsný šepot se nesl nad vzdálenými výkřiky.

Otáčel se, aby popohnal Para dolů po žebříku za Cibou Blue. Ze tmy za nimi se vyrojili vojáci Federace ozbrojení kopími a kušemi. Jejich tiché postavy jakoby přišly odnikud. Všichni ztuhli. Par cítil, jak se mu žaludek leknutím sevřel. Zjistil, jak v duchu uvažuje: „Měl jsem to vědět, měl jsem je vycítit.“ Hned mu došlo, že je opravdu zaznamenal.

„Odhoďte zbraně,“ zavelel hlas.

Na okamžik měl Par strach, že Padishar Creel zvolí raději boj než kapitulaci. Vůdce psanců se otočil nalevo, potom napravo a zůstal ve své výšce ztuhle stát. Neměli žádnou šanci. S klidným výrazem a sotva postřehnutelným úsměvem před sebe beze slova upustil svůj meč a dlouhý nůž. Ostatní z malé společnosti udělali to samé. Vojáci Federace se kolem nich semkli. Zbraně sebrali a ruce jim svázali za zády.

„Ještě je jeden z nich v Jámě,“ hlásil jeden z vojáků veliteli přemožitelů, malému muži s nakrátko ostříhanými vlasy a výložkami na tmavém plášti.

Velitel se ohlédl. „Přesekněte lana ať spadne dolů.“

Bleskové přesekli provazový žebřík. Tiše spadl do černé tmy. Par čekal výkřik, ale žádný se neozval. Možná už Ciba Blue sestoupil. Pohlédl na Colla, který jen bezmocně pokýval hlavou.

Velitel přistoupil k Padisharovi. „Měl bys vědět, Padishare Creele,“ řekl tiše a odměřeně, „že vás zradil jeden z tvých lidí.“

Chvilku čekal na odpověď, ale nedočkal se. Padisharova tvář byla bez výrazu. Jen oči odhalovaly vztek, který dostával.

Pak ticho protrhl děsivý výkřik, který vyšel z hlubin Jámy. Letěl nocí jako vyplašený pták a narážel do útesů, až nakonec milosrdně utichl.

Par si s děsem uvědomil, že ten výkřik vydal Ciba Blue.

Velitel se na strž zběžně podíval a dal rozkaz, aby zajatce odvedli.

Vedli je ve skupince parkem podél zdi okolo strže směrem k Věži. Vojáci, kteří je hlídali, je drželi od sebe. Par se plahočil s ostatními ohlušujícím tichem. V mysli se mu stále ozýval výkřik Ciby Blue. Co se psanci tam dole v samotě Jámy stalo? Polkl, aby zahnal nepříjemný pocit v žaludku. Snažil se myslet na něco jiného. Zradili vás, říkal velitel. Ale kdo? Očividně nikdo ze zajatých — takže někdo jiný. Jeden z Padisharových vlastních...

Zakopl o kořen stromu, narovnal se a klopýtl znovu. V mysli mu vířila změť myšlenek. Usoudil, že je vedou do vězení Federace. Tam bude velkému dobrodružství konec. Už nebudou nikdy pátrat po ztraceném Shannarově meči. Už nebudou uvažovat o úkolu, který mu svěřil Allanon. Z vězení Federace se nikdy nikdo nedostal.

Musí uprchnout.

Napadlo ho to instinktivně a rozjasnilo mysl jako doposud nic jiného. Musí uprchnout. Jestli to neudělá, budou navždy pod zámkem a zapomenuti. Jen Damson Rhee věděla kde jsou. Para najednou napadlo, že právě Damson Rhee měla tu nejlepší příležitost je zradit.

Nebyla to nejpříjemnější možnost. Byla však nepřehlédnutelná.

Začal dýchat pomaleji. Tohle byla nejlepší šance jak uprchnout. Až budou ve vězení, bude to daleko těžší. Tou dobou už bude možná mít Padishar plán. Para ani nenapadlo uvažovat, že by se ho mohl účastnit. Trochu nemilosrdně uvažoval o tom, že právě Padishar je do tohohle srabu dostal.

Mezi stromy parku viděl mihotavá světla věže. Už mu zbývalo jen pár minut. Říkal si, že by se mu to mohlo podařit. Ale musí jít sám. Musí opustit Colla a Morgana. Jiná možnost není.

Zepředu k nim doléhaly hlasy vojáků, kteří na ně čekali. Jejich průvod se začal natahovat a některé stráže odstoupily stranou. Par se zhluboka nadechl. Počkal až dojdou ke skupince zakrslých břízek a pak použil píseň přání. Jemně zpíval a jeho hlas se mísil s ostatními nočními zvuky, s šuměním větru, s jemným zpěvem ptáka, se zacvrkáním cvrčka. Nechal kouzlo písně přání působit na stráže přímo u sebe. Naplnil jejich mysl, odvrátil od sebe jejich pozornost i pohled a nechal je zapomenout, že tam je...

A pak jen prostě vykročil do stínu mezi břízy a zmizel.

Řada zajatců šla dál. Nikdo si nevšiml, že je pryč. Jestli si Coll. Morgan nebo někdo z nich něčeho všiml, mlčel o tom. Vojáci Federace a jejich zajatci pokračovali dál směrem ke světlům před sebou a nechali ho samotného. Když se ztratili, tiše vyšel do noci.

Po chvíli se mu podařilo osvobodit se z pout, která měl na rukou. Na zdi strže, asi sto metrů od místa kde vyklouznul ze zajetí, našel hřeb se zubatou hranou. Opřel se o zeď a za pár minut pouta přeřezal. Hlídka ještě nespustila poplach; zjevně jim nechyběl. Usoudil, že se vůbec nenamáhali spočítat své zajatce. Koneckonců byla tma a zajali je v několika vteřinách.

Ať tomu bylo jakkoli, byl volný. Co bude dělat teď?

Šel parkem zpátky k Tyrsiské silnici. Držel se ve stínu a každých pár vteřin se zastavoval, aby uslyšel zvuky pronásledování, které nepřicházelo. Celý se potil. Blůza se mu lepila na tělo a tvář měl zaprášenou. Útěk ho rozjařil. Zároveň byl velice skleslý, když si uvědomil, že neví jak své svobody využít. Osamocený v Tyrsisu byl naprosto ztracený. Nevěděl na koho by měl ve městě obrátit; nebyl tu nikdo, komu by si mohl dovolit důvěřovat. A neměl tušení jak se dostat zpátky do Parmského hvozdu. Kdyby Steff věděl, že jsou jeho společníci v nebezpečí, pomohl by jim. Ale jak by se to mohl trpaslík včas dozvědět?

Mezi stromy zahlédl světla silnice. Par doklopýtal na kraj parku blízko jeho západní hranice a v zoufalství se zhroutil u kmene starého javoru. Musel něco udělat; nemohl jen tak chodit kolem. Utřel si rukávem obličej a nechal hlavu klesnout zpátky na drsnou kůru stromu. Najednou se mu udělalo špatně. Musel sebrat všechny síly, aby se nepozvracel.

Pokusí se dostat zpátky ke Collovi a Morganovi. Musí najít způsob jak je osvobodit.

Použiju píseň přání, napadlo ho.

Ale jak?

Silnicí dolů přešla hlídka vojáků Federace a tichem zněly jejich kroky. Par se stáhl zpátky do stínu a čekal, až zmizí z dohledu. Pak vyšel z úkrytu a podél parku mířil ke kašně na kraji silnice. Když k ní došel, naklonil se a spěšně si opláchl ruce a obličej. Voda mu stékala po kůži jako tekuté stříbro.

Zastavil se a nechal bradu klesnout na hruď. Najednou byl strašně unavený.

Ruka, která ho popadla byla silná a rozhodná. Násilím mu napřímila hlavu. Zjistil, že stojí tváří v tvář Damson Rhee.

„Co se stalo?“ naléhala hlubokým hlasem.

Par zuřivě sáhl po svém dlouhém noži. Ale zbraně byly pryč, vzala mu je Federace. Strčil do ní a zkusil se vytrhnout z jejího sevření. Lehce uskočila stranou a kopla ho do břicha tak silně, že se zlomil v pase.

„Co to děláš ty idiote,“ zašeptala vztekle.

Aniž by čekala na odpověď, strhla ho zpátky do stínu parku a hodila na zem. „Jestli na mě ještě něco takového zkusíš, zlomím ti obě ruce!“ štěkla na něj.

Par se posadil. Pořád hledal způsob jak jí utéct. Strčila do něj až zase skončil na zemi a dřepla si vedle něj. „Proč to nezkusíme znovu, můj milovaný elfí chlapče? Kde jsou ostatní? Co se jim stalo?“

Par spolkl svůj vztek. „Má je Federace! Čekali na nás, Damson! Jako bys to nevěděla!“

Vztek v jejích očích vystřídalo překvapení. „Co myslíš tím, „jako bys to nevěděla"?“

„Čekali na nás. Nedostali jsme se ani přes zeď. Někdo nás zradil! Řekl nám to velitel vojáků! Řekl, že to byl jeden z našich — psanec, Damson!“ Par se třásl.

Damson na něj dlouze a pevně pohlédla. „A ty si myslíš, že jsem to byla já, co, Pare Ohmsforde?“

Par se vzepřel na loktech. „Kdo jiný než ty? Ty jediná jsi věděla kam máme namířeno — a jediná jsi s námi nešla! Nikdo jiný o tom nevěděl! Když ne ty, kdo to tedy mohl být?“

Dlouho na sebe ve tmě tiše zírali. Zvuk hlasů někde poblíž začal být zřetelný. Někdo přicházel.

Damson Rhee se k němu náhle sklonila. „Nevím. Ale já jsem to nebyla! Teď lež tiše dokud nepřejdou!“

Zatlačila ho do křoví a pak tam pozpátku vlezla za ním. Lehla si vedle něho. Par vnímal teplo jejího těla. Cítil její sladkou vůni. Zavřel oči a čekal. Z parku vyšli dva vojáci Federace. Na okamžik se zastavili, pak se otočili a zmizeli.

Damson Rhee přiložila rty k Parovu uchu. „Už vědí, že jim chybíš?“

Par zaváhal. „Nejsem si jistý,“ zašeptal odpověď.

Vzala jeho bradu do své hladké ruky a otočila ho tváří přímo proti sobě. „Nezradila jsem vás. Vypadá to, že jsem to musela být já, ale není to tak. Kdybych měla v úmyslu zradit tě Federaci, Pare, mohla jsem tě prostě vydat těm dvěma vojákům.“

V zelených očích jí slabě zářil svit měsíce, který pronikal větvemi jejich úkrytu. Par do těch očí hleděl a nenašel ani náznak klamu. Stále však váhal.

„Musíš se rozhodnout teď a tady jestli mi věříš,“ řekla tiše.

Unaveně pokýval hlavou. „Není to tak snadné!“

„Musí to být snadné! Podívej se na mě, Pare. Nikoho jsem nezradila — ani tebe ani Padishara ani ostatní, ani teď, ani nikdy jindy! Proč bych něco takového dělala? Federaci nenávidím jako nikdo jiný!“ Rozzlobeně se zastavila. „Varovala jsem vás, že je to nebezpečný podnik. Upozorňovala, že Jáma je černá díra, která polyká celé muže. Padishar trval na tom, že půjdete!“

„To ho nečiní odpovědným za to co se stalo.“

„Ani mě ne! A co to vyrušení, které jsem slíbila? Nepřišlo tak jak jsem říkala?“

Par přikývl.

„Vidíš! Já jsem svou část dohody splnila! Proč bych se namáhala, když bych měla v úmyslu vás zradit?“

Par mlčel.

Nosní dírky Damson se rozšířily. „Nepřipustíš nic, co?“ Zatřásla svou světle kaštanovou hlavou a barva vlasů ve tmě zazářila. „Řekneš mi alespoň co se stalo?“

Par se zhluboka nadechl. Stručně vylíčil události kolem jejich zajetí včetně děsivého zmizení psance Ciby Blue. O okolnostech svého útěku mluvil záměrně nejasně. Kouzlo byla jeho věc. Jeho tajemství patřilo jen jemu.

Ale Damson se nedala odbýt. „To znamená, že bys mohl být zrádce stejně lehko ty jako já,“ řekla. „Jak to, že se ti podařilo uprchnout a ostatním ne?“

Par vzkypěl. Takové obvinění nesnesl a podráždila ho její vytrvalost. „Proč bych přátelům dělal takovou věc?“

„Doslova můj vlastní argument.“ odpověděla.

Mlčky jeden druhého pozorovali a navzájem měřili své síly. Par věděl, že má Damson pravdu. Zrádce mohl být on stejně jako ona. Ale to neměnilo nic na skutečnosti, že o sobě věděl, že nezradil, zatímco o ní to samé říci nemohl.

„Rozhodni se, Pare,“ naléhala na něj tiše. „Věříš mi, nebo ne?“

Ve slabém světle měla hladké a bezelstné rysy a kůži posetou stínem z malých lístků keřů kolem. Zjistil, že ho nesmírně přitahuje. Na té dívce bylo něco zvláštního, něco, co ho přimělo zapudit obavy a pochybnosti. Zelené oči ho spoutávaly, jejich pohled byl pronikavý a přesvědčivý. Viděl v nich jen pravdu.

„Dobře, věřím ti,“ řekl nakonec.

„Prozraď mi, jak je možné, že jsi uprchnul, zatímco ostatní ne,“ trvala na svém. „Ne, nehádej se. Jestli máme být jeden druhému nebo našim přátelům užiteční, musím mít důkaz o tvé nevině.“

Parovo předsevzetí utajit tajemství písně přání se pomalu rozplývalo. Znovu měla pravdu. Ptala se stejně jako by se na jejím místě ptal on sám. „Použil jsem kouzlo,“ řekl jí.

Přisunula se blíž, jakoby chtěla lépe posoudit zda nelže. „Kouzlo? A jaké?“

Váhal.

„Kejkle? Zaklínadla?“ naléhala. „Nějaké zmizení?“

„Ano,“ odpověděl. Čekala. „Můžu se udělat neviditelný když chci.“

Dlouho bylo ticho. V jejích očích viděl zvědavost. „Ovládáš opravdové kouzlo?“ zeptala se nakonec. „Ne to předstírané jako já, při kterém se objevují a zase mizí mince a ve vzduchu tancuje oheň. Ty máš kouzlo, které je zakázané. Proto se o tebe Padishar tolik zajímá.“ Odmlčela se. „Kdo jsi, Pare Ohmsforde? Pověz mi to.“

V parku se vznášelo ticho; hlasy hlídkujících vojáku se vzdálily z doslechu a noc byla znovu hluboká a temná. V celém světě nebyl nikdo jiný než oni dva. Par zvažoval vhodnou odpověď. Vstupoval na tenký led.

„Sama vidíš kdo jsem,“ řekl nakonec pro jistotu. „Jsem z půlky elf a ta elfí část skrývá kouzlo mých předku. Ovládám jejich kouzlo — nebo přinejmenším jeho malou část.“

Dlouho se na něj dívala a přemýšlela. Nakonec to vypadalo, že se rozhodla. Vylezla z úkrytu v křoví a jeho vytáhla za sebou. Stáli spolu ve stínu, oprašovali se a v chladném nočním vzduchu zhluboka dýchali. Park byl pustý.

Přistoupila k němu. „Narodila jsem se v Tyrsisu jako dítě zbrojíře a jeho ženy. Měla jsem bratra a sestru, oba byli starší. Když mi bylo osm, Federace zjistila, že můj otec dodává zbraně Hnutí. Někdo — snad přítel nebo známý, nikdy jsem se nedozvěděla kdo — ho zradil. Uprostřed noci k nám přišli Stopaři, zapálili náš dům a ten celý shořel. Moje rodina byla zamčená uvnitř a uhořela. Mně se podařilo uniknout jen díky tomu, že jsem byla na návštěvě u tety. Do roka byla také mrtvá a já byla nucena žít na ulici. Tak jsem vyrůstala. Neměla jsem žádnou rodinu. Neměla jsem přátele. Pouliční kouzelník mě přijal jako učednici a naučil mě svému řemeslu. Takový byl můj život.“ Zastavila se. „Zasloužíš si vědět proč bych nikdy nikoho nezradila Federaci.“

Natáhla k němu ruku a její prsty mu na okamžik přejely po tváři. Pak jí ruka klesla dolů k jeho paži a stiskla ji-

„Pare, ať už to bude cokoliv, musíme to udělat dnes večer. Jinak bude pozdě. Federace ví koho chytli. Padishara Creela. Pošlou pro Rimmera Dalla a jeho Stopaře, aby Padishara vyslechli. Až se to stane, nebude už mít smysl někoho osvobozovat.“ Odmlčela se, aby se ujistila, že jí rozumí. „Musíme jim pomoci hned.“

Para zamrazilo při pomyšlení, že jsou Coll s Morganem v rukou Rimmera Dalla — a co sám Padishar. Co udělá vůdce Stopařů vůdci Hnutí?

„Dnes večer,“ pokračovala jemným, ale naléhavým hlasem. „Dokud to ještě nečekají. Pořád ještě budou mít Padishara a ostatní v cele ve Věži. Zatím je nikam nepřemístili. Nad ránem budou unavení a ospalí. Lepší šancí už mít nebudeme.“

Nevěřícně na ni zíral. „Ty a já?“

„Jestli souhlasíš, že půjdeš se mnou.“

„Ale co my dva zmůžeme?“

Přitáhla si ho k sobě. Její rusé vlasy se v měsíčním světle temně leskly. „Pověz mi o svém kouzle. Co s ním můžeš udělat, Pare Ohmsforde?“

Nyní neváhal. „Udělat se neviditelný,“ řekl. „Vypadat jinak, než ve skutečnosti. Nechat ostatní vidět věci, které nejsou.“ Začínal být vzrušený. „Prostě skoro všechno co chci, pokud to není na příliš dlouho a příliš velké. Pochop, je to jen přelud.“

Odstoupila od něj. Namířila si to mezi stromy opodál a tam se zastavila. Hluboce zamyšlená stála ve stínu. Par čekal na svém místě. V náhlém závanu větru cítil na kůži chladný noční vzduch a naslouchal tichu, které se rozlilo městem jako vody oceánu. Mohl tím tichem téměř plavat. Odplout na lepší místo do lepších časů. Měl strach, který nedokázal potlačit — strach z toho, že se vrátí pro přátele. Z toho, že to nevyjde. Ale nezkusit vůbec nic bylo nemyslitelné.

Co mohli dokázat — ta dívka a on?

Přišla k němu, jakoby mu četla myšlenky. Pevně mu stiskla paže a zašeptala: „Myslím, že vím jak na to, Pare.“

I když nechtěl, musel se usmát.

„Pověz mi o tom,“ řekl.

Kapitola 20

Když se u Hadeshornu rozloučil se svými společníky, jel Walker Boh přímo ke Kamennému krbu. Kůň ho nesl kolem Storlocku s jeho ranhojiči na východ přes Rabb. Vyšplhal s ním Nefritovou soutěskou přes Vlčí štíty a pokračoval dál vzhůru podél Bystřiny až do Černavy. Za tři dny byl doma. Cestou s nikým nemluvil, držel se zcela sám a zastavoval se jen na tak dlouho, aby se najedl a vyspal. Pro ostatní nebyl dobrým společníkem. Věděl to o sobě. Byl posedlý myšlenkami o setkání s Allanonovým stínem. Pronásledovaly ho.

Den po jeho návratu zahalila Anar zuřivá letní bouře. Walker se sveřepě uzavřel ve svém domově v chatě, zatímco vítr bičoval zdi z hoblovaných prken a déšť bubnoval na šindelovou střechu. Zalesněné údolí bylo zaplavené, mučené hromy a blesky. Otřásalo jím mohutné a dlouhé rachocení bouře. Voda z nebe do něj bušila a omývala ho tak dlouho až se celé změnilo. Bubnování deště přehlušilo jakýkoli jiný zvuk. Walker seděl uprostřed mohutného hučení v zadumaném tichu, Zabalil se do dek a přepadla ho tak černá nálada, jakou ještě nikdy neměl.

Zjistil, že je zoufalý.

Měl strach z nevyhnutelnosti věcí. Ať už si pro sebe Walker Boh vybral jakékoli jméno, stále v sobě měl krev Ohmsfordů. Věděl, že přes všechny pochyby byli Ohmsfordové vždycky donuceni starat se o záležitosti druidů. Stalo se tak se Sheou a Flickem, s Wilem, a před ním s Brin a Jairem. Teď měla být řada na něm. Na něm, Wren a Parovi. Par se toho samozřejmě ochotně chopil. Byl to nevyléčitelný romantik, samozvaný hrdina všech utlačovaných a zneužívaných. Par byl blázen.

Nebo realista, podle toho jak se na tu věc člověk díval. Protože jestli byla minulost ukazatelem nevyhnutelnosti, Par pouze bez odmlouvání přijal to, co měl přijmout také Walker — Allanonovu vůli, vůli mrtvého muže. Stín za nimi přišel jako káravý patriarcha, který se dostal z objetí smrti — plísnil je pro nedostatek přičinlivosti, huboval je za jejich pochyby. Pověřil je šílenými posláními, která znamenala téměř jistou smrt. Vrať zpět druidy! Vrať zpět Paranor! Udělej to, protože to přikazuji já. Je to nutné, protože já — člověk bez těla s vyhaslou myslí — tě o to žádám!

Jak na něj věci doléhaly a temný příkrov odrážel zuřivou bouři, Walkerova nálada stále klesala. Změňte tvář dnešního světa — o to je stín žádal. Para, Wren i jeho. Vezměte tři století v dějinách Čtyřzemí a ihned se jich zřekněte. O co jiného je stín žádal když ne o tohle? O návrat kouzla, jeho vládců a tvůrců. Všech, s nimiž před třemi sty lety ten samý stín skončil. Šílenství! Hráli by si se životy jako stvořitelé — aniž by k tomu měli oprávnění!

Přes šedý závoj hněvu a strachu si v mysli vybavoval rysy temného stínu. Allanona. Posledního z druidů, strážce Historie Čtyřzemí, ochránce ras, zvěstovatele kouzla a tajemství. Jeho postava stála navzdory věkům jako mrak před sluncem, který mu brání vyzařovat teplo a světlo. Všechno, co se za jeho dob událo, neslo jeho pečeť. Předtím to byl Bremen a ještě dříve druidi v první Radě ras. Války kouzel, boje o přežití, bitvy mezi světlem a tmou — nebo možná stínem — všechno způsobili druidi.

A teď po něm chtějí, aby to všechno vrátil.

Tvrdilo se, že je to nutné. Vždycky to probíhalo stejně. Ukazovalo se, že druidi pouze chránili a bránili, nikdy aby tvořili. Ale bylo myslitelné jedno bez druhého? Nutnost byla vždy v očích toho, kdo ji zřel. Černého mága, démony a Přízraky smrti minulosti teď nahradily Přízraky. Co jsou Přízraky, když mají lidé žádat o pomoc druidy a jejich kouzlo? Neporadí si s tím lidé sami. Není lepší vypořádat se s chorobou světa, než se podrobit kouzlu, kterému nerozumí? Kouzlo přináší neštěstí stejně jako radost. Jeho temná strana reaguje na různé vlivy a změny stejně jako ta světlá. Měl by kouzlo přinést jen proto, aby ho věnoval lidem, kteří opakovaně prokázali, že nejsou schopni osvojit si jeho pravdy?

Jak by mohl?

Ale bez něj by se mohl svět proměnit v hrůznou vizi, kterou jim ukázal Allanon — noční můra plná ohně a temnoty, do které patřila jen stvoření jako Přízraky. Možná bylo kouzlo jediný prostředek, který držel rasy v bezpečí před takovými bytostmi.

Možná.

Ve skutečnosti se jednoduše nechtěl zúčastnit celého dění. Ani tělem ani duchem nebyl dítětem ras Čtyřzemí. Nebyl jím nikdy. S lidmi ze Čtyřzemí nesoucítil. Neměl mezi nimi místo. Byl prokletý svým vlastním kouzlem, které ho zbavilo lidskosti a místa mezi lidmi. Izolovalo ho od jakékoli jiné žijící bytosti. Ironické, protože on jediný se Přízraků nebál. Kdyby ho o to požádali, dokázal by proti nim poskytnout ochranu. Ale nepožádají. Báli se ho stejně jako Přízraků. Byl temným strýcem, potomkem Brin Ohmsfordové. Nositelem její víry a toho, co zasela. Strážce jakéhosi Allanonova bezejmenného poslání...

Pochopitelně až na to, že poslání už nebylo bezejmenné. Odhalilo se mu. Z prázdnoty a nicoty minulosti měl vrátit zpátky Paranor a druidy.

To po něm stín chtěl a jeho žádost neúprosně putovala krajinou jeho myšlenek. Překonávala jeho námitky, obcházela důvody a šeptala, že to tak je a musí se proto stát.

Zuby nehty se bránil a dny ubíhaly. Bouřky skončily a vysvitlo slunce, aby spálilo roviny a lesy zaplavilo horkým vlhkem. Po čase vysel ven na procházku po dně údolí. Společnost mu dělala jen Pověst, která s ním putovala společně s měnícím se počasím dolů z deštných lesů na východ. Její zářící oči byly stejně bezedné jako zoufalství, které temný strýc cítil. Společnost mu sice dělala kočka, ale nenabízela řešení bolestivé situace, ani neosvobozovala ze zádumčivosti. Jak dny ubíhaly, procházeli se a odpočívali spolu. Čas zahlazoval stopy vnitřního boje, který ostatní nemohli spatřit a ani o něm neměli tušení.

Trvalo to až do osudné noci, kdy byl Par Ohmsford a jeho společníci prozrazeni při pokusu dotknout se Shannarova meče. Noci, kdy se do údolí Kamenného krbu vrátil Cogline. Pocit samoty, který si Walker tak pečlivě budoval, byl rázem pryč. Připozdívalo se, slunce sestupovalo a obloha plná hvězd byla zaplavena měsíčním svitem. Letní vzduch, čistý a plný vůně nového života sladce voněl. Walker se vracel z návštěvy staré věže. Uklidňujícího útočiště z jehož masivního kamene, jak se zdálo, mohl čerpat sílu. Dveře chaty byly otevřené a v pokojích se jako vždy svítilo. Walker však pocítil něco zvláštního. Dokonce dřív, než Pověst přestala vrnět a naježily se jí chlupy na krku.

Opatrně vyšel na verandu a vstoupil do dveří.

Cogline seděl u starého dřevěného stolu. Jeho kostěná tvář uhýbala světlu olejových lamp. Šedé obnošené šaty, které byly naposledy spravovány v dávné minulosti vypadaly jako plachta na přikrytí zboží. U sebe měl velký, provazem převázaný hranatý balík zabalený ve voskovaném plátně. Jedl něco studeného a u lokte mu stála téměř nedotčená sklenice piva.

„Čekal jsem na tebe, Walkere,“ obrátil se na příchozího stojícího ve tmě u dveří.

Walker vešel do světla. „Mohl sis ušetřit starosti.“

„Starosti,“ stařec natáhl ruku tenkou jako hůlka. Pověst přiběhla, aby ji přátelsky očichala. „Nastal čas podívat se domů.“

„Tohle je tvůj domov?“ zeptal se Walker. „Myslel jsem si, že se cítíš líp mezi zbytky druidské minulosti.“ Čekal na odpověď, která nepřicházela. „Jestli jsi mě přišel přesvědčit, abych se chopil úkolu, který mi dal stín, měl bys konečně pochopit, že to nikdy neudělám.“

„Ó můj Walkere. Nikdy — to není zas tak mnoho času. Navíc nemám v úmyslu pokoušet se tě přesvědčit, abys něco udělal. Mám pocit, že přesvědčování už bylo tak akorát.“

Walker stál pořád mezi dveřmi. Cítil se trapně a příliš na očích. Přešel na druhou stranu stolu, aby se posadil proti Coglinovi. Starý muž se dlouze napil piva.

„Potom co jsem z Hadeshornu zmizel jste si patrně mysleli, že jsem odešel za lepším,“ řekl jemně. Jeho hlas byl vzdálený a plný emocí, které ten druhý nemohl rozpoznat. „Možná jste si to dokonce přáli.“

Walker mlčel.

„Putoval jsem do vzdálených končin. Walkere. Procestoval jsem Čtyřzemí. Prošel mezi rasami. Navštívil jsem města i pustiny; cítil jsem tep života a zjistil, že slábne. Mluvil jsem s farmářem na travnatých pláních pod Streleheimem. Byl upracovaný a zlomený neúrodou, která ho potkala. „Nic neroste,“ šeptal. „Země je churavá jakoby ji postihla nějaká nemoc.“ Ta nemoc nakazila i jeho. Obchodník s řezbářským zbožím a hračkami byl na cestě z malé vesnice za Varfleetem. Nevěděl kam se vydává. „Odcházím,“ řekl, „protože už mě nikdo nepotřebuje. Lidé přestali mít o mou práci zájem. Nedělají nic jiného než jen přemýšlejí a ztrácejí sami sebe.“ Život ve Čtyřzemí, Walkere — po kouskách vadne a mizí jako vyrážka, která napadla kůži. Mezery tady a mezery tam — jakoby se docházela vůle pokračovat. Stromy, keře i rostliny vadnou; stejně tak zvířata a lidé churaví a umírají. Všechno se obrací v prach a závoj toho prachu se zvedá a naplňuje vzduch. Zpustošená zem je jako živoucí miniatura toho, co nám ukázal Allanon.“

Ostré staré oči úkosem pohlédly na společníka. „Začíná to, Walkere. Začíná.“

Walker Boh zakroutil hlavou. „Země a její lidé vždycky trpěli nezdary, Cogline. Vidíš to, co nám stín ukázal, protože to vidět chceš.“

„Ne, já ne, Walkere.“ Starý muž rozhodně zavrtěl hlavou. „Nechci nic z druidských vizí. Netoužím být jejich součástí, ani se dočkat toho, až se naplní. Jsem pouhá figurka jako ty. Věř si čemu chceš, já se do toho nechci míchat. Vybral jsem si svůj osud podobně jako ty. To se ti nelíbí, že ne?“

Walker se nepřátelsky usmál. „Přijal jsi kouzlo z vlastní vůle. Kdysi jsi byl druid. Měl jsi v životě možnost volby. Studoval jsi staré vědy a kouzla, protože tě to zajímalo. Já ne. Narodil jsem se s dědictvím o které nestojím. Kouzlo mi bylo vnuceno bez mého souhlasu. Používám ho, protože nemám na vybranou. Je to mlýnský kámen, který mě stahuje dolů. Ale já si nic nenalhávám. Obrátilo mi život v trosky.“ Temné oči se na něj hořce dívaly. „Nezkoušej nás srovnávat, Cogline.“

Hubené tělo toho druhého se posunulo. „Drsná slova, Walkere Bohu. Kdysi jsi dychtil po vědomostech jak používat kouzlo. Tehdy ses s ním cítil dost dobře. Chtěl jsi poznat jeho tajemství.“

„Pud sebezáchovy, nic víc. Byl jsem chycený v obrovské pasti druidů. Využil jsem tě, abych se udržel naživu. Byl jsi všechno co jsem měl.“ Bílá kůže jeho hubené tváře byla stažená hořkostí. „Nehledej u mě díky, Cogline. Nemám je v lásce.“

Jako když práskne bičem Cogline náhle prudce vstal. Pohyb prozradil, že není tak křehký jak vypadá. Vztyčil se nad postavou v černém, která seděla naproti a jeho sešlá tvář měla přísný výraz. „Ubohý Walkere,“ zašeptal. „Stále popíráš kdo jsi. Popíráš svou vlastní existenci. Jak dlouho ještě vydržíš ve svém bludu?“

Zavládlo napjaté ticho, které se zdálo být nekonečné. Pověst, která ležela stočená do klubíčka na předložce u krbu na druhé straně místnosti na ně v očekávání pohlédla. Uhlík v ohništi zapraskal a naplnil vzduch sprškou jisker.

„Proč jsi přišel, starče?“ zeptal se nakonec Walker Boh a v jeho hlase byla znát slabá stopa hněvu. V ústech cítil chuť mědi. Věděl, že to není ze vzteku, ale ze strachu.

„Abych ti zkusil pomoci,“ odpověděl Cogline. V jeho hlase nebyla žádná ironie. „Abych udal směr tvému hloubání.“

„Jsem spokojený i bez tvé pomoci.“

„Spokojený?“ Stařec zakroutil hlavou. „Ne, Walkere. Dokud nezjistíš jak skončit válku, kterou v sobě vedeš, nenalezneš klid. Pracuješ na tom tvrdě. Myslel jsem, že lekce o tajemství kouzla, kterými jsi prošel, možná nasměrují tvé dědictví jinam — ale vypadá to, že jsem se mýlil. Staneš tváří v tvář těžkým zkouškám, Walkere. Možná nepřežiješ.“

Po stole k němu přistrčil těžký balík. „Otevři to.“

Walker váhal a upřeně hleděl na to, co mu Cogline nabízel. Pak se natáhl, přetrhl provaz a rozbalil voskované plátno.

Zjistil, že se dívá na velikou knihu vázanou v kůži a zdobenou složitými zlatými rytinami. Natáhl se k ní a lehce se jí dotkl. Otevřel desky, na chviličku nahlédl dovnitř. Náhle ucukl, jako by si spálil prsty.

„Ano, Walkere. Je to kniha z chybějící Historie druidů, jen jeden díl.“ Vrásčitá tvář měla upřený výraz.

„Kde jsi k ní přišel?“ naléhal hrubě Walker.

Cogline se k němu naklonil. Zdálo se, že je slyšet jen zvuk jeho dechu. „Ve ztraceném Paranoru.“

Walker Boh se pomalu postavil na nohy. „Lžeš.“

„Opravdu? Podívej se mi do očí a řekni mi, co vidíš.“

Walker couvnul. Třásl se. „Je mi jedno, kde jsi ji sebral i to jaké fantazie jsi si vymyslel, abys mě přesvědčil, že to co nosím v srdci tak nemůže zůstat! Vrať ji zpět odkud jsi ji vzal nebo ji nech potopit v bažinách! Nechci s tím nic mít!“

Cogline zavrtěl unaveně hlavou. „Ne, Walkere, nevezmu si ji zpátky. Přinesl jsem ji z dávného království plného šedé mlhy a smrti, abych ti jí dal. Nejsem tvůj trýznitel — to nikdy! Jsem nejlepší přítel, jakého kdy poznáš, ať už si to připustíš nebo ne!“ Ošlehaná tvář se zklidnila. „Říkal jsem, že jsem ti přišel pomoci. Je to tak. Přečti si knihu, Walkere. Jsou v ní pravdy, které se musíš dozvědět.“

„Nepřečtu!“ vykřikl ten druhý vztekle.

Cogline na mladšího muže dlouhé minuty zíral a pak vzdychl. „Jak si přeješ. Ale kniha tu zůstane. Přečti si ji nebo ne, je to na tobě. Jestli chceš, tak ji klidně znič.“ Vypil zbytek piva, postavil skleničku opatrně na stůl a podíval se dolů na své sukovité ruce. „Tady jsem skončil.“

Obešel stůl a postavil se před toho druhého. „Sbohem, Walkere. Zůstal bych, kdyby to pomohlo. Dal bych ti ze své síly cokoliv, jen kdybys to přijal. Ale ještě nejsi připravený. Možná jindy.“

Pak se otočil a zmizel do noci. Když odcházel, neohlédl se. Ani o kousek neuhnul ze svého směru. Walker Boh sledoval jak se ztrácí jako stín v temnotě, která ho stvořila.

S jeho odchodem chata náhle osiřela a ztichla.

„Bude to nebezpečné, Pare,“ zašeptala Damson Rhee. „Kdyby existovalo lepší řešení, hned bych ho přivítala.“

Par Ohmsford mlčel. Nacházeli se hluboko v Parku občanů. Krčili se v cedrovém hájku hned vedle pruhu světla, který vrhaly lampy Věže. Blížila se polovina cesty do svítání, doba nejhlubšího a nejplnějšího spánku, kdy se všechno zpomalilo a plížilo mezi sny a vzpomínkami. Ozářená měsícem jako hromada masivních bloků, které poskládalo bezstarostné dítě, tyčila se před nimi ve tmě Věž. Prázdná okna a dveře na petlici byly vypracované z kůže, která počasím a časem zhrubla a zdrsněla. Po obou stranách z ní vybíhaly zdi, které obklopovaly strž. V pozadí se táhl most jako pavoučí síť, která vedla k troskám starého paláce. Před hlavním vchodem, ve kterém za vraty z mříží stály dvě železné vrátnice, byla umístěna hlídka. Vojáci na hlídce ve stoje klimbali. Ve všeobjímajícím tichu nedokázali zůstat vzhůru. Žádný zvuk ani pohyb ve věži nerušil jejich klid.

„Pamatuješ si ho dost dobře abys mohl vyvolat jeho podobu?“ zeptala se Damson a její slova ho jemně pohladila po uchu. Par přikývl. Nebylo možné, aby někdy zapomněl tvář Rimmera Dalla.

Chvilku mlčela. „Jestli nás zastaví, upoutej pozornost na sebe. Nebojím se žádných výhrůžek.“

Ještě jednou přikývl. Čekali ve svém úkrytu. Nehýbali se, naslouchali tichu a každý myslel na něco jiného. Par měl strach a pochyby, ale zůstával odhodlaný. Damson a on byli jediná šance, kterou Coll a ostatní měli. Tenhle riskantní podnik se jim zdaří. Musí.

Hlídka u Věže se probrala. Ze tmy se vynořili vojáci, kteří hlídali v parku u západní zdi. Strážní se zběžně pozdravili, chvilku si povídali. Pak se objevila t hlídka od východní zdi. Kolovala polní láhev, zapálily se dýmky a pak se strážní začali trousit pryč. Hlídky zmizely na východě a na západě. Stráž u Věže pokračovala tam, kde skončila.

„Ještě ne,“ zašeptala Damson, když se Par nedočkavě pohnul.

Minuty se táhly. Samota vládnoucí kolem Věže se vrátila. Strážní zívli a odstoupili stranou. Jeden z nich se unaveně opřel o halapartnu.

„Teď,“ řekla Damson Rhee. Chytla mladíka z údolí za rameno a zavěsila se do něj. Po tváři mu přejely její rty. „Ať máme štěstí, Pare Ohmsforde.“

Vstali a vyrazili. Kráčeli ze stínu jakoby v něm byli doma. Ze směru od města k Věži vstoupili odhodlaně do kruhu světla. Par už zpíval, vplétal kouzlo do klidu noci a naplnil mysl strážných obrazy, které chtěl, aby viděli.

Spatřili dva Stopaře zahalené ve zlověstné černi. Vyšší z nich byl Vůdce Stopařů Rimmer Dall.

Aniž by příchozí skutečně poznali, okamžitě zpozorněli a upřeli pohled kupředu. Parův hlas zněl stále stejně a jeho kouzlo bez ustání šálilo mysl obou snaživých strážných.

„Otevřete!“ rozkázala jim Damson Rhee zběžně, když došli ke vchodu do Věže.

Stráže jim nedokázaly ihned vyhovět. Otevřely mřížovaná vrata, uvolnily vnitřní zámky a úzkostlivě zabušily na dveře, aby uvědomily strážné za nimi. Otevřela se malá dvířka. Par přesunul svou pozornost jinam. Viděli zamračený, nerudný a zvědavý pohled, který se rozšířil. Zámky se odemkly. Dveře se rozlétly dokořán a Par s Damson vklouzli dovnitř.

Ocitli se v místnosti pro mužstvo, plné zbraní naskládaných na policích na zdech a užaslých vojáku Federace. Vojáci pili a hráli karty. Ihned pochopili, že jejich nočním radovánkám je konec. Přítomnost dvou Stopařů je zneklidnila. Bylo to na nich znát. Par naplnil místnost slabým bzučením písně přání Na chvíli jí ovládl svým kouzlem. Stálo ho to veškeré úsilí.

Damson vycítila přicházející nebezpečí. „Všichni ven!“ rozkázala a její hlas jiskřil vztekem.

Místnost se okamžitě vyprázdnila. Celá jednotka se protlačila spojovacími dveřmi ven a zmizela jako kouř. Jeden strážný zůstal, nejspíš to byl důstojník. Stál nejistě a ztuhle. Měl tvrdý pohled a přál si, aby se nalézal kdekoli jinde. Přesto se nemohl ani pohnout.

„Vezmi nás k vězňům,“ rozkázala Damson z jeho levé strany.

Poté, co se neúspěšně pokusil promluvit si voják odkašlal. „Musím mít povolení od velitele,“ odvážil se namítnout. Zůstal v něm pozůstatek odpovědnosti k přiděleným povinnostem.

Damson stále upírala pohled na jeho ucho. Nutila ho tak dívat se jinam. „Kde je tvůj velitel?“ zeptala se.

„Spí dole,“ odpověděl. „Vzbudím ho.“

„Ne,“ zadržela ho Damson když hodlal odejít. „Vzbudíme ho spolu.“

Přímo na druhé straně místnosti prošli dveřmi, které se zavíraly na těžkou petlici. Vydali se dolů po schodišti mdle osvětleném olejovými lampami. Par nechával ve vystrašených uších strážného pomalu a nekonečně znít hudbu písně přání. Trápil ho tak a muž je viděl větší a děsivější než byli ve skutečnosti. Všechno šlo podle plánu. Šaráda působila přesně jak oba doufali. Ve spirále od odpočívadla k odpočívadlu scházeli po prázdném schodišti. Bouchání jejich bot byl jediný zvuk, který se v dutém tichu ozýval. Na konci schodiště byly dvoje dveře. Ty vlevo byly otevřené a vedly do osvětlené chodby. Těmi je strážný vzal. Po chvíli došli k dalším dveřím, zastavili se a on zaklepal. Když nikdo neodpovídal, zaklepal znovu a důrazněji.

„Co to je, k čertu?“ vyštěkl hlas.

„Hned otevřete, veliteli!“ odpověděla Damson hlasem tak studeným, že se z toho rozechvěl i Par.

Ozvalo se tápání a dveře se otevřely. Stál v nich velitel s nakrátko ostříhanými vlasy, nepříjemným pohledem a rozepnutou halenou. Jakmile se ho zmocnilo kouzlo písně přání, spatřili v jeho tváři šok. Viděl Stopaře. Co horšího, viděl Rimmera Dalla.

Vzdal se pokusů zapnout si oděv a rychle vyšel na chodbu. „Tak brzy jsem nikoho nečekal. Promiňte. Je tu nějaký problém?“

„O tom si promluvíme později, veliteli,“ řekla přísně Damson. „Zatím nás doveďte k vězňům.“

Na okamžik se v očích muže mihly pochyby, stín obav, že možná není všechno úplně v pořádku. Par zapůsobil kouzlem na jeho mysl ještě silněji. Bleskl po něm hrůzou, která ho čeká, kdyby se měl zajímat zda je všechno tak jak má být. Ten záblesk stačil. Velitel spěchal chodbou zpátky ke schodišti. Na kruhu u pasu našel klíč a otevřel druhé dveře.

Vstoupili do průchodu osvětleného jedinou lampou, která visela u dveří. Velitel vzal lampu do ruky a vedl je kupředu. Damson šla za ním. Par pustil důstojníka před sebe a šel jako poslední. Jeho hlas začínal umdlévat. Mířit několika různými směry bylo těžší. Měl toho druhého poslat pryč.

Průchod byl postavený z kamenných bloků a páchl plísní a hnilobou. Par si uvědomil, že jsou pod zemí. Očividně pod strží. Ze světla na ně vyrážely fosforeskující a vlhké pruhy.

Než se dostali k celám, ušli jen kousek. Byly to klece plné prachu a pavučin, s dveřmi z rezavých mříží, se stropem tak nízkým, že se v nich nedalo ani stát. Vězňové byli nacpaní v první z nich. Krčili se nebo seděli na podlaze z kamenných desek. Překvapeně pozorovali neskutečný výjev, když sledovali, jak si pravda hraje na schovávanou se lží. Coll věděl o co jde. Okamžitě se vzpřímil, tlačil se ke dveřím a na jeho znamení vstávali i ostatní. Dokonce i Padishar gesto uposlechl a uvědomil si co se chystá.

„Otevřete dveře,“ rozkázala Damson.

V očích velitele se znovu objevilo zlé tušení.

„Otevřete ty dveře, veliteli,“ netrpělivě opakovala Damson. „Hned!“

Velitel sáhl po druhém klíči ve svazku u boku. Strčil ho do zámku a otočil jím. Dveře cely se otevřely. Padishar Creel ihned popadl krk užaslého muže. Tiskl ho stále silněji, až ten druhý mohl stěží dýchat. Důstojník klopýtl zpátky, otočil se a bezúspěšně se pokusil proběhnout kolem Para. Zezadu ho chytil Morgan a naprosto ho znehybnil.

Vězni se natlačili do úzkého průchodu. Potleskem a úsměvy pozdravili Para a Damson. Padishar si jich nevšímal. Úplně se soustředil na nešťastného velitele.

„Kdo nás zradil?“ zasyčel netrpělivě.

Velitel se snažil vyprostit. Námahou mu zrudla tvář.

„Tvrdil jsi, že to byl jeden z nás! Kdo?“

Velitel se dusil. „Ne... vím. Nikdy jsem ho neviděl...“

Padishar jím zatřásl. „Nelži mi!“

„Nikdy... jen... zpráva.“

„Kdo to byl?“ naléhal Padishar a provazy na nikou mu zbělaly a ztvrdly.

Vyděšený muž násilím vykopl a Padishar prudce praštil s jeho hlavou o kamennou zeď. Velitel se zhroutil jako hadrový panák.

Damson Padishara odtáhla. „To stačí,“ řekla klidně a ignorovala hněv, který mu stále plál v očích. „Plýtváme časem. Je jisté, že to neví. Pojďme odsud. Na jeden den se riskovalo dost.“

Vůdce psanců ji chvilku mlčky prohlížel a pak muže v bezvědomí pustil. „Stejně to zjistím, slibuju,“ přísahal.

Par ještě nikdy neviděl nikoho tak rozzlobeného. Ale Damson si toho nevšímala. Otočila se a naznačila Parovi, aby se pohnul. Mladík z údolí je vedl zpátky po schodišti a oni vrávorali v řadě za ním. Když si usmysleli, že sem pro přátele dojdou, nevymysleli žádný plán jak se dostat ven. Rozhodli se, že bude nejlepší, využít příležitost, která se jim naskytne.

Příležitost jim tu noc poskytla všechno, co potřebovali. Místnost pro mužstvo našli prázdnou. Rychle jí proběhli. Jen Morgan se zastavil a přehraboval se mezi zbraněmi, dokud nenašel zabavený Leahův meč. Ponuře se usmál, převázal si ho přes záda a vyrazil za ostatními.

Štěstí stále stálo při nich. Venkovní stráže byly přemoženy dříve, než zjistily, co se děje. Noc kolem zůstávala tichá, park prázdný. Hlídky procházely na svých obchůzkách a město klidně spalo. Jejich malá skupinka se rozplynula ve stínu a zmizela.

Když pospíchali pryč, Damson se zhoupla kolem Para a věnovala mu rozzářený úsměv. Políbila ho na ústa. Polibek byl hladový a plný příslibů.

Teprve později si Par ten polibek vychutnal. Přesto to nebyl polibek od Damson na co si z událostí bouřlivé noci vzpomínal nejvíc. Byl to fakt, že se kouzlo písně přání konečně ukázalo jako užitečné.

Kapitola 21

Druidská Historie byla pro Walkera Boha výzvou zvítězit.

Ještě třetí den po Coglinově odchodu Walker knihu ignoroval. Nechal ji na jídelním stole, mezi voskovým papírem a přetrhaným provazem a na její leštěné kožené desky, které se ve slunci nebo světle olejové lampy slabě leskly, sedal prach. Pohrdal jí a šel si po svém, jakoby tam nebyla. Bránil se pokušení. Nejprve ho napadlo, že by se jí měl hned zbavit, ale pak si to rozmyslel. Později se to mohlo ukázat jako příliš jednoduché a příliš rychlé rozhodnutí. Kdyby mohl jejímu vábení na čas odolat, kdyby mohl žít v její přítomnosti aniž by musel ustupovat před svou nepochopitelnou touhou odkrýt její tajemství, pak by mu byla k dispozici a měl by ve všem jasno. Cogline čekal, že ji nakonec buď otevře anebo využije. Neudělá ani jedno. Starcovi pokusy ovládnout Walkera Boha nebudou mít úspěch.

Jediný, kdo balíčku věnoval pozornost byla Pověst, která ho čas od času očichávala. Jinak si ho také nevšímala. Uběhly tři dny a kniha ležela neotevřená.

Pak se ale stalo něco zvláštního. Čtvrtý den svého zápasu se Walker začal sám sebe ptát na své důvody. Dávalo opravdu větší smysl mít tu knihu k dispozici za týden nebo až za měsíc, nebo hned teď? Vadilo by mu to nějak? Nenasvědčovalo to nějaké jeho neústupné tvrdohlavosti? Na co si to hraje a kdo z toho má užitek?

Walker dlouho přemítal, zatímco den uběhl a kolem se rozhostila tma. Pak se posadil na druhou stranu pokoje. Zíral na knihu. V krbu dohořívaly poslední uhlíky a blížila se půlnoc.

„Nejsem silný,“ zašeptal sám k sobě. „Bojím se.“

V tichu svých myšlenek přemýšlel o té možnosti. Nakonec vstal, přešel pokojem k jídelnímu stolu a zastavil se. Chviličku váhal. Poté se natáhl dolů a zvedl Historii druidů. Opatrně ji otevřel.

Je lepší poznat démona, který tě pronásleduje, než si ho stále představovat.

Vrátil se zpátky do křesla, ve kterém si čítal a knihu si položil do klína. Pověst, která spala u krbu, zvedla svou velkou hlavu a upřela na Walkera zářící oči. Walker její pohled opětoval. Kočka mrkla a znovu usnula.

Walker Boh knihu otevřel.

Četl ji pomalu. Rozvážně procházel tlusté pergamenové listy, spočíval pohledem na zlatých okrajích a ornátové kaligrafii, rozhodnutý, že když už knihu otevřel, nesmí mu nic uniknout. Po půlnoci nastalo ještě hlubší ticho, které jen občas protrhly zvuky spící kočky nebo praskání uhlíků v krbu. Jen jednou ho napadlo se zamyslet kde Cogline ke knize skutečně přišel — určitě ne v Paranoru! — pak na všechno zapomněl. Psané dějiny ho pohltily a točily s ním, jako by byl list nesený větrem nad hladinou oceánu.

V knize se psalo o Bremenově době. Byl jedním z posledních druidů, když Černý mág a jeho nohsledi zahubili téměř všechny členy Rady. Byly v ní příběhy o temném kouzlu, které odbojné druidy změnilo v běsy. Byl tu výčet možností jeho použití a také zaklínadla, která Břemen objevil. Byl příliš chytrý, než aby se jich bál. Všechna děsivá tajemství kouzla, která se zde nacházela byla proložena varováními. Mnozí kdo se snažili kouzlo ovládnout byli ztraceni. Ve Čtyřzemí nastala převratná doba jen Bremen sám věděl co bylo v sázce.

Walker listoval kupředu. Začínal být neklidný. Cogline měl v úmyslu, aby si v dějinách přečetl něco konkrétního. Ať to bylo cokoliv, ještě na to nenarazil.

Lebkonoši obsadili Paranor — vyprávěla kronika. Mysleli si, že Paranor teď bude jejich domovem. Ale Černého mága děsila rozmanitá nehybná kouzla v kamenech hradu. Oheň, který hořel v hloubi země pod kamennou pevností. Povolal tedy Lebkonoše k sobě a vydal se na sever...

Walker se zamračil. Na čas byl Paranor úplně opuštěný. Mohl patřit rebelům. Koneckonců, Druhá válka ras se táhla léta.

Znovu zalistoval dopředu. Pohledem přejížděl po stránkách a hledal, aniž vlastně věděl co. Zapomněl na své předchozí rozhodnutí. Slib, že se nenechá chytit do Coglinovy pasti. Jeho zvědavost a inteligence byly příliš náročné, než aby je mohl nechat stát stranou. Byla tu tajemství, na která po staletí nikdo nepohlédl, znalosti, které si využívali druidi a které poskytovali rasám, pokud to uznali za nutné. Taková síla! Jak dlouho byla před každým s výjimkou Allanona ukryta. A před ním Bremena a ještě před ním Galaphila a prvním druidům, a před nimi...?

Přestal číst a najednou si uvědomil, že proud vyprávění se změnil. Písmo bylo menší a pečlivější. Mezi slovy byla zvláštní znamení, runy, které symbolizovaly gesta.

Walker Boh ztuhnul do morku kostí. Ticho, ve kterém se místnost ocitla bylo náhle nekonečné jako obrovský a dusivý oceán.

Stíny! zašeptal v nejtemnějším koutku své mysli. To je vzývání kouzla, pod kterým zmizel Paranor!

Když odtrhl od knihy pohled v uších mu hlasitě zněl jeho vlastní dech. Bledou tvář měl napjatou. To chtěl Cogline, aby našel — proč, to nevěděl — ale bylo to ono. Napadlo ho, jestli by nebylo lepší zase knihu zavřít.

Věděl, že to mu našeptává do ucha strach.

Znovu do knihy pohroužil zrak a začal číst. Byla tam kouzelná formule, vyvolání kouzla, které před třemi sty lety použil Allanon, aby uzavřel Paranor před světem lidí. Ke svému překvapení zjistil, že tomu rozumí. Jeho studium u Coglina bylo hlubší, než si představoval. Dočetl popis formule a otočil list.

Na další straně byl jediný odstavec. Psalo se v něm:

Jednou ukrytý už navždy Paranor zůstane světu lidí ztracený, daleko a neviditelný, zalitý ve své formě. Jen jediné kouzlo má sílu ho vrátit — jeden elfeín, který má černou barvu a byl vytvořen pohádkovými lidmi ze starého světa tak jako ostatní elfeíny, nicméně v sobě skrývá všechny nezbytné vlastnosti srdce, mysli a těla. Kdokoli bude mít příčinu a právo ten ať jím vládne.

To bylo všechno, co se v něm pravilo. Walker četl dál a zjistil, že pasáž náhle končí a kniha pokračuje tam, kde byla přerušena. Vrátil se zpátky. Pomalu si přečetl odstavec znovu. Pátral po něčem, čeho si nemusel všimnout. Nepochyboval o tom, že právě tohle chtěl Cogline, aby si přečetl. Černý elfeín. Kouzlo, které mohlo vrátit ztracený Paranor. Prostředek ke splnění úkolu, který mu dal Allanon.

Vrať Paranor a přiveď zpět druidy. Znovu slyšel v mysli slova, kterými ho Allanon pověřil ke splnění úkolu.

Pochopitelně už dlouho žádní druidi nebyli. Možná měl Allanon v úmyslu svěřit celou věc Coglinovi, ve chvíli, kdy bude Paranor zpět. Zdálo se to logické i přes starcova tvrzení, že jeho čas vypršel — ale Walker byl natolik rozumný aby věděl, že tam, kde se něco týká druidů a jejich kouzla, se často logika ubírá klikatou cestou.

Byl už ve dvou třetinách knihy. Další hodinu mu trvalo, než ji dočetl. Nenašel nic dalšího o čem by se mohl domnívat, že je určeno jemu a znovu nalistoval odstavec o Černém elfeínu. Z východu se plížilo svítání a na potemnělém obzoru vypadalo jako slabé stříbrné světlo. Walker si protřel oči a pokusil se přemýšlet. Jak vypadalo tohle kouzlo a co by dokázalo udělat? Byl to jen jeden kámen namísto tří — proč? Jak to, že o něm ještě nikde předtím neslyšel?

Otázky mu v hlavě bzučely jako roj včel. Zároveň ho obtěžovaly i vzrušovaly. Ještě několikrát si odstavec přečetl — ve skutečnosti ho četl tak dlouho, dokud ho neznal zpaměti — pak knihu zavřel. Na zemi před ním se protáhla a zívla Pověst, zvedla hlavu a zamrkala.

Povídej, kočko, pomyslel si Walker. Vždycky jsou nějaká tajemství která znají jen kočky. Tohle je možná jedno z nich.

Ale Pověst jen vstala, vyšla ven a zmizela v blednoucích stínech.

Walker potom usnul a vzbudil se až když byla půlka dne pryč. Vstal, vykoupal se a převlékl. Se zavřenou knihou před sebou se pomalu najedl. Vyšel si na dlouhou procházku. Šel údolím k jihu na svou oblíbenou paseku, kde se po kamení klikatil čeřící se pramen. Ústil do jezírka s malými třpytivě červenými a modrými rybkami. Chvíli se tam v zamyšlení zdržel a pak se vrátil zpátky do chaty. Posadil se na verandu a pozoroval sunoucí se slunce v purpurově šarlatovém oparu.

„Nikdy jsem neměl tu knihu otevírat,“ mírně se vyplísnil, protože se její tajemství nakonec přece jen ukázalo jako neodolatelné. „Měl jsem jí zabalit a hodit do nejhlubší díry, kterou bych našel.“

Ale na to už bylo pozdě. Přečetl ji a vědomosti, které tak získal, nedokázal jen tak zapomenout. Pocit marnosti se v něm mísil se vztekem. Myslel si, že Paranor nejde vrátit. Nyní věděl, že existuje kouzlo, které to dokáže. Znovu se ukázala nevyhnutelnost věcí předpověděných druidy.

Přesto byl stále pánem svého života, nebo ne? Nemusel přijmout Allanonův úkol, přestože vypadal uskutečnitelně.

Ale jeho zvědavost byla neúprosná. Přistihl se, že myslí na Černý elfeín i když se snažil o opak. Černý elfem někde je, někde tu je i jeho zapomenuté kouzlo. Ale kde? Kde je?

S ubíhajícím večerem na něj všechny tyto otázky doléhaly. Navečeřel se a znovu se chvíli procházel. Četl si ze vzácných knih ve své knihovně, napsal si něco do deníku a většinu času myslel na ošidný odstavec o kouzle, které by mohlo vrátit zpátky Paranor.

Myslel na něj, když se chystal ke spánku.

S přibližující se půlnocí mu stále ještě jeho znění vířilo hlavou.

Trápilo ho to, pronikalo do něho. Nepříjemně se zavrtávalo do mysli, nabízelo různé možnosti, pootevíralo dveře od tmavých místností a naráželo na porozumění a pohledy, které ho přiváděly k poznání, před kterým mu nebylo pomoci a po kterém dychtil.

A s ním by mohl dosáhnout klidu.

Spal neklidně a nepokojně. Záhada Černého elfeínu ho dráždila a nešlo ji pustit z hlavy.

Ráno se rozhodl, že s tím musí něco udělat.

Par Ohmsford se toho rána probudil s vědomím, že se musí rozhodnout. Už uplynulo pět dní od chvíle, kdy s Damson zachránili z cely Věže Federace Colla, Morgana, Padishara Creela a další dva psance. Od té doby byli pořád na útěku. Nepokoušeli se opustit město, protože si byli jisti, že budou hlídány brány. Riziko prozrazení bylo příliš velké. Ani se nevrátili do sklepa zbrojířova domu. Cítili, že jejich úkryt mohl být jejich tajemným zrádcem také označen. Místo toho přebíhali z jednoho úkrytu do drahého. Nikde nezůstali déle než jednu noc. Krátce se zastavili, rozmístili stráže. Vyskakovali jakmile uslyšeli nějaký zvuk, nebo když viděli pouhý stín.

Nuže, všeho moc škodí. Par se rozhodl, že už má utíkání dost.

Zvedl se z provizorního lůžka v podkroví na sýpce a podíval se na Colla, který spal vedle něho. Ostatní už byli vzhůru a pravděpodobně dole v hlavním skladu, který byl do začátku pracovního týdne zavřený. Opatrně přistoupil k malému okénku s okenicí, kterým dovnitř pronikalo trochu světla, které si místnost mohla dopřát.

Vykouknul ven. Ulice byla prázdná až na zaběhlého psa, který očichával popelnici a žebráka spícího ve vchodě do plechové dílny naproti. Šedé mraky visely nízko na obloze. Hrozily deštěm ještě než skončí den.

Když se vrátil zpátky aby se obul, zjistil, že Coll je vzhůru a dívá se na něho. Bratrovy drsné vlasy byly rozcuchané. Díval se ospale a rozmrzele.

„Hu—hm, další den,“ zamumlal Coll a pak si pořádně zívl. „Jaké další skvělé skladiště dnes navštívíme, co myslíš?“

„Pokud se týká mě, tak žádné.“ Par se k němu posadil.

Coll zvedl obočí. „Tak tedy? A řekl jsi to Padisharovi?“

„Jdu si po svém.“

„Předpokládám, že máš vymyšlenou nějakou alternativu — ke skrývání.“ Coll se zvedl na jednom lokti. „Protože Padishar Creel něco vymyslí, pokud to neuděláš sám. Není v nejlepší náladě od té chvíle, co zjistil, že ho jeho muži možná nemilují až tak moc jak si myslel.“

Par pochyboval, že by se Padishar Creel nechal oklamat aby se domníval, že ho jeho muži milují. Ale Coll měl rozhodně pravdu o tom, co se týkalo nynější nálady vůdce psanců. Poté, co ho zradil jeden z vlastních mužů, zamlkl a zahořkl. V několika posledních dnech se ponořil někam hluboko do sebe. Stále jim velel, když je vedl sítí hlídek a stráží Federace, roztroušené po celém městě. Stále byl schopen najít úkryt, i když se zdálo, že nikde žádný není. Zároveň byl od všech kolem nezvykle vzdálený. Kromě toho, že si udržoval postavení vůdce se jim Padishar ztrácel, jakoby už nebyl fyzicky přítomen.

Par pokýval hlavou. „Nuže, musíme udělat něco jiného, než se až do konce života přesouvat z místa na místo.“

Cítil se z toho rozmrzelý. „Jestli je třeba nějaký plán, Padishar by s nějakým měl přijít. Tím jak se teď věci mají ničeho nedosáhneme.“

Coll se posadil a začal se oblékat. „Tohle Pare asi nechceš slyšet, ale možná je čas znovu se zamyslet nad celým našim spojenectvím s Hnutím. Možná by nám samotným bylo lip.“

Par mlčel. Oblékli se a šli dolů najít ostatní. K snídani byl studený chléb, marmeláda a ovoce. Všechno hladově snědli. Par nechápal, že měl takový hlad, když skoro nic nedělal. Při jídle naslouchal, jak Stasas a Drutt porovnávají poznatky z lovu ve svých domovinách pod Varfleetem. Morgan držel stráž u hlavního vchodu do skladiště. Coll se k němu připojil. Damson Rhee seděla na prázdné proutěné bedně a něco vyřezávala. V posledních dnech ji viděl jen málo; zatímco ostatní se skrývali, pohybovala se s Padisharem ve městě na výzvědách.

Padishara nebylo nikde vidět.

Po jídle se Par vrátil nahoru, aby si sbalil věci. Uvědomoval si, že ať už bude výsledek jeho konfrontace s Padisharem jakýkoli, bude muset jít.

Nahoru za ním přišla Damson. „Začínáš být neklidný,“ pozorovala ho, když byli sami. Posadila se na kraj jeho slaměného lůžka a setřásla dozadu svou rudou hřívu. „Život psance není přesně to, co sis představoval?“

Pousmál se. „Vysedávání ve skladištích a sklepích jsem skutečně na mysli neměl. Na co Padishar venku čeká?“

Pokrčila rameny. „Na to na co všichni čas od času čekáme — na hlásek hluboko v nás, který nám řekne, co dělat dál. Možná je to intuice a možná šestý smysl, možná se jen okolnosti vymykají kontrole.“ Nezbedně se na něj usmála. „Mluví k tobě teď ten hlásek?“

„Něco určitě říká.“ Posadil se vedle ní. „Proč si pořád tady, Damson? Drží tě Padishar?“

Zasmála se. „To těžko. Přicházím a odcházím jak se mi zlíbí. On ví, že to nejsem já kdo zradil. A myslím, že ani ty.“

„Pak proč zůstáváš?“

Chvilku nad tím uvažovala. „Možná zůstávám, protože mě zajímáš,“ řekla nakonec. Odmlčela se, jakoby chtěla říci víc, ale rozmyslela si to. Usmála se. „Nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo by používal opravdové kouzlo. Jen ty, co umějí triky jako já.“

Natáhla se k němu a hravě mu zpoza ucha vytáhla minci. Byla vyřezaná z višňového dřeva. Podala mu ji. Na obou stranách byla její podoba. Překvapeně se na ní podíval. „To je opravdu dobré.“

„Díky.“ Připadalo mu, jakoby trochu zčervenala. „Můžeš si jí i s tou druhou nechat pro štěstí.“

Zastrčila mu minci do kapsy. Chvíli mlčky seděli a vyměňovali si nejisté pohledy. „Víš, mezi mým a tvým kouzlem není velký rozdíl,“ řekl nakonec. „Obě jsou postavena na iluzi.“

Zakroutila hlavou. „Ne, Pare. Mýlíš se. Jedno je nacvičený trik a to druhé je uvnitř. Já se to svoje naučila. Tím to skončilo. Tvoje kouzlo se neustále rozvíjí a jeho možnosti nemají hranice. Cožpak to nevidíš? Moje kouzlo je jen obchod, způsob obživy. Tvoje kouzlo je mnohem víc; je to dar, podle kterého si musíš uspořádat život.“

Usmála se, ale byl v tom záblesk smutku. Vstala. „Mám práci. Sbal si věci.“ Odešla k žebříku a zmizela dole.

Ráno bylo pomalu pryč a Padishar se stále nevracel. Par byl zaneprázdněný nicneděláním a pomalu začínal dychtit, aby se něco — cokoli — stalo. Občas se ukázali Coll a Morgan. Par s nimi promluvil o záměru konfrontovat vůdce psanců. Ani jeden z nich se na jeho šance nedíval optimisticky.

Obloha byla ještě hrozivější. Vítr se zvedal, dokud nezačal smutně kvílet v uvolněných zárubních a okenicích starého domu v němž byli. Ještě nezačalo pršet. Už neměli o čem si povídat a tak hráli karty, aby jim čas utíkal.

Byl už skoro podvečer, když se Padishar vrátil. Beze slova proklouzl předním vchodem, přešel místnost směrem k Parovi a dal mu znamení, ať ho následuje. Vzal mladíka z údolí do malé úřadovny na konci přízemí. Zavřel za sebou dveře.

Když byli sami, vypadalo to, že neví co říct.

„Pečlivě jsem přemýšlel o tom, co bychom měli dělat,“ řekl nakonec. „Nebo chceš-li o tom, co bychom dělat neměli. Jakákoli chyba, kterou bychom udělali, by mohla být naše poslední.“

Zatáhl Para k lavičce, která byla opřena o zeď. Oba se posadili. „Je tu ten problém se zrádcem,“ řekl tiše. Jeho oči byly jasné a tvrdé. Bylo v nich něco, co Par nedokázal rozluštit. „Nejdřív jsem byl přesvědčen, že to musí být někdo z nás. Ale nejsem to ani já, ani Damson. Damson je mimo podezření. Nejsi to ani ty. Možná je to tvůj bratr; ale ten to není, že?“

Řekl to spíš jako konstatování než jako otázku. Par souhlasně přikývl.

„Nebo horal.“

Par kývl podruhé.

„Zbývá nám Ciba Blue, Stasas a Drutt. Blue je nejspíš po smrti; to znamená, že jestli to byl on, byl i dost hloupý na to, aby se podle dohody nechal zabít. Ale to na Cibu nevypadá. A ti dva jsou se mnou už téměř od počátku. Je nemožné, že by mě jeden z nich zradil — ať už z jakéhokoliv důvodu nebo pro odměnu, která je na mne vypsaná. Nenávidí Federaci stejně tak jako já.“

Ztuhla mu čelist. „Takže to nakonec nikdo z nás není. Ale kdo jiný věděl o našem plánu? Víš co tím myslím? Tvůj přítel horal se dnes ráno zmínil o něčem, na co jsem už málem zapomněl. Když poprvé přišel do tohohle města a procházel na tržišti mezi stánky, zdálo se mu, že zahlédl Hirehona. Myslel si, že se mýlí; teď se mu to zdá podezřelé. Když na chvilku zapomenu na skutečnost, že Hirehone měl můj život ve svých rukou už dříve, a nezradil mě, proč by to dělal teď? Nikdo kromě Damson a těch, které jsem vzal s sebou nevěděl, kde, kdy, jak, proč ani co budeme dělat. Přesto tam na nás čekali vojáci Federace. Oni to věděli.“

Par na chviličku zapomněl na svůj úmysl říct Padisharovi, že už má všeho dost. „Tak kdo to tedy byl?“ zeptal se netrpělivě. „Kdo to mohl být?“

Padishar se křečovitě usmál. „Ta otázka mě trápí jako mouchy zpoceného koně. Stále to nevím. Můžeš si být jist, že se to dříve nebo později dozvím. Teď je to jedno. Jde o důležitější věci.“

Naklonil se dopředu. „Ráno jsem strávil s mužem kterého znám, a který ví co se děje v nejvyšších kruzích správy Federace v Tyrsisu. Je to člověk, o kterém jsem si jist, že mu mohu důvěřovat. Dokonce ani Damson o něm neví. Řekl mi pár zajímavých věcí. Zdá se, že jste mě s Damson zachránili právě v čas. Rimmer Dall přijel druhý den brzy ráno. Chtěl být osobně u mého výslechu. U toho, jak se mnou nakonec naloží.“ V hlase vůdce psanců bylo slyšet uspokojení. „Byl velmi zklamaný, když zjistil, že jsem pryč.“

Padishar naklonil hlavu k Parovi. „Vím, Pare, že jsi netrpělivý. Chceš, aby se něco stalo. Vidím to na tobě, jako bys to měl napsáno na čele. Ale v tomhle případě spěch znamená smrt. Je nutné mít se stále na pozoru.“ Znovu se usmál. „Ale ty a já hochu — my jsme síla se kterou musí Federace ve své hře počítat. Osud nás svedl dohromady a určitě má s námi něco v úmyslu. Něco, co otřese Federací, její Radou, jejími Stopaři i celým zbytkem její existence!“

Zatnul Parovi před obličejem ruku v pěst. Mladík z údolí couvnul i když nechtěl. „Vynaložilo se tolik úsilí, aby se zamaskovaly všechny stopy ve Veřejném parku — Sendicův most zbořili a znovu postavili, starý park obehnali zdí. Všude se jako mravenci hemží stráže! Proč? Protože tam dole je něco, o čem nechtějí aby někdo věděl! Cítím to, hochu! Jsem o tom přesvědčený stále stejně jako když jsme tam před pěti dny šli!“

„Shannarův meč?“ zašeptal Par.

Tentokrát se Padishar zasmál upřímně. „Vsadil bych na to deset let svého života! Stále je jen jeden způsob, jak to zjistit, že?“

Zvedl ruce, aby stiskl Parova ramena. Jeho ošlehaná tvář s ostrými rysy byla jako maska vychytralosti a nelítostného odhodlání. Muž, který je posledních pět dní vedl byl pryč: teď opět mluvil starý Padishar Creel.

„Člověk se kterým jsem mluvil, ten který má uši v úřadech Federace, mi řekl, že Rimmer Dall věří, že jsme uprchlí. Myslí, že jsme se vrátili do Parmského hvozdu. Dospěl k názoru, že ať jsme sem přišli kvůli čemukoliv, vzdali jsme to. Zůstává ve městě jen proto, že neví co dělat dál. Navrhuji, abychom ho někam nasměrovali, mladý Pare.“

Parovy oči se rozšířily. „Co...“

„Pochopitelně uděláme to, co očekává nejmíň!“ předběhl Padishar jeho otázku. „To poslední, co by on a jeho vlci v černých šatech čekali — uděláme přesně to!“ Přimhouřil oči. „Půjdeme zpátky dolů do Jámy!“

V Parovi se zastavil dech.

„Půjdeme zpátky do Jámy dřív, než budou mít příležitost zjistit kde jsme nebo co máme v úmyslu. Rovnou dolů do té nejstřeženější díry. Jestli tam Shannaruv meč bude, vyfoukneme jim ho rovnou před nosem!“

Trhnutím postavil Para na nohy. „A uděláme to dnes v noci!“

Kapitola 22

Byla už skoro půlnoc, když Walker Boh dorazil. Byl na cestě z Kamenného krbu směrem na sever už od rána. Nepospíchal, dopřál si dostatek času, aby si promyslel co bude dělat. Když vyšel, byla obloha jasná a plná slunce. S přibližujícím se večerem, začaly plynout ze západu mraky. Vzduch zešednul a zmlhavěl. Krajina, kterou cestoval se skládala z nevlídných skupin klikatých hřebenů, které narušovaly souměrnost lesů. Stromy se o ně opíraly, anebo se ohýbaly jinam. Vypadaly jako tyčky, které někdo náhodně zapíchal do země. Padlé kmeny a kamení ze skal mu opakovaně překážely v cestě a zdálo se, že mlha, která visela jako závoj mezi stromy, se vůbec nehýbe.

Walker se zastavil. Mezi dvěma zubatými hřbety se díval dolů na malé údolí, ve kterém bylo malé jezero. Nebylo skoro vidět, protože ho zakrývaly borovice a hustá mlha, která se nad jeho hladinou houževnatě držela. Loudavě a netečně vířila v téměř úplném bezvětří.

Jezero bylo domovem Divouse.

Walker se dlouho nezdržoval. Za okamžik se vydal dolů do údolí. Jak sestupoval, rychle ho obklopila mlha. Ústa mu naplnila kovovou chutí a zakryla mu výhled dopředu. Doléhající tísni, smyšleným šepotům, nepříjemnému mrtvu — těmto pocitům nevěnoval pozornost a soustředil se na chůzi. Vzduch rychle chladnul. Na kůži mu usedala mlha, která přinášela hnilobu. Kolem se tyčily borovice. Bylo jich stále víc, dokud nestály na stráži docela všude. Údolí se ponořilo do ticha. Bylo slyšet jen škrábání jeho bot po kamení.

Cítil, jak ho Divous pozoruje.

Bylo to už dávno.

Kdysi ho Cogline před Divousem varoval. Divous byl stín žijící v jezeře. Byl starší než celé Čtyřzemí. Tvrdil, že tu žil už před Velkými válkami. Chvástal se, že si pamatuje věk pohádek. Stejně jako ostatní stíny uměl předpovídat tajemství skrytá smrtelným. Ovládal kouzlo. Bylo to ale stvoření plné hořkosti a zášti. Polapené věčností z důvodů, které nikdo neznal. Byl nesmrtelný a nenáviděl nehmotné a prázdné bytí, které musel snášet. Hněv si vyléval na lidech, kteří si s ním přišli promluvit. Trápil je hádankami o pravdách, které se snažili dozvědět. Posmíval se jim pro jejich smrtelnost a ukazoval jim mnohé z toho, co by nejraději ukryli, namísto věcí, které chtěli, aby vyšly najevo.

Brin Ohmsfordová přišla za Divousem před třemi sty lety. Chtěla najít cestu do Maelmordu a tam se postavit Ildatch. Stín si s ní hrál dokud nepoužila píseň přání. Lapila ho do pasti a donutila, aby jí vyjevil to, co chtěla vědět. Stín na to nikdy nezapomněl; bylo to jedinkrát, kdy nad ním zvítězil člověk. Když vyrůstal, slyšel Walker ten příběh mnohokrát. Hned potom, kdy přišel na sever ke Kamennému krbu. Opustil jméno a dědictví Ohmsfordů. Tehdy zjistil, že na něj Divous čeká. Brin Ohmsfordová byla sice mrtvá, ale Divous žil věčně a byl rozhodnutý, že někdo musí za jeho ponížení zaplatit. Když už ne ten, kdo ho způsobil, tak proč by nebyl dobrý někdo z jeho potomků.

Cogline mu poradil, aby se držel zpátky. Kdyby k tomu měl Divous příležitost, zničil by ho. Jeho rodiče dostali stejnou radu. Ale Walker ve svém životě dosáhl bodu, kdy už se přestal omlouvat za to kdo a co je. Přišel do divočiny, aby unikl svému dědictví; nechtěl strávit zbytek života myšlenkami na číhající nebezpečí. Nejlepší bude s tím skoncovat. Vydal se Divouse hledat. Protože stín se nikdy neobjevil víc než jednomu člověku, byl Cogline nucen zůstat vzadu. Setkání, které následovalo, bylo nezapomenutelné. Trvalo téměř šest hodin. Během té doby stín na Walkerovi vyzkoušel všechny triky a záludnosti, které znal. Prozradil mu skutečná i smyšlená tajemství o jeho minulosti a budoucnosti. Zasypal ho řečí, která ho měla dovést k šílenství. Ukazoval mu své podoby i ničivé a jedovaté obrazy, které miloval, Walker Boh to všechno přestál. Když se stín vyčerpal, proklel Walkera tak, jak by ho to ani ve snu nenapadlo a zmizel zpátky v mlze.

Walker se vrátil ke Kamennému krbu s pocitem, že záležitosti z minulosti se urovnaly. Nechal Divouse být a Divous — nechal být jeho, přestože byl připoután k jezeru.

Až dodnes za ním Walker nebyl.

Povzdechl si. Tentokrát to bude těžší. Něco od stínu potřebuje. Mohl předstírat opak. Mohl si důvod, proč přišel, nechat pro sebe. I to je možnost jak se od Divouse dozvědět, kde se nalézá tajemný Černý elfeín. Mohl mluvit o tomhle, nebo tamtom. Mohl přistoupit na roli, která by stvůru zmátla, protože měla ráda hry. Ale bylo nepravděpodobné, že by to něco změnilo. Divous vždy uhádl důvod návštěvy.

Walker Boh na sobě cítil dotek mlhy, pohlazení jemných prstů, které se ho stále držely. Nezdálo se, že to bude příjemné.

Pokračoval dál, zatímco slunce zapadlo a kolem se setmělo. Když si stíny mohly najít vtom šedém závoji místo, protahovaly se a třpytivě odrážely nepřesnou podobu věcí, kterými byly vržené. Walker se hlouběji zahalil do pláště, rozmýšlel, co Divousovi řekne, jaké důvody mu uvede a jaké hry bude hrát, když ho k tomu donutí. V mysli si připomněl metody, které proti němu stín nejspíš použije — většina z nich byla z dob jeho mládí, kdy si nevěděl rady se svou odlišností, celý sklíčený nejistotou.

Kamarádi Para a Colla, jejich rodiče a dokonce lidé z vesnice ve Stinném dole, kteří ho ani neznali, jej už tehdy nazývali „Temným strýcem“. Temný kvůli barvě života a celé existence toho bledého, do sebe ponořeného mladého muže, který jim občas mohl číst myšlenky, který uměl předpovídat co se stane a dokonce uměl i ovlivnit, aby se to tak stalo. Který rozuměl mnoha věcem, které byly ostatním zapovězené. Parův a Collův zvláštní strýc bez vlastních rodičů, bez rodiny, která by byla skutečně jeho. Bez původu, ke kterému by se někdo jiný mohl hlásit. Dokonce ani jméno Ohmsford k němu nesedělo. Vždycky byl „Temný strýc“, nějak starší než kdokoli jiný, ale nikoliv lety, nýbrž vědomostmi. Nebyly to vědomosti, které by se naučil: byly to vědomosti, se kterými se narodil. Jeho otec se mu to snažil vysvětlit. Způsobilo to dědictví písně přání. Tak se projevovalo. Ale nikdy to tak nezůstalo, nikdy. Byla to jen část života, kterou musel prožít kvůli tomu, čím ve skutečnosti byl. Ale Par a Coll tím projít nemuseli, namítl by Walker. Ne, jen ty a já, jen děti Brin Ohmsfordové, protože my střežíme víru, zašeptal by jeho otec. My jsme ti, které vybral Allanon...

Vztekle vzpomínky zahnal a znovu se do něj zakousla hořkost. „Vybraní Allanonem“ říkal otec? Spíš „prokletí Allanonem“.

Stromy se před ním náhle rozestoupily a to ho překvapilo. Stál na kraji jezera, po jehož obou stranách se do mlhy rozbíhaly skalnaté břehy. Voda v tichu jemně a bez přestání šplouchala. Walker Boh se napřímil. Mysl uzavřel do sebe tak pevně, jakoby ji vykoval ze železa. Myšlenky měl jasné a zcela se soustředil.

Čekal jako osamělá socha.

V mlze se něco hýbalo. Vyzařovalo to z více než jednoho místa. Walker se snažil soustředit pozornost, ale zmizelo to stejně rychle, jako se objevilo. Odněkud z dálky nad závojem, který visel nad jezerem, za stěnami hřebenů, mezi kterými bylo úzké údolí sevřené, zašeptal hlas z prázdného nebe.

Temný strýc.

Walker ta slova slyšel, zněla blízko a zároveň odnikud. Ani v hlavě nebo na nějakém rozpoznatelném místě, přesto zněla. Neodpověděl. Čekal dál.

Nesouvislé pohyby, které před chvilkou protrhly mlhu, se teď soustředily do jednoho místa a spojily se v bezbarvý obrys, který se tyčil nad vodou. Začal se přibližovat. Jak šel, bral na sebe jasnější podobu, rostl, byl větší než postava člověka, kterou měl představovat a tyčil se, jakoby chtěl rozdrtit všechno, co mu stálo v cestě. Walker se nehýbal. Z éterického obrysu se stal stín a ze stínu osoba...

Bez výrazu pozoroval Walker Boh Divouse, který před ním vyvstal. Visel z mlhy a vysouval tvář ze stínu, aby odhalil, kým se rozhodl být.

„Přišel jsi přijmout můj úkol, Walkere Bohu?“ zeptal se.

I přes své odhodlání se Walker polekal. Dolů k němu zírala temná, zamyšlená tvář Allanona.

Skladiště bylo tiché. Očekáváním, kterým byl jeho vnitřek připomínající jeskyni zaplněn, zíralo na Padishara Creela šest párů očí.

Právě oznámil, že půjdou zpátky do Jámy.

„Tentokrát na to půjdeme jinak,“ řekl jim a jeho tvář s vystouplými kostmi byla rozpálená odhodláním, jakoby je jen tohle mohlo přesvědčit přistoupit na jeho důvody. „Teď už žádné plížení parkem s provazovými žebříky. Do Jámy je vchod v jednom z dolních pater Věže. Tudy půjdeme. Rovnou do Věže, dolů do Jámy a zase zpátky — to by nikoho jiného nenapadlo.“

Par se odvážil rychle pohlédnout na ostatní. Coll, Morgan, Damson, psanci Stasas a Drutt — všichni se tvářili nedůvěřivě a vyděšeně. Návrh vůdce psanců byl neslýchaný; že by mohl uspět, ještě více. Nikdo se ho nepokoušel přerušit. Chtěli slyšet, jak to hodlá provést.

„Stráž se ve Věži střídá dvakrát denně — za svítání a za soumraku. Jednou za týden má každá z nich volno, ale v různých dnech. Takový den je právě dnes. Denní stráž má volno hned co padne soumrak. Vím to: zjistil jsem si to.“

Tvář se mu stáhla ve známém vlčím úsměvu. „Dnes, pár hodin před výměnou stráží dorazí zvláštní četa, protože večer bude ve čtvrtích kolem Věže inspekce a velitel chce mít všechno v pořádku. Denní stráž propustí celou skupinu bez problémů dovnitř, všechno bude vypadat jako při jiných inspekcích.“ Odmlčel se. „Ta četa budeme pochopitelně my.“

Naklonil se dopředu a upřeně se na ně díval. „Až budeme uvnitř, vyřídíme noční hlídku. Když to uděláme potichu, denní stráž si ničeho nevšimne. Budou na své pochůzce a udělají za nás kus práce — všechny budou držet venku. Pro každý případ zajistíme zevnitř dveře na petlici. Pak sejdeme po schodech ve Věži do dolních pater a z nich ven do Jámy. Mělo by být snadné a docela rychlé najít to, co hledáme. Až to budeme mít, vrátíme se stejnou cestou, kterou jsme přišli.“

Chvíli všichni mlčeli. Pak se ozval Drutt pronikavým, hlubokým hlasem, „Poznají nás, Padishare. Můžou tam být někteří z vojáků, kteří nás zajali.“

Padishar zakroutil hlavou. „Před třemi dny se střídali. Celá hlídka, která byla ve službě, když nás chytli, je pryč.“

„A co velitel?“

„Bude mimo do začátku pracovního týdne. Je to jenom výkonný důstojník.“

„Budeme potřebovat uniformy vojáků Federace.“

„Máme je. Přinesl jsem je včera.“

Drutt a Stasas si vyměnili pohledy. „Dlouho jsi o tom přemýšlel, co?“ zeptal se ten druhý.

Morgan, který seděl na lavici vedle Para, vstal. „Jestli cokoliv z toho nevyjde, budeme ztracení ve Věži. Budeme v pasti, Padishare.“

Velký muž pokýval hlavou. „Ne, nebudeme. K naší výbavě přidáme lana a kotvy. Pokud se nebudeme moci vrátit stejnou cestou, vyšplháme se z Jámy po nich.

Federace se bude snažit dostat do Věže hlavním vchodem. Nedojde jim, že bychom tudy mohli zpátky.“

Bylo po otázkách. Nastalo dlouhé ticho, ve kterém všech šest probíralo vlastní pochybnosti a strach. Čekali, až je něco uvnitř znovu ujistí, že ten plán vyjde. Par se přistihl jak uvažuje, že v plánu je až nepříjemně mnoho věcí, které by nemusely vyjít.

„Tak co bude?“ došla Padisharovi trpělivost. „Není času nazbyt. Všichni víme, že to je riskantní, ale to je v tomhle případě přirozené. Chci slyšet rozhodnutí. Zkusíme to, nebo ne? Kdo říká, že ano? Kdo je se mnou?“

Par poslouchal, jak se ticho prodlužuje. Coll a Morgan seděli jako sochy vedle něho na lavici. Stasas a Drutt, kteří vypadali, že by mohli promluvit první, teď upírali pohledy na zem. Damson se dívala na Padishara a on na ní. Parovi najednou došlo, že nikdo nic neřekne, protože čekají na něj.

Sám sebe překvapil. Nemusel o tom ani přemýšlet. Prostě řek: „Já půjdu.“

„Zbláznil ses?“ zašeptal mu okamžitě do ucha Coll. Padishar věnoval chvilku pozornosti Stasasovi a Druttovi, kteří prohlásili, že také půjdou. „Pare, tohle byla naše šance dostat se odtud!“

Par se k němu naklonil. „Copak nevidíš, že to dělá kvůli mně? Já jsem ten, kdo chce najít Meč! Nemůžu nechat Padishara, aby vzal všechno riziko na sebe! Musím jít!“

Coll bezradně zavrtěl hlavou. Morgan na Para mrknul přes Collovo rameno a dal mu na srozuměnou, že jde také. Coll jen beze slova zvedl ruku a přikývl.

Zbývala Damson. Padishar na ni upíral svůj ostrý pohled a čekal. Najednou Para napadlo, že se Padishar nemusel ptát kdo s ním půjde; mohl to prostě rozkázat. Padishar mu předtím řekl, že nevěří, že zrádce mohl být jeden z nich — ale možná pro jistotu vyzkoušel.

„Počkám na vás v parku,“ řekla Damson Rhee a všichni se k ní otočili. Zdálo se, že si toho ani nevšimla. „Budu se muset namaskovat jako muž, který má rozkaz jít s vámi. Další zbytečné riziko pro vás. Moje přítomnost vám nepřinese žádný užitek. Kdyby se něco stalo, budu vám víc platná venku.“

Padisharův úsměv byl odzbrojující. „Uvažuješ, jako vždycky správně, Damson. Počkáš v parku.“

Parovi se zdálo, že souhlasil příliš rychle.

Na klidné a šedé hladině jezera vytryskly gejzíry, hned se ztratily. Když jejich kapky dopadly Walkerovi na kůži, připadaly mu jako kousky ledu.

„Pověz mi, proč jsi přišel, Temný strýci?“ zašeptal Allanonův stín.

Když vzplál odhodláním, Walker cítil, jak vnitřní zamrazení odeznělo. „Nemusím ti nic říkat,“ odpověděl. „Nejsi Allanon. Jsi jen Divous.“

Allanonův obličej se zalesknul, vytratil se v pološeru a místo něj se objevila Walkerova tvář. Divous se dutě zasmál. „Já jsem ty, Walkere Bohu. Nic víc a nic míň. Poznáváš se?“

Jeho tvář se několikrát změnila — Walker jako dítě, jako kluk, jako mladík, jako muž. Obrazy se měnily tak rychle, že je Walker mohl jen stěží postřehnout. Bylo trochu děsivé vidět svůj život ubíhat tak rychle. Přinutil se zůstat klidný.

„Budeš se mnou mluvit, Divousi?“ zeptal se.

„Budeš mluvit sám se sebou?“ zazněla odpověď.

Walker se zhluboka nadechl. „Budu. Ale proč bych to měl dělat? Není nic o čem bych si se sebou mohl povídat. Vím už všechno co potřebuji.“

„Tak jako já, Walkere. Tak jako já.“

Divous se začal scvrkávat až byl tak velký jako Walker. Posmíval se mu tím, že si ponechal jeho tvář, na které se objevovaly známky stáří, které ji jednoho dne změní. Dával jí zničený výraz, aby předvedl marnost jeho života.

„Vím proč jsi za mnou přišel,“ řekl náhle Divous. „Znám i ty nejtajnější myšlenky, které skrýváš dokonce sám před sebou. Nemusíme si na nic hrát, Walkere Bohu. V tom se mi vyrovnáš a já si nepřeju, znovu se s tebou utkat. Přišel jsi se mě zeptat, kam musíš jít, abys našel Černý elfeín. Jak průhledné. Prozradím ti to.“

Walker v zápětí přestal stínu věřit. Divous nikdy nic dobrovolně nedělal, aniž by to nepřekroutil. Přikývl na odpověď, ale neřekl nic.

„Jak smutně vypadáš, Walkere,“ utěšoval ho stín. „Nezajásáš nad mou pokorou, nejsi pyšný, že budeš mít co chceš? Je potom těžké připustit, že ses obešel bez pýchy a odhodlání, svých vznešených ideálů? Nakonec jsi přece jen podlehl v té záležitosti s druidy?“

Walker ztuhnul, ačkoli nechtěl. „Vidíš to špatně, Divousi. Ještě není rozhodnuto.“

„Ó ano, Temný strýci! O všem už je rozhodnuto! Nenech se mýlit. Tvůj život se před mýma očima odvíjí jako rovná niť a všechny tvé roky na tomhle světě mají jasný cíl. Chytil ses do pasti druidových slov. To, co odkázal Brin Ohmsfordové teď patří tobě, ať už to tak chceš nebo ne. Už jsi to převzal!“

„Pak mi pověz o Černém elfeínu,“ zkusil to Walker.

„Všechno chce svůj čas. Buď trpělivý.“

Slova se vytratila. Divous se ve svém úkrytu z mlhy posunul. Denní světlo ustoupilo tmě, šedá zčernala a hvězdy s měsícem zakryl hustý háv oparu nad údolím. Přesto na místě, kde Walker stál bylo světlo. Kalná, ve tmě slabě blikající, fosforeskující záře vody pod místem, kde ve vzduchu plul Divous.

„Tolik úsilí jsi věnoval tomu, abys druidům uniknul,“ řekl jemně Divous. „Jaké bláznovství.“ Walkerova tvář zmizela a byla nahrazena otcovou. Otec promluvil. „Pamatuj Walkere, že jsme nositelé Allanonovy důvěry. Dal jí Brin Ohmsfordové když umíral, aby se předávala z generace na generaci, udržovala se, dokud ji bude potřeba, až do vzdálené budoucnosti...“

Otcova tvář se na něho po očku dívala. „Snad nyní?“

Ve vzduchu kolem něj ožily obrazy jako závoje utkané z mlhy. Objevovaly se jeden za druhým, zářily barvami a byly plné hloubky skutečného života.

Zmatený Walker o krok ustoupil. Viděl se v těch obrazech s tváří plnou vzteku a vzdoru, nohama stál na mracích nad přikrčenými postavami Para, Wren a ostatních, kteří se u Hadeshornu shromáždili, aby se setkali s Allanonovým stínem. Ze tmy, která postupovala po obloze, se přihnala bouře a v zubatých pruzích se míhaly světelné výboje. Mezi hromy a blesky zasyčel Walkerův hlas svá vlastní slova, která jakoby vytanula z jeho paměti. Raději si useknu ruku než abych viděl, že se vrací druidi! A pak pozvedl paži, aby ukázal, že ruka je pryč.

Obraz se vytratil a znovu objevil. Viděl opět sám sebe, tentokrát na vysokém a pustém hřebeni, který vedl do nekonečna. Celý svět pod ním se vytratil, národy a jejich rasy, stvoření pozemská i vodní, životy všech a všeho co bylo. Vítr švihal do jeho černých šatu a zuřivě mu hvízdal v uších. Byla tam s ním dívka. Žena a zároveň ještě dítě, kouzelné stvoření nepředstavitelné krásy. Okouzlila ho napjatým pohledem svých hlubokých černých očí, kterému nemohl uniknout. Houně jejích dlouhých stříbrných vlasů se jí třpytila a vlála. Dosáhla na něj, protože potřebovala jeho oporu, aby se nohama udržela na zrádné skále — a on ji hrubě odstrčil. Upadla, skutálela se dolů do propasti. Když se ztratila z dohledu už ji nebylo slyšet, stříbrné vlasy se zaleskly jako třpytivá stuha a pak už nic.

Obraz opět zmizel a objevil se jiný. Viděl se potřetí, nyní na hradě, který byl bez života a zašedlý prázdnotou bez lidí. Neúprosně se k němu plížila smrt, kradla se zdmi a chodbami a chladnými prsty pátrala po známkách života. Cítil potřebu utéct, věděl, že musí, pokud chce zůstat naživu — přesto nemohl. Stál bez pohnutí, nechal smrt přijít k sobě, aby na něj dosáhla a objala ho. Když jeho život končil, naplnil ho chlad a za sebou viděl stát temnou, zahalenou postavu, která ho pevně držela, aby neuprchnul. Postava měla Allanonovu tvář.

Obrazy zmizely, barvy vybledly, vrátila se šedá mlha. Lenivě se sunula fosforeskujícím vzduchem nad jezerem. Divous nechal pomalu klesnout své zahalené ruce a jezero nespokojeně zasyčelo a zaprskalo. Walker Boh ustoupil před sprškou, která na něj zezdola vystříkla.

„Co říkáš, Temný strýci?“ zašeptal Divous. Znovu měl Walkerovu bledou tvář.

„Stále si hraješ,“ řekl Walker tiše. „Ukazuješ lži a polopravdy, kterými se mi posmíváš. Neřekl jsi nic o Černém elfeínu.“

„Neřekl?“ Divous se temně zasmál. „Myslíš, že je to celé hra? Pouhé lži a polopravdy?“ Jeho smích nezněl vesele. „Musíš si rozmyslet co chceš, Walkere Bohu. Ale já vidím budoucnost, která je ti utajená. Jsi bláhový pokud nevěříš, že jsem ti z ní část neukázal. Vzpomeň si, Walkere. Stávám se součástí každého, kdo za mnou přijde. Dokážu hovořit o jeho nejskrytějších tajemstvích.“

Walker pokýval hlavou. „Ne, Divousi. Nedokážeš se stát mnou. Nikdy nezměníš svou skutečnou podstatu — jsi stín bez totožnosti, bez těla, navěky v tomhle jezerním vyhnanství. Nic z toho co děláš, žádná tvoje hra na tom nic nezmění.“

Divous zasyčel směrem k obloze. V jeho hlase zazněl vztek. „Odejdi, Temný strýci! Vezmi si co potřebuješ a jdi!“ Walkerův obličej zmizel a vystřídala ho tvář smrti. „Myslíš, že můj osud s tvým nijak nesouvisí? Měj se na pozoru! Nedokážeš si představit, kolik toho máme společného!“

Jeho šaty zavlály a do mlhy vrhly střípky kalného světla. „Poslouchej mě, Walkere! Poslouchej mě! Chceš se dozvědět o Černém elfeínu? Pak poslouchej! Ukrývá ho temnota tak černá, že jí světlo nikdy nepronikne. Lidé se v ní mění v kámen. Planoucí oči a hlasy černoty přivádějí k šílenství! V dálce, kde přebývají jen mrtví, leží váček popsaný runami, znaky dávné minulosti. V tom váčku leží kámen!“

Tvář smrti se propadla do prázdnoty. Zůstaly jen šaty, volně visící v mlze. „Dal jsem ti to, co sis přál, Temný strýci,“ zašeptal stín a jeho hlas pulsoval hnusem. „Ten dárek tě zničí, proto jsem tak učinil. Zhyň a nech zapomenout na svůj rod. Zůstal jsi poslední! Toužím spatřit tvou zkázu! Teď už jdi! Nech mě! Přeju ti rychlou cestu do záhuby!“

Divous zmizel v mlze. Světlo, které ho přineslo se ztratilo také. Celé jezero a břeh kolem zahalila tma. Walker chvilku nic neviděl. Stál na místě a čekal, až prohlédne. Na kůži cítil mrazivý dotek mlhy. V mysli mu zněl Divousův smích.

Temný strýc, ozvalo se hrubé zašeptání.

Proměnil se před ním v kámen.

Když se vyjasnilo, rozpoznal za sebou nejasné obrysy stromů. Odvrátil se od jezera a zachumlaný v plášti odcházel pryč.

Kapitola 23

Odpoledne přešlo a pomalu nastával večer. Na Tyrsis se snášel jemný déšť, omýval prašné ulice města a zanechával je hladké a třpytící se v hasnoucím světle. Nízko nad stromy Veřejného parku pluly bouřkové mraky, téměř splývaly s cáry mlhy a omotávaly se kolem drsných kmenů. Park skýtal opuštěný a tichý úkryt před neustálým pleskáním deště.

Pak ticho protrhl těžký dupot bot a z šedi se vynořila šestice vojáků Federace v pláštích s kapucou a s vaky, ve kterých rachotila výzbroj. Párek kosů usazených na bříze se ostražitě podíval dolů. Pes, prohrabující se mezi odpadky, se rychle odplížil pryč. Ve stále ještě suchém domovním vchodě se před zimou choulilo dítě bez domova a opatrně vykouklo ven. Nikdo jiný si toho nevšiml. Ulice byly pusté, město se ztrácelo v mlze a ve vlhké a nepříjemné tmě.

Padishar Creel vedl svůj oddíl přes Tyrsiskou silnici do parku. Zahaleni proti nepřízni počasí, byly od sebe naprosto nerozeznatelní. Cestou z doupěte ve skladišti nikoho nepotkali. Sotva dokázali rozeznat jakoukoli živou bytost. Všechno šlo přesně podle plánu.

Par Ohmsford viděl v hradbě stromů objevující se slabý a tmavý obrys Věže a cítil, jak se mu v hlavě něco rozdvojuje. Nahrbil se, aby se chránil před chladem i před teplým potem, který mu stékal po těle. Byl polapen ve svém těle, ale zároveň jakoby z něj vystoupil a díval se sám na sebe. Cesta dál byla mnohem temnější než se zdálo ve dne. Vklopýtal do kruhového tunelu s hladkými zdmi, na kterých se nebylo čeho chytit. Padal a jeho tíha ho neúprosně unášela vstříc ve tmě čekající hrůze.

Byl si vědom nebezpečí, že by nad sebou mohl ztratit kontrolu. Už předtím měl strach, ano — když s Collem uprchli z Varfleetu, když se s nimi pod Runnem střetla lesní žena, když jim Cogline prozradil co musí udělat, když v noci a mlze pluli s Morganem přes Duhové jezero, když bojovali s obřím Přízrakem v lesích Anaru, když ve Vlčích hřbetech utíkali před Žravcem, a když ho zajali pavoučí skřeti a děvčátko, které bylo Přízrakem. Měl strach, když se zjevil Allanon. Ale jeho dřívější strach nebyl nic v porovnání s tím, co cítil teď. Cítil děs.

Polkl, aby zahnal sucho v krku a snažil se přesvědčit, že je v pořádku. Hrůza ho ovládla téměř nečekaně, jakoby to byla stvůra, která ležela natažená, čekající v deštěm smáčených ulicích města a švihala tykadly, aby ho lapila do pasti. Z pevného sevření nedokázal uniknout. Nemělo smysl svěřit se ostatním s tím, co zažíval. Koneckonců, co jim mohl říci smysluplného — že cítí strach, dokonce hrůzu? Napadlo ho, co asi cítí oni?

Prudký závan větru zatřásl mokrými větvemi stromů a on se ocitl pod sprškou kapek. Olízl vodu ze rtů. Její chlad mu připadal příjemný. Coll byl ta velká postava před ním a Morgan další vzadu. Kolem si hrály a tančily stíny a popichovaly jeho slábnoucí odvahu. Tohle je chyba, uslyšel svůj hlas šeptat odněkud z hloubi. Z té jistoty mu naskočila husí kůže.

Zaskočila ho vlastní smrtelnost. Ten pocit dříve postrádal, předpokládal, že ho měl uložený někde hluboko v mysli. Zdálo se příliš děsivé, jen na něj pohlédnout. Když zapátral v paměti, připadalo mu, jakoby doposud hrál nějakou hru. Věděl, že je to směšné; přesto byla část z toho pravda. Procházel zemí jako samozvaný hrdina uhnětený postavami z příběhů ve svých písních, odhodlaný postavit se výjevům ze svých snů, rozhodnutý dozvědět se pravdu o tom kdo a co je. Myslel si, že má svůj osud pevně v rukou: nyní si uvědomil, že se velice zmýlil.

Vize vyvolané z paměti mu rychle a zmateně proletěly hlavou. Jedna stíhala druhou jakoby v nějaké nepříjemné honičce. Viděl jak putuje od jednoho nezdaru ke druhému — vždy se mylně domníval, že to do čeho se plete je užitečné. Opravdu, čeho dosáhnul? Byl psancem na útěku. Rodiče měl uvězněné ve vlastním domě. Walker si o něm myslí, že je blázen. Wren ho opustila. Coll a Morgan s ním zůstali, protože vidí, že potřebuje, aby se o něho někdo staral. Padishar Creel se domnívá, že je někým naprosto jiným. Nejhorší však je, že na základě jeho scestného rozhodnutí přijmout úkol od muže, který je tři sta let po smrti, riskuje pět mužů své životy.

„Dej na sebe pozor,“ varoval Colla ve snaze o žert, když se vypravovali ze svého úkrytu ve skladišti. „Nechceš přece klopýtat na těch svých kachních nožkách, ne?“

Coll zafuněl. „Jen měj nastražené uši. Nemělo by to být pro tebe těžké.“

Popichovali se a předstírali statečnost. Nikoho nepřelstili.

Allanone! V tichu svých myšlenek to jméno vydechl jako modlitbu. Proč mi nepomůžeš?

Uvědomil si, že je to jen stín, který nepomůže nikomu. Pomoc může přijít jen od živých.

Nebyl čas přemýšlet, mučit se nad tím, co už nezmění ani bědovat nad tím, o čem bylo rozhodnuto. Stromy se rozestoupily a před nimi se objevila Věž. Když se k nim přibližovali, dvojice strážných, která držela hlídku ztuhla. Padishar nezaváhal. Šel rovnou k nim, informoval je o jejich poslání, zažertoval o počasí a ve chvilce se dveře otevřely. Skupinka zahalená v pláštích a s hlavami skloněnými si pospíšila dovnitř.

Šest mužů z noční hlídky sedělo u dřevěného stolu a hrálo karty; ani nezvedli hlavu, když se objevilo šest nových příchozích. Velitele hlídky nebylo nikde vidět.

Padishar se ohlédl přes rameno, mírně kývl na Morgana, Stasase a Drutta. Naznačil jim, aby se rozestoupili kolem stolu. Když to udělali, jeden z hráčů podezíravě vzhlédl od karet.

„Kdo jste.“ chtěl vědět.

„Úklidová četa,“ odpověděl Padishar. Popošel až za mluvčího. Naklonil se, aby se mu podíval do karet. „Prohráváš, kamaráde.“

„Vycouvej, kape z tebe voda.“ stěžoval si hráč.

Padishar ho udeřil pěstí do spánku a muž padl k zemi jako kámen. Druhý šel za ním skoro stejně rychle. Strážní s křikem vyskočili, ale psanci a Morgan je v několika vteřinách složili. Par a Coll začali z vaku vytahovat pruhy látky.

„Odtáhněte je do jejich světnice, svažte a dejte jim roubíky.“ zašeptal Padishar. „Ujistěte se, že neutečou.“

Ozvalo se rychlé zaklepání na dveře. Padishar počkal dokud nebyly strážní odklizeni. Potom otevřel špehýrku a uklidnil venkovní stráže. Karty už pomalu dohráli; všichni souhlasili, že nejlepší bude začít uklízet.

Zavřel špehýrku a s jistotou se usmál.

Noční strážné zavřeli ve světnici a Padishar zajistil dveře na petlici. Zaváhal a pak poničil, aby zamkli i zámky na vchodových dveřích. Prohlásil, že jim nechce dát žádnou šanci. Nemohli si dovolit nechat někoho hlídat, jestli někdo nebude rušit.

Na cestu jim svítily olejové lampy. Sestupovali tmou po schodišti do dolních pater Věže; zvuk deště zanechali venku za silnou kamennou zdí. Vlhko mrazilo tak pronikavě, až Par zjistil, že se chvěje. Omámený následoval ostatní, připraven udělat cokoli nezbytného, soustředěný krok za krokem, dokud odsud nevyjdou. Neustále si opakoval, že se není čeho bát. Všechno rychle skončí.

V dolním poschodí našli spícího velitele hlídky — nebyl to ten, který na ně čekal, když se pokoušeli dostat přes zeď do strže. Potkal ho stejný osud jako ostatní strážné. Bez námahy ho vyřídili, svázali ho, dali mu roubík a zamkli v jeho pokoji.

„Nechte lampy tady,“ přikázal Padishar.

Obešli velitelovy kanceláře a vyrazili na konec haly. Před nimi stály železné dveře dvakrát vyšší než ten největší z nich, kostnatý Drutt. Vyčnívala z nich masivní klika zdobená vlčí hlavou, znakem Stopařů. Par se k ní natáhl oběma rukama a vzal za ní. Zámek klapnul a dveře se pootevřely. Mezera naplnila mlha a tma a dovnitř pronikl zápach hlíny a hniloby.

„Teď se držte blízko sebe,“ zašeptal Padishar přes rameno, oči mu nebezpečně svítily. Vyrazil do temnoty.

Coll se natáhl dost daleko na to, aby stiskl Parovi rameno a následoval ho.

Stáli v lese zpřeházených kmenů, chomáčů křoví, popínavých rostlin, ostružiní a neproniknutelné mlhy. Hustý a nasáklý baldachýn vršků stromů nad jejich hlavami sem nepustil ani to málo světla, které ještě zbývalo. Kolem nich v malých bažinách bublalo a čvachtalo bláto. Tmou něco trhaně poskakovalo a poletovalo — nebyli si jisti jestli ptáci, nebo něco méně příjemného. Útočily na ně pachy hniloby a hlíny, ale kromě nich ještě něco jiného a nesnesitelnějšího. Z šera k nim doléhaly zvuky, vzdálené, nerozlišitelné a děsivé. Jáma byla studnou nekonečné tmy.

Každý nerv v těle Para Ohmsforda křičel, aby odtud utekl.

Padishar jim pokynul, ať jdou kupředu. Za ním šel Drutt, pak Coll, Par, Morgan a Stasas, řada promoklých postav. Pomalu postupovali vpřed podél kraje strže směrem k sutinám Sendicova mostu. Par s Collem nesli kotvy a lana, ostatní zase zbraně. Par se ohlédl přes rameno a viděl, jak se světlo z otevřených dveřích, které vedly zpátky do Věže, ztrácí v mlze. Spatní, jak se v Morganově ruce mdle třpytí Leahův meč a déšť stéká po jeho lesklé čepeli.

Zem, po které šli byla měkká a poddajná, ale prozatím je udržela. Jáma připomínala obrovský, otevřený a čekající žaludek, který páchl natrávenými potravinami. Něco se kroutilo a plazilo jezírky stojaté vody, po vlhkých kládách a v křoví se míhalo rychle jako rtu

ť. Ticho je ohlušovalo; dokonce i zvuky slyšitelné před jejich příchodem utichly. Zůstával jen pomalý a vytrvalý déšť, padající temnou černotou.

Parovi připadala cesta nekonečná. Minuty se natahovaly až ztrácely svůj počátek i konec. Jak dlouho můžou ještě ke zřícenému mostu putovat, napadlo ho? Už by tam měli dorazit. V Jámě se cítil uvězněn, nalevo stěna strže, napravo mlha se stromy a všude kolem tma a déšť. Černé šaty společníků jim propůjčovaly vzhled pozůstalých nebo hrobníků.

Pak se Padishar Creel zastavil a naslouchal. Par také něco uslyšel — syčení odkudsi ze tmy, jako proud tekoucí vody. Ostatní zbystřili pozornost a rozhlíželi se kolem, aniž by něco spatřili. Syčení ustalo a ticho naplňoval opět jen déšť a zvuk jejich dechu.

Padisharův široký meč se zablýskl, když dostali znamení znovu vyrazit. Nyní postupovali rychleji, jakoby cítili, že není všechno v pořádku a rychlost dostala přednost před ostražitostí. Míjeli řady lesklých kmenů, tiché strážce tmy. Světlo rychle sláblo a z šedivé přešlo do temné modři.

Par náhle pocítil slídivý pohled. Vlasy vzadu na krku se mu zježily. Spěšně se kolem sebe rozhlédl. V mlze se nic nepohnulo: nic se neukázalo.

„Co se děje?“ zašeptal mu Morgan do ucha, ale on jen zakroutil hlavou.

Pak uviděli kamenné bloky strženého Sendicova mostu, vyčnívající z lesní houštiny jako obrovské a zdeformované tesáky. Padishar pospíchal kupředu s ostatními v patách. Opustili stěnu strže a pustili se hlouběji mezi stromy. Zdálo se, jakoby je Jáma pohltila ve svém chřtánu. Části mostu ležely roztříštěné mezi kamennou sutí pod příkrovem lesa. Zcela porůstaly mechem a ve slabém světle vypadaly přízračně.

Par se zhluboka nadechl. Staré legendy říkaly, že ostří Shannarova meče skrýval blok červeného mramoru umístěný ve výklenku pod klenbou Sendicova mostu.

Musel tady někde být.

Zaváhal. Dokáže vytáhnout meč zapuštěný v červeném mramoru? A dostane se vůbec do výklenku?

Jeho oči prozkoumávaly mlhu. Mohly ho pohřbít trosky mostu? Jak se k němu potom dostanou?

Tolik nezodpovězených otázek, napadlo ho. Pocítil zoufalství. Proč si na ně nevzpomněl dřív? Proč nevzal tyhle možnosti v úvahu?

Útesy slabě probleskovaly závojem tmy. Viděl západní část rozpadávajícího se Paláce králů Truborohu jako temný stín mezi stromy. Sevřelo se mu hrdlo. Stáli téměř na drahém konci strže. Daleko od místa, kam se vydali pátrat.

Bez meče neodejdu, přísahal v duchu. Za nic na světě bez něj neodejdu! Oheň rozhodnutí v něm zaplál, jakoby chtěl přísahu zpečetit.

Pak se znovu ozvalo syčení, tentokrát mnohem blíž. Zdálo se, že přichází ze všech stran. Padishar zpomalil, zastavil se a opatrně rozhlédl. S Druttem a Stasasem, každým po jedné straně, postoupil o pár kroků dopředu, aby horala a mladíky z údolí kryl. Opatrně začal postupovat podél hromady rozbitého kamene.

Syčení zesílilo a pak ho rozeznali. Žádné syčení. Byl to dech.

Par zuřivě propátrával tmu. Něco po nich šlo, stejná hrůza, která zahubila Cibu Blue a před ním všechny nešťastníky, kteří se do Jámy spustili a už se nikdy nevrátili. Ta jistota ho přímo děsilo. Nepřišel sem kvůli přibližujícímu se nebezpečí. Zajímal ho výklenek skrývající Shannarův meč, který se zoufale snaží najít. Najednou ho v duchu spatřil tak jasně, jakoby si prohlížel obraz namalovaný pro své potěšení. V mlze a tmě po něm nejistě hmátnul, nejdřív v duchu a pak ve skutečnosti.

Uvnitř své mysli pocítil něco zvláštního.

Něco ho sevřelo, zdálo se, že to pochází od kouzla písně přání. Zřetelné cukání a tahání za řetěz, který neviděl. Zatím tomu nerozuměl. Cítil, jak v něm roste doposud nepoznané napětí.

Coll mu pohlédl do tváře a zblednul. „Pare,“ zašeptal starostlivě a zatřásl s ním.

V okolní mlze se objevila červená světýlka hořící ve vlhku jako malé ohýnky. Posunovala se, mrkala a blížila se k nim. Objevily se tváře s hnusným a pokřiveným výrazem, pozbývajícím lidské podoby. Na obličejích tvorů plandaly hnijící ohryzané kusy masa. Mohutná, některá sukovitá a neuvěřitelně pokroucená těla se vynořovala ze tmy. Vypadala jakoby je někdo natahoval a kroutil s nimi, aby zjistil, co vydrží. Většina z nich se hrbila; někteří lezli po čtyřech.

Ve chvíli obklopili jejich společnost. Bytosti musely pocházet z nějakého odporného snu či noční můry, úlomků hrůzného nočního blouznění pronikajícího do světa bdělých. V ústech a očích, každém póru kůže se jim odrážela nehmotná zjevení smrti.

Přízraky!

Napětí, které pulzovalo uvnitř Para, nesnesitelně pálilo. V žaludku cítil padající balvan. Před sebou spatřil zhmotněný obraz ze svých snů, svět lidí—zvířat ovládaných hrůznými Přízraky. Jak Allanon předpověděl.

Napětí se uvolnilo. Zařval a jeho společníci ztuhli, když uslyšeli jeho nekonečně ostrý výkřik. Zvuk dostal podobu, měnil se ve slova. Zpíval, píseň přání vyšlehla do vzduchu jako plamen a kouzlo planulo do tmy. Přízraky sebou trhly a ustoupily s tvářemi staženými hrůzou z nečekané záře. Jizvy a šrámy na jejich tělech žhnuly v temně rudých pruzích. Par ztuhnul, překvapen mocí písně přání o které netušil. V mysli mu planula vize — vize Shannarova meče.

Nejdřív jako pouhá iluze se zhmotnilo světlo kouzla písně přání. Parovi připadala velice povědomá. Jako otáčející se a kroutící zajatec, který se chce osvobodit, hořelo světlo za rumištěm kamení ze zříceného Sendicova mostu, skákalo přes mršiny padlých stromů a plálo mezi křovím směrem k místu, kde necelých sto yardů od jeho středu mezi spletí popínavého vína a trávy ležel kamenný blok.

Cítil vzdouvající se vlnu nadšení.

Tam!

Slovo, které zasyčelo v bílém tichu jeho mysli jakoby se vylíhlo z kouzla a zmatku kolem. Viděl omšelý černý kámen s planoucím kouzlem na poďobaném povrchu i v každé trhlině. Z čelní stěny na něho útočily jasně zřetelná slova vyrytá do bloku.

Zde leží srdce a duch národů.

Jejich právo na svobodu.

Jejich touha po míru.

Jejich odvaha...

Síla ho opustila ještě než stačil poselství dočíst, kouzlo jasné zaplálo a zhaslo v černotě, zmizelo stejně rychle jako se objevilo. S výkřikem klopýtnul nazpět, ale Coll ho stačil zachytit. Par nevnímal. Neslyšel nic než zvláštní zvonění, dozvuk písně přání, zbytek kouzla, kterému ještě neporozuměl.

Nejdůležitější věc však stále uchovával ve své mysli — třpytivý obraz odkrytý před chviličkou kouzlem.

Omšelý kamenný výklenek a na něm vyrytá známá slova.

Shannarův meč.

Pak zvonění ustalo, vidění zmizelo. Procitnul naprosto vyčerpán zpátky v jámě. Přízraky se blížily, belhaly se ze všech směrů, aby skupinku zatlačily ke kamenům z mostu. Padishar vykročil. Svou výškou působil impozantně a zle. Střetnul se s nejbližší bestií připomínající medvěda s ostrými drápy. Zuřivě se po něm natahovala. Padishar sekl svým širokým mečem — jednou, podruhé, potřetí — tak rychle, že si toho Par téměř nevšiml. Stvůra se prohnula dozadu, údy z ní visely — ale neodpadly. Přízrak nevnímal, co se mu stalo, jen na Padishara upíral tupý pohled. Rysy obličeje se mu zkřivily v nějakých vnitřních mukách.

Par sledoval Přízrak skelnýma očima. Stejně jako obrovi, se kterým bojovali v Anaru mu začaly údy přirůstat k tělu.

„Padishare, meč...“ vyhrknul, ale vůdce psanců ustupoval podél zdi z kamene. „Ne!“ vykřikl zděšeně Par. Nedokázal dodat svým slovům patřičný důraz. Musí se zmocnit Meče. Zakymácel se a pokusil se vytrhnout Collovi, který ho pevně držel a táhnul za sebou k ostatním.

Přízraky na ně útočily v kolébavém běhu. Stasas klesl k zemi a zůstal mimo dosah svých společníků. Něco roztrhlo jeho hrdlo a do těla mu vstupovalo temné zjevení. Těžce lapal po dechu. Zjevení se ho zmocnilo a poslalo proti nim jako dalšího útočníka. Skupinka ustupovala a mávala kolem sebe meči. Objevil se Ciba Blue — nebo spíš to, co z něj zbylo. S neskutečnou silou zastavil Drutrův meč holýma rukama a přisál se k bývalému kamarádovi jako pijavice. Když mu od těla odtrhl nejdřív jednu a pak i druhou ruku, vykřikl psanec bolestí. Nakonec přišel o hlavu. Podlehnul a to co zbylo z Ciby Blue se ho drželo a ožíralo ho.

Samotného Padishara obklíčily ze všech stran. Život mu zachraňovala jen jeho síla a rychlost. Předstíral klamné údery, které prokládal ničivými zásahy, uskakoval před chňapajícími prsty a snažil se zůstat volný. Přízraky ho beznadějně osamoceného tlačily ke zdi.

Zachránil ho Morgan Leah. Horal vzdal svou úlohu ochránce Para a Colla a vyrazil vůdci psanců na pomoc. S vlajícími vlasy prorazil střed Přízraků. Leahův meč obloukem udeřil a vzplál. Z ostří vyrazila na Přízraky vlna kouzla, která je sežehla na popel. Padli dva, tři a za nimi následovaly další. Po jeho boku neúnavně bojoval Padishar. Společně se jim dařilo prosekávat cestu davem zrůd s rudýma očima. Naléhavě křičeli na Para a Colla, aby je následovali. Klopýtající mladíci vyrazili za nimi a snažili se vyhnout pařátům dotírajících Přízraků. Par se vzdal naděje, že se mu podaří meč získat. Dva z nich zahynuli; pokud se odtud hned nedostanou, zabijou Přízraky i zbývající.

Potáceli se zpátky ke zdi strže a přitom se snažili udržet z dosahu Přízraků, které drželo opodál kouzlo Leahova meče. Zdálo se, že jsou všude. Jáma připomínala hnízdo ze kterého se líhli. Stejně jako lesní žena a obr odolávaly ránám normálních zbraní. Jen Morgan je mohl zranit; kouzlu se ubránit nedokázaly.

Ústup byl mučivě pomalý. Morgan byl unavený a jeho vlastní síla i síla Leahova meče slábla. Když mohli tak běželi, ale stále častěji jim v cestě stály Přízraky. Par se marně pokoušel přivolat kouzlo písně přání; prostě nepřicházelo. Snažil se pochopit, jak se poprvé kouzlo dostalo ven. Při útěku neustále přemítal jak se to mohlo stát. Proč nad ním ztratil kontrolu? Jak kouzlo dokázalo Vyzařovat tak prudké a skutečné světlo — žádnou iluzi? Co se to s ním stalo?

Nějak se jim podařilo dostat ke zdi strže. Unaveně na ni klesli. Z parku nad nimi se ozýval křik a zářily pochodně. Krvavá bitva s přízraky vyburcovala hlídku vojáků Federace. Za chviličku obklopí Věž.

„Kotvy?“ vydechl Padishar.

Svoji Par postrádal, ale Collova stále visela přes jeho rameno. Mladík z údolí o krok ustoupil, rozvinul lano a vyhodil těžký kus železa vzhůru. Zmizela z dohledu ale za něco se zachytila. Coll ji vyzkoušel svou vahou. Držela pevně.

Padishar přitiskl Para ke zdi a jejich pohledy se setkaly. Les v Jámě byl zatím pustý. „Šplhej,“ přikázal mu hrubě. Přerývaně dýchal. Přitáhl k němu i Colla. „Oba dva. Šplhejte, dokud nebudete v bezpečí. Pak zmizte v parku. Damson vás najde a vezme vás zpátky na Výběžek.“

„Damson,“ opakoval Par připitoměle.

„Zapomeň na svoje podezření a na moje taky,“ zašeptal psanec hrubě. V jeho tvrdém pohledu se mihl záblesk smutku. „Věř jí, kamaráde — je to moje lepší polovina!“

Přízraky se znovu vynořily ze tmy a jejich dech syčel v nočním vzduchu. Morgan se odlepil od zdi, aby se jim postavil. „Vypadněte odtud, Pare,“ volal na ně přes rameno.

„Šplhejte!“ štěkl Padishar Creel. „Ihned!“

„Ale vy...“ začal Par.

„Hrome!“ vybuchl vůdce psanců. „Zůstanu s horalem, abych se přesvědčil, že jste unikli! Neztrácej čas!“ Neurvale chytil Para za rameno. „Ať už se nám ostatním stane cokoliv, ty musíš zůstat naživu! Shannarovo kouzlo tuhle bitvu jednou vyhraje, a ty jsi jeho pánem! Te

ď jdi!“

Pak ho popadnul Coll vší silou zvedal na laně vzhůru. Par ucítil uzly, rychle se zaháknul a začal šplhat s očima plnýma slz zklamání. Coll šplhal za nim a pobízel ho. Po hranaté tváři mu stékal pot.

Jen jednou se Par zastavil a podíval dolů. Morgan i Padishar Creel stáli opřeni o zeď strže chráníc si tak záda, ze zbývajících stran na ně dotíraly Přízraky.

Příliš mnoho Přízraků.

Mladík z údolí odvrátil zrak. Překousl vztek a pokračoval ve šplhání do mlhy a černé tmy.

Morgan Leah se neotočil ani když škrábání bot na zdi strže utichlo; neustále upíral pohled na vyčkávající Přízraky. Věděl, že Padishar stojí po jeho levém boku. Přízraky se k nim už nepřibližovaly; zůstávaly v bezpečí na kraji hustého příkrovu mlhy. Udržovaly si odstup. Přesvědčily se co dokáže Morganova zbraň. Začaly se chovat opatrně.

Věci bez duše, pomyslel si horal hořce. Mohl jsem skončit lépe!

Znovu naznačil výpad a příšery ustoupily.

Únava na Morgana těžce doléhala. Cena za použití kouzla. Protékala jím celá jeho síla. Nespoutaný vnitřní žár meče, postupně slábnoucí vlna vzrušení. A dokonce i něco více. Vnitřní pouto, které ho s kouzlem spojovalo zkreslovalo jeho vnímání. Nechtělo mu dovolit, aby skončil, odpočinul si a na chvíli se ho tak vzdal. Ztrácel sám sebe.

Najednou se začal bát. Možná zeslábnul natolik, že se ho nedokáže zříci.

Ovanul ho dech smrti.

Už neslyšel Para s Collem šplhat. Jáma utichla a s ní i Přízraky.

Padishar se k němu naklonil. „Pohni se, horale!“ zachrčel na něj mírně.

Zpočátku pomalu začali postupovat podél zdi strže, a když se na ně Přízraky nevrhly, zrychlili svůj ústup. Brzy běželi, či spíš klopýtali cestou necestou. Na nic víc neměli sílu. Noční tmou kolem nich vířila šedivá mlha. Stromy se v závoji deště třpytily, zdálo se, že se hýbou. Morgan cítil jak upadá do světa polospánku mimo jakýkoli čas i místo, kde neexistoval žádný pocit.

Na útěku museli ještě dvakrát zahánět útočící Přízraky kouzlem Leahova meče. Jejich těla padala jako balvany z horského svahu a měnila se v popel. Nocí zářil kouzelný oheň. Morgan cítil, jak ho postupně pohlcuje.

Přemítal o tomto zvláštním druhu sebevraždy.

Nahoře, v parku za zdí kolem strže zaznívaly další a další výkřiky. Putovaly k nim jako poslové falešné naděje. Morgan si uvědomoval, že tam pomoc nenajdou. Klopýtnul a stálo ho nesmírné úsilí než znovu získal rovnováhu.

Nakonec zahlédl temnou a mohutnou Věž tyčící se z mlhy a stromů.

Morgan nejasně ucítil, že není něco v pořádku.

„Běž do dveří!“ křičel zběsile Padishar Creel a strčil do něj tak silně, že málem upadl.

Společně doběhli tryskem ke dveřím — nebo spíš tomu, co mělo dveřmi být. Zmizely. Nemohli najít sebemenší škvírku; zírali na jednotvárně černou, kamennou zeď. Morganovi se úžasem a strachem zhoupnul žaludek.

Někdo — nebo něco — jim uzavřel únikovou cestu!

S Padisharem za zády přistoupil ke zdi Věže, ležící proti velkým dveřím, kterými do Jámy vstoupili. Byly zavřené, aby se nikdo nedostal dovnitř. Bezúspěšně se je pokusily vypáčit. Morgan ohledával prsty jejich okraje. Ke svému zděšení narazil na malé příznaky kouzelných run, které v šedivé mlze slabé žhnuly a bránily jim v útěku líp než jakýkoli klič a zámek. Předtím si ničeho podobného nevšimli.

Morgan se otočil, vyrazil vpřed a zuřivě rozehnal zástup Přízraků. Padishar zoufale bušil do neviditelného zámku a stále si nechtěl připustit rozdíl mezi železem a kouzlem.

Morgan se otočil zpátky a jeho hubenou tvář křivila maska vzteku. „Ustup, Padishare!“ zakřičel.

Přistoupil ke dveřím a pozvedl Leahův meč jakoby proti jednomu z Přízraků. Ostří ve tmě zazářilo a vytvořilo jasně stříbrný pruh. Zbraň uhodila — jednou, dvakrát, znovu a znovu. Runy vytepané do železných dveří svítily temnou, jedovatou zelení. Při každém úderu se rozlétly jiskry. Plamínky ohně nesouhlasně křičely. Morgan zařičel návalem šílenství; kouzlo meče z něj vysálo poslední zbytek sil.

Všechno vybuchlo v bílém ohni a Morgana pohltila temnota.

Par vyšplhal z černé Jámy na kraj strže a vyšvihl se nahoru. Na rukou a na nohou ho pálily rány a odřeniny. Po očích mu stékal. Rychle a namáhavě dýchal. Na chvilku se zablesklo před očima a noc kolem se změnila v neproniknutelnou maska protkanou zbytky světla.

Přinutil se zaostřit na pochodně kolem vchodu do Věže. Uslyšel výkřiky a bušení do těžkého dřeva. Masa ozbrojenců se snažila vyrazit dveře zavřené na petlici.

Přes zeď se za ním přehoupnul i námahou hekající Coll, který ihned dopadl na studenou drnovitou zem. Kapuca pláště odhalovala jeho hlavu a déšť mu zmáčel vlasy. V očích mu zářilo něco, čemu Par nerozuměl.

„Můžeš chodit?“ zeptal se ho bratr úzkostlivě.

Par přikývl, aniž se přesvědčil, jestli je to pravda. Pomalu vstali. Svaly je bolely. Dýchat mohli jenom s největší námahou. Odklopýtali od zdi do stínu stromů a v temnotě se zastavili. Museli se přesvědčit, jestli je někdo nezahlédl. Pozorně sledovali rozruch kolem Věže.

Coll sklonil k bratrovi hlavu. „Musíme se odtud dostat, Pare.“ Par zvedl -vyčítavě oči. „Vím! Ale jim už nepomůžeme. Alespoň ne teď. Musíme nejdříve zachránit sebe.“ Bezradně zavrtěl hlavou. „Prosím!“

Par ho na okamžik objal a přikývl s hlavou zabořenou do jeho ramene. Klopotně vyrazili kupředu. Šli pomalu, přidržujíc se v nejtemnějším stínu a stranou od cest vedoucích k věži. Aniž si to uvědomili, přestalo pršet. V nepravidelných závanech větru shazovaly veliké stromy z povrchu svých listů studenou vodu. Parovi vířily v hlavě vzpomínky na nedávné události. Znovu slyšel šepot, který ho varoval a spokojen sám se sebou ho nyní bolestivě trýznil. „Proč jsi neposlouchal?“ — ptal se šeptem. Proč jsi byl tak tvrdohlavý?

Ve tmě před nimi plála světla Tyrsiské silnice. Za chvilku doklopýtali na její okraj. Stáli zde shromažďující se lidé, jejichž tvary nešlo ve tmě rozeznat — němí svědci nastalého zmatku. Většina z nich uzavírala vchod do parku. Dvou otrhaných postav, které se tu objevily si nikdo nevšímal. Jen ti, kteří poznali uniformy Federace se rychle odvraceli.

„Kam půjdeme teď?“ zašeptal Par a opřel se o Colla, aby získal oporu. Neudržel se na nohách.

Coll beze slova kývnul hlavou a táhl bratra do ulice pryč ze světla. Ještě se nedostali na cestu pokrytou oblázky, když se asi padesát metrů od nich vynořila ze tmy pružná postava a vydala se k nim. Damson, napadlo Para.

Upozornil na ni Colla a v očekávání zpomalil. Nedočkavě k nim pospíchala.

„Nezastavujte se.“ řekla tiše a přehodila si Parovu volnou ruku přes ramena, aby ho Collovi pomohla podepřít. „Kde jsou ostatní?“

Par zvedl oči aby se mohl podívat do těch jejích. Pomalu zakroutil hlavou. Spatřil, jak jí po tváři přeběhnul sklíčený výraz.

V parku, hluboko za nimi vybuchlo jasné světlo, které vystřelilo k obloze. Lidé stojící venku na ulicích zděšeně vydechli.

Následovalo ohlušující ticho.

„Neohlížejte se,“ zašeptala nenápadně Damson.

Mladíci z údolí se ohlédnout ani nechtěli.

Morgan Leah ležel natažený na sežehlé zemi Jámy, ze šatů mu stoupal dým a v nose a ústech cítil jeho štiplavou chuť. Ještě stále zůstával naživu — zázrakem. Něco s ním nebylo v pořádku. Cítil se zlomený, jakoby byl obsah jeho tělesné schránky rozmetán do nicoty a z něj zbyla prázdná a vyplavená mušle. Mučila ho bolest, ale ne fyzická. Nesnesitelný žár spalující jeho city, sužující nejen jeho mysl, ale i tělo.

„Horale!“

Padisharův drsný hlas pronikl stěnou jeho bolesti a otevřel mu oči. O pár stop dál olizovaly zem plameny.

„Vstaň — rychle!“ Padishar ho k sobě přitáhnul, silou ho postavil na nohy. Uslyšel se jak bolestí řve. Moře zpřeházených stromů a kamení plulo mlhou a tmou, pomalu se zklidňovalo a nakonec získalo podobu.

Pak to uviděl. Stále ještě svíral jílec Leahova meče, ale ostří bylo roztříštěné. Nezůstala z něj víc než stopa zubatého a černého střepu.

Morgan se začal třást. Nedokázal svou hrůzu potlačit „Co jsem to udělal?“ šeptal.

„Zachránil jsi nám život, příteli!“ štěkl Padishar a táhl ho kupředu. „To jsi udělal!“ Obrovskou dírou ve Věži pronikalo světlo. Dveře, které se před nimi zavřely zmizely. Padisharův hlas byl unavený. „To udělal tvůj meč. Tvoje kouzlo. Rozbilo ty dveře na prach! Dostali jsme šanci, kterou potřebujeme, pokud budeme dost rychlí. Teď si pospěš! Opři se o mě. Za minutu nebo za dvě...“

Padishar ho prostrčil dírou. Mlhavě vnímal chodbu do které vklopýtali a schody, po kterých stoupali. Bolest ho trhala na kousky a nedokázal srozumitelně promluvit. Oči měl neustále přilepené ke zlomenému meči. Jeho meč — jeho kouzlo — on sám. Neviděl mezi tím rozdíl.

Ze strnulosti ho vytrhly výkřiky a dunění, ustoupil. „Klid,“ varoval ho Padishar, jehož bzučící hlas jakoby přicházel odněkud z dálky.

Dostali se do místnosti pro mužstvo plné zbraní a trosek. Na dveře někdo zuřivě bušil. Jejich železný štít byl pokroucený a promáčknutý.

„Tady si lehni,“ poručil mu Padishar a položil ho ke zdi. „Až budou uvnitř nic neříkej, zůstaň v klidu. S trochou štěstí nás budou považovat jen za oběti toho, co stalo. Dej mi ho.“ Sáhl dolů a v Morganových zcela ochrnutých prstech, nahmatal Leahův meč. „Zpátky s ním do pochvy, kamaráde. Později se podíváme jestli se dá spravit.“

Schoval ho do pochvy pod paží, poplácal Morgana po tváři a šel ke dveřím, aby otevřel.

Dovnitř se nahrnuli černě odění vojáci Federace a bleskově naplnili místnost nesnesitelným hlukem. Padishar Creel na ně, posílal je po schodišti dolů, do světnic a znovu dokola. Podařilo se mu způsobit hrozný zmatek. Morgan všechno pozoroval, aniž by něco z toho pochopil, vlastně ho to nezajímalo. Nad lhostejností, kterou cítil, mohl převážit jen pocit prohry. Jeho život ztratil smysl, vypařil se stejně rychle a důkladně jako ostří Leahova meče.

Už žádné kouzlo, honilo se mu hlavou stále dokola. Ztratil jsem ho. Ztratil jsem všechno.

Pak se Padishar vrátil, zvednul ho na nohy a táhnul zmatkem ve Věži vchodovými dveřmi ven a odtud do parku. Za nimi zmateně pobíhaly postavy, ale nikdo se na ně nevrhnul. „Tímhle výletem jsme způsobili pěkné šílenství,“ temně zamumlal Padishar. „Jen doufám, že se to neobrátí proti nám.“

Rychle vzal Morgana kolem světel Věže do bezpečí temnoty za ní.

Za chvilku se ztratili z dohledu.

Kapitola 24

Poprvé se Par Ohmsford probudil krátce po svítání. Ležel nehybně na lůžku ze slaměných rohoží a potichu si v hlavě srovnával útržky myšlenek. Chvíli mu trvalo než si uvědomil kde je. Nacházel se v kůlně u zahradnictví v centru Tyrsisu. Damson je tady včera v noci schovala po...

Ta vzpomínka ho nepříjemně uhodila a hlavou mu začaly proplouvat jasné obrazy včerejších událostí.

Přinutil se otevřít oči a obrazy zmizely. Škvírami v zabedněných oknech pronikalo dovnitř šedivé světlo a propůjčovalo přibližnou podobu zahradnickému nářadí, seřazenému vedle sebe jako vojáci na stráži. Hustý a pichlavý vzduch naplňoval pach špíny a trávy. Za zdí úkrytu panoval klid, město ještě spalo.

Opatrně zvedl hlavu a rozhlédl se kolem. Coll spal vedle něj a zhluboka a klidně dýchal. Damson nikde nespatřil. Znovu si lehnul a naslouchal tichu, čekal, až se probudí úplně. Potom opatrně vylezl z přikrývek a postavil se. Tělem mu probíhala křeč a klouby ho bolely tak, že se svíjel bolestí. Ale jeho síla se mu vrátila; dokázal se opět bez pomoci pohybovat.

Coll sebou házel a než se zklidnil, obrátil se na druhou stranu. Par se na bratra chvilku díval. Prohlížel si neforemné tvary jeho postavy a pak přistoupil k nejbližšímu oknu. Spal zcela oblečený; jen boty mu zuli. Prkenná podlahy ho studila do chodidel ranním chladem, ale on si toho nevšímal. Přiložil oko ke škvíře v okenici a podíval ;se ven. Přestalo pršet, ale obloha zůstávala zatažená, svět byl prázdný a vlhký. V jeho zorném poli se nic nehýbalo. Z mlhy na něj vykukovala změť zdí, střech, ulic a potemnělých výklenků.

Dveře za ním se otevřely a dovnitř neslyšně vstoupila Damson. Na šatech jí ulpívaly kapky a červené vlasy měla zplihlé.

„Hej, co to děláš?“ zašeptala a mrzutě nakrčila čelo. Rychle přešla místnost a popadla ho, jakoby se měl svalit. „Nesmíš vstávat z postele! Jsi ještě moc slabý! Hned si zase lehni!“

Dovedla ho k lůžku a donutila, aby si znovu lehl. Pokusil se klást odpor, ale zjistil, že na to nemá dost síly.

„Damson, poslouchej...“ začal, ale ona mu rychle položila ruku přes ústa.

„Ne, ty poslouchej, elfí chlapče.“ Odmlčela se a zírala na něj jako na nějakou zvláštnost. „Co se s tebou děje, Pare Ohmsforde? Cožpak nemáš ani kapku rozumu? V noci jsi sotva vyvázl se zdravou kůží a už chceš znovu riskovat. Nemáš se ani trochu rád?“

Zhluboka se nadechla. Par zjistil, že přemýšlí, jak je její ruka na jeho tváři příjemně teplá. Zdálo se, že mu čte myšlenky a dala ji pryč. Prsty mu přejela po obličeji.

Vzal její ruku do své a sevřel ji. „Je mi líto. Už jsem nemohl usnout. Odháněl jsem noční můry včerejšího večera.“ Ruka v jeho dlani byla malá a lehká. „Musím pořád myslet na Morgana a Padishara...“

Zmlknul, protože nemohl dál. Ještě teď mu všechno připadalo příliš děsivé. Vedle něj pomalu zamrkal očima Coll a upřeně se na ně zadíval. „O co jde?“ zeptal se ospale.

Damsoniny prsty stiskly Parovy. „Tvůj bratr jak se zdá nemůže spát, protože se bojí o všechny kromě sebe.“

Par na ni chviličku mlčky zíral a potom se zeptal: „Je něco nového. Damson?“

Slabě se usmála. „Na něčem se dohodneme. Když mi slíbíš, že se pokusíš ještě na chvíli usnout — nebo alespoň nevstávat — tak já se pokusím najít odpověď na tvou otázku. Dohodnuto?“

Mladík z údolí přikývl. Zjistil, že přemýšlí o poslední Padisharově výtce. Věř jí. Je to moje lepší polovina!

Damson pohlédla na Colla. „Věřím, že se pro můj klid postaráš, aby dodržel své slovo.“ Odtáhla ruku od Para a vstala. „Přinesu taky něco k jídlu. Zůstaňte tady potichu. Nikdo vás rušit nebude.“

Na chviličku se zastavila jako kdyby se jí nechtělo odejít, pak se otočila a zmizela za dveřmi.

Potemnělou místnost naplnilo ticho. Bratři se chvilku mlčky pozorovali a pak Coll tiše pronesl: „Miluje tě.“

Par zrudnul a rychle zavrtěl hlavou. „Ne. Jen mě chrání, nic víc.“

Coll se znovu položil, povzdechl si a zavřel oči. „Aha, tak takhle to je?“ Začal pomalu dýchat. Par si myslel, že usnul, když se bratr náhle ozval: „Co se s tebou včera v noci stalo, Pare?“

Par váhal. „Myslíš s písní přání?“

Coll otevřel oči. „Samozřejmě, že myslím s písní přání.“ Ostře se na něj podíval. „Vím, stejně jako ty, jak kouzlo působí. Takhle ještě nikdy nevypadalo. Nevyvolal jsi iluzi; tohle byla skutečnost! Nenapadlo by mě, že to dokážeš.“

„Ani mě.“

„Nuže?“

Par pokýval hlavou. Co se skutečně stalo? Na chvilku zavřel oči a pak je znovu otevřel. „Jedno vysvětlení mám,“ připustil nakonec. „Řekl bych, že jsem na něj přišel mezi spánkem a zlými sny. Pamatuješ, jak se píseň přání poprvé objevila? Wil Ohmsford používal elfeíny, aby zachránil elfí dívku Amberle. Hrome, vyprávěli jsme si o tom tolikrát! Hrozilo mu velké nebezpečí, neměl tolik elfí krve, aby mohl kouzlo vyvolávat. Změnilo ho to, a on zpočátku nedokázal určit jak. Až do narození jeho dětí Brin a Jair, nezjistil, co se stalo. Vstřebal do sebe část elfího kouzla z Kamenů, kterou potom zdědili Brin a Jair jako píseň přání.“

Zvedl se na jednom lokti a Coll ho následoval. V místnosti bylo dost světla na to, aby mohli jeden druhého jasně vidět. „Tehdy poprvé Cogline prohlásil, že nerozumíme kouzlu. Vysvětloval, že se projevuje různě a dokud tnu neporozumíme, nedokážeme ho ani nijak využívat. Později nám u Hadeshornu sdělil, jak se kouzlo mění, a zanechává za sebou stopu stejně jako loď na hladině jezera. Zmínil se o Wilu Ohmsfordovi a kouzlu, které bylo jeho dědictvím, a ze kterého vznikla píseň přání.“

Odmlčel se. V místnosti nastalo hrobové ticho. Když znovu promluvil, připadal mu jeho vlastní hlas podivně. „Teď na chvíli předpokládejme, že měl pravdu a že se kouzlo celou dobu mění a vyvíjí. Koneckonců, to se stalo, když kouzlo přešlo z Wila Ohmsforda na jeho děti. A Tentokrát ve mohlo znovu změnit ve mně.“

Coll na něj zíral. „Nerozumím,“ podotkl nakonec. .Jak si myslíš, že by se mohlo změnit?“

„Předpokládám, že se kouzlo vrátilo do podoby, v jaké bylo na začátku. Modré elfeíny, které před lety dal Allanon Sheovi Ohmsfordovi, když se spolu vydali hledat Shannarův meč měly sílu najít to, co bylo jejich vlastníkovi skryté.“

„Pare!“ vydechl Coll tiše v hlase mu zazněl úžas.

„Ne, počkej. Nech mě domluvit. Včera v noci se kouzlo uvolnilo tak, jako nikdy předtím. Stěží jsem ho ovládal. Máš pravdu, Colle; nevytvořilo iluzi. Jasně mi rozumělo. Objevilo vše, co jsem já nedokázal, myslím, že reagovalo na mé podvědomí.“ Mluvil prudce. „Colle. Předpokládám, že síla kouzla elfeínů teď dříme ve mně!“

Dlouho mlčeli. Tvářemi se téměř dotýkali a oči měli zavřené. Coll se usilovně snažil srovnat s mohutným balvanem, který na něj Par spustil. Pochybnosti zračící se v jeho očích vystřídalo smíření a náhle strach.

Tvář se mu napjala. Hrubý hlas zněl jemně. „Elfeíny měly také ještě jednu vlastnost. Toho, kdo je vlastnil, dokázaly ochránit před nebezpečím. Měnily se v nesmírně nebezpečnou zbraň.“

Par trpělivě čekal a najednou mu došlo, co bude následovat.

„Myslíš, že kouzlo písně přání může teď ochránit tebe?“

Parova odpověď tiše zazněla pokojem. „Ano, Colle. Myslím, že může.“

Uprostřed dne ranní opar zmizel a mraky se daly do pohybu. Slunce svítilo dolu na Tyrsis a přikrylo město žárem. S rostoucím vedrem se kaluže a prameny začínaly vypařovat, kámen a jíl na ulicích vyschnul. Vzduch byl vlhký a lepkavý.

V branách vnější zdi hlučel hustý a pomalý provoz. Po událostech včerejší noci zdvojené Stráže Federace, vypadaly nepříjemně a zpoceně. Právě k nim z postranních uliček za vnitřní zdí zamířil vousatý hrobař. Když se blížil, cestující i kupci uhýbali stranou. Byl otrhaný a shrbený, strážím smrděl, jakoby žil ve stoce. Před sebou tlačil těžkou káru. Ze shnilého dřeva trčely třísky. V káře leželo tělo zabalené do dek a převázané koženými pásy.

Stráže pozorovaly, jak se k nim hrobník plahočí a svůj náklad, který se kutálel ze strany na stranu a nadskakoval, tlačí nedbale před sebou.

„Dneska je ale vedro na práci, co, pánové?“ zasípal hrobník a stráže před jeho zápachem ustoupily.

„Doklady,“ řekl jeden z nich zběžně.

„Jistě, jistě.“ Jednou otrhanou rukou mu podal dokument, který vypadal jakoby s ním utíral bláto. Hrobník ukázal na tělo na káře. „Musím ho rychle dostat do země, cožpak nevidíte? V takovém horku dlouho nevydrží.“

Jeden ze strážných přistoupil ke káře, aby mohl do mrtvoly dloubnout špičkou meče. „Pomalu,“ radil hrobař. „I mrtví si zasluhují úctu.“

Voják se na něj podezíravě podíval a pak zabodl meč hluboko do těla a znovu ho vytáhnul. Hrobař zakdákal. „Možná byste si ten meč chtěl očistit — kdybyste viděl, jak tenhleten umřel na skvrnitou horečku.“

Strachy bledý voják rychle ustoupil. I ostatní poodstoupili. Muž, držící hrobníkovy papíry mu je chvatně podal a pokynul mu, ať jede.

Hrobník se přikrčil, vzal držadla káry a rozjel se po dlouhé rampě dolů na planinu. Při chůzi si hvízdal.

Jaká společnost hlupců, pomyslel si Padishar Creel pohrdavě.

Na severu, u první skupiny stromu, odkud v tom horku Tyrsis vypadal jen jako šedý obrys, pustil Padishar držadla. Tělo na káře odsunul stranou, vzal železnou tyč a začal páčit prkna dvojitého dna. Pomalu pomohl Morganovi -vyprostit se z jeho úkrytu. Morganova tvář byla bledá a stažená jak horkem a nepohodlím úkrytu, tak z přetrvávajících účinků včerejší bitvy.

„Vezmi si tohle.“ Vůdce psanců mu nabídl pivo a nepříliš úspěšně se pokusil nedívat se na něj úkosem. Morgan mlčky přijal jeho nabídku. Věděl na co ten myslí — od jejich útěku z Jámy byl horal velice podivný.

Opustili káru i tělo a kráčeli dál k řece, kde se mohli omýt. Vykoupali se, oblékli si čisté šaty, které Padishar spolu s Morganem schoval ve dvojitém dně v káře, a posadili se, aby něco snědli.

Nemluvili spolu, dokud Padishar, který to nemohl vydržet, zavrčel: „Podíváme se jak spravit to ostří, horale. Kouzlo ještě nemusí být ztracené.“

Morgan jen zavrtěl hlavou. „To se nikomu nepodaří,“ zašeptal mdle.

„Ne? Řekni mi proč. Prozraď, jak ten meč působí. Vysvětli mi to.“ Padishar se nechtěl vzdát.

Morgan mu vyhověl, ne proto, že by se mu chtělo, ale proto, že to byl nejjednodušší způsob jak přimět Padishara, aby zmlknul. Vyprávěl mu příběh o tom, jak byl Leahův meč začarován, jak ho Allanon ponořil do vod Hadeshornu, aby získal Rone Leah zbraň na ochranu Brin Ohmsfordové. „Kouzlo se skrývalo v ostří. Padishare,“ skončil. Jenom s námahou zůstával klidný. „Když se jednou rozbije, nejde spravit. Kouzlo je ztraceno.“

Padishar se nedůvěřivě zamračil a pak pokrčil rameny. „No, stalo se tak pro dobrou věc, horale. Koneckonců nám meč zachránil život. To není k zahození.“

Morgan se na něj bolestivě podíval. „Nerozumíš tomu. Mezi mečem a mnou bylo pouto. Když se meč zlomil, jakoby se to stalo i mně! Vím, že to nedává smysl — ale přesto v tom je. S kouzlem se ztratila i část ze mě.“

„To si teď jenom něco namlouváš, kamaráde. Kdo může tvrdit, že se to nezmění?“ Padishar se na něj povzbudivě usmál. „Na čas se o tebe postarám. Jak se říká, ať se rány zhojí.“

Morgan ztratil chuť k jídlu. Odložil sousto a přitáhnul si kolena k hrudi. Zůstal potichu, nedbal na to, že vůdce psanců čeká na odpověď. Myslel na skutečnost, že od chvíle, kdy se rozhodli jít zpátky, do Jámy najít ztracený Shannarův meč, se jim vůbec nic nedaří.

Padishar podrážděně nakrčil obočí. „Musíme jít,“ oznámil náhle a vstal. Když se Morgan nepohnul, řekl: „Teď mě, horale, poslouchej. Jsme naživu a naživu zůstaneme, meč sem, meč tam, a já ti nedovolím, aby ses choval jako nějaká polomrtvá loutka...“

Morgan vyskočil na nohy. „Stačí, Padishare! Nepotřebuji, aby ses o mě strachoval!“ Jeho hlas byl hrubší než chtěl, ale hněv, který cítil, nedokázal zakrýt. Jeho vztek si rychle našel cíl. „Proč se nebojíš třeba o ty z údolí? Nemáš potuchy co se s nimi stalo? Proč jsme je tam nechali?“

„Aha.“ Odvětil jemně. „Tak to tě opravdu žere, co? Poslouchej, horale, ti dva z údolí se nejspíš mají líp než my. Viděli nás jak vycházíme z věže, pamatuješ? Federace není tak hloupá, aby přehlédla zprávu o tom co se stalo, A dva takzvaní strážní jim chybí. Mají náš popis. Kdybychom se nedostali z města hned, nejspíš bychom se z něj nedostali vůbec!“

Bodnul do horala prstem. „Na druhou stranu, naši mladíci — nikdo je neviděl. Nikdo je nepozná. Kromě toho se nalézají pod ochrannými křídly Damson, která je má za úkol dopravit na Výběžek. Až bude mít příležitost, lehce je z Tyrsisu dostane.“

Morgan odmítavě zakroutil hlavou. „To není jistý. Podívej, co se stalo, když jsi byl přesvědčen, že se nám podaří získat Shannarův meč.“

Padishar zrudnul vzteky. „Všichni si uvědomovali nebezpečí, které hrozilo!“

„To povídej Stasasovi, Druttovi a Cibovi Blue!“

Obrovitý muž chytil Morgana za halenu a hrubě s ním trhnul. Z očí mu sršel vztek. „Byli to mí přátelé, kteří tam zahynuli, horale — ne tví. Neházej to na mě! Nedělal jsem to pro své potěšení. Potřebujeme Shannarův meč! Dřív nebo později se pro něj zase vypravíme — Přízraky, nepřízraky! Víš to stejně jako já! A stejně jako tobě se mi nelíbí, že jsme tam museli všechny nechat! Nejsem si vědom, že bychom měli příliš na vybranou!“

Morgan se mu neúspěšně pokusil vytrhnout. „Přinejmenším jsme se mohli pokusit je najít!“

„Kde jsem je asi měli hledat? Myslíš, že se schovávají někde, kde bych je dokázal najít? Damson není blázen! Strčila je do nejhlubší díry v Tyrsisu! Hrome horale! Cožpak si neuvědomuješ, co se tam děje? Odhalili jsme tajemství, jehož udržení stálo Federaci spoustu námahy! Nejsem si jist, jestli někdo z nás chápe všechny souvislosti. Federaci však stačí daleko méně! Budou za to chtít naše hlavy!“

Vrčel. „Když jsem tě vezl branami, postřehl jsem náznaky toho, co se bude dít. Úřady Federace se nespokojí s pouhým zdvojením stráží a nasazením více hlídek. Zmobilizovali celou posádku! Pokud se šeredně nemýlím. Morgane Leahu, rozhodli se nás všechny odstranit — tebe, mě a každého člena Hnutí, kterého vyslídí. Představujeme pro ně skutečnou hrozbu, protože známe jejich pravou podobu — mnohem víc, než mohou připustit!“

Jeho stisk zesílil, prsty měl jako z kamene. „Budou nás štvát! Museli jsme se ztratit z jejich dosahu!“

Pustil horala a strčil do něj. Zhluboka se nadechl a napřímil. „V každém případě se s tebou nechci dohadovat. Já jsem tady vůdce. Dole v Jámě jsi bojoval dobře a asi tě to něco stálo. Ale to tě neopravňuje zpochybňovat mé rozkazy. O tom, jak přežít, vím mnohem víc než ty. Bude nejlepší, když si to zapamatuješ.“

Morganem lomcoval vztek, ale kontroloval se. Věděl, že dalším dohadováním ničeho nedosáhne; obrovitý muž rozhodně nehodlal změnit názor. Někde hluboko uvnitř si také uvědomoval, že má Padishar pravdu. Nemohli zůstat a hledat Para s Collem.

Poodstoupil od Padishara a pečlivě si uhladil pomačkané oblečení. „Jen se chci ujistit, že si rozumíme, a že na mé přátele nezapomeneme.“

Padishar Creel se krátce a tvrdě usmál. „Ani na okamžik. Alespoň za sebe to mohu potvrdit. Ty si v tomhle dělej, co chceš.“

Odešel a ztratil se mezi stromy. Po chvíli váhání spolkl Morgan svůj vztek i pýchu a následoval ho.

Odpoledne se Par podruhé probudil. Coll s ním třásl a jejich těsný úkryt naplňovala vůně horké polévky.

Zamrkal a pomalu se posadil. Damson stála u pracovního stolu a nabírala do misek polévku ze které se hustě kouřilo. Otočila se na něj a usmála. Její ohnivá hříva se v úlomcích světla pronikajícího dovnitř škvírami v zabedněných oknech, jasně třpytila. Par pocítil téměř neodolatelnou potřebu natáhnout se a pohladit ji.

Damson jim připravila polévku spolu s čerstvým ovocem, chlebem a mlékem. Para napadlo, že je to nejlepší jídlo, které kdy ochutnal. Snědl všechno co dostal a Coll s ním. Oba vyhladověli víc, než by mysleli. Para překvapilo, že dokázal znovu usnout. Cítil se mnohem lépe. Tělo měl odpočaté a většina bolesti odezněla. Během jídla moc nemluvili. Nechtěli ho rušit v jeho myšlenkách. Mysl mu začala pracovat ihned potom co se probudil a rychle se odpoutala od vzpomínek na hrůzy včerejší noci k nadcházejícím úkolům — prosít zprávy, které získal, pečlivě zvážit svá podezření a naplánovat další kroky.

Pocítil vnitřní elán a nějakou předtuchu. Zjistil, že se těší při vyhlídce na to, že zkusí něco nemyslitelného.

Když bratři dojedli, umyli se v umyvadle s čerstvou vodou. Pak je Damson znovu usadila a pověděla jim, co se stalo s Padisharem a Morganem.

„Prchli,“ začala bez úvodu. V očích se jí odrážela radost i strach. „Nevím jak to dokázali, ale povedlo se jim to. Chvíli mi trvalo, než jsem si ověřila, že se skutečně dostali na svobodu, ale chtěla jsem si být jistá tím, co jsem se dozvěděla.“

Par si oddechl a široce se usmál na bratra. Coll svůj úsměv potlačil a prostě pokrčil rameny. „Jak ty dva znám, nejspíš si cestu ven vykecali,“ odpověděl nevrle.

„Kde jsou?“ zeptal se Par. Cítil se, jakoby najednou omládnul. Padishar a Morgan uprchlí — nejlepší zpráva, kterou mohl kdy dostat.

„To nevím,“ odpověděla Damson a pokrčila rameny. „Vypadá to, že zmizeli. Buď se schovali někde v podzemí ve městě, nebo — což je pravděpodobnější — ho úplně opustili a jsou na cestě zpátky k Výběžku. Druhá možnost se mi zdá pravděpodobnější, protože celá posádka Federace mobilizuje a důvod je zřejmý. Mají v úmyslu vyrazit za Padisharem a jeho muži do Parmského hvozdu. Očividně jste je včera v noci, hodně rozzuřili. Hodně se toho povídá. Někdo říká, že ve Věži zabily nějaké stvůry tucet vojáků Federace. Jiný zase, že se stvůry volně pohybují po městě. Ať už je to jak chce, Padishar si to uvědomil stejně hravě jako já. Teď už určitě vyklouznul a je na cestě na sever.“

„Jsi si jistá, že ho Federace nechytila?“ obával se stále Par.

Damson zavrtěla hlavou. „Dozvěděla bych se o tom.“ Nohou se opírala o zahradnický stůl, zatímco mladíci seděli na rohožích, které jim minulou noc sloužily jako postele. Zaklonila hlavu proti neopracovanému dřevu a jemná křivka její tváře se ocitla ve světle. „Teď je řada na vás. Pověz mi Pare co se stalo. Co jste našli v Jámě?“

S Collovou pomocí jí Par vyprávěl o všem, co se předešlou noc přihodilo. Rozhodl se, že se bude řídit Padisharovou radou a bude Damson důvěřovat stejně jako věřil vůdci psanců. Prozradil jí nejen o setkání s Přízraky, ale i o zvláštním chovám písně přání, o tom, jak neočekávaně kouzlo působilo a nakonec i o svém podezření týkajícího se elfeínů.

Když skončil, všichni tři se na sebe beze slova chvilku dívali. V mysli si srovnávali, co vlastně výprava do Jámy přinesla.

První promluvil Coll. „Zdá se mi, že se objevili další nezodpovězené otázky.“

„Ale také jsme se. Colle, něco dozvěděli,“ nesouhlasil Par. Dychtivě se předklonil a pronesl. „Víme, že mezi Federací a Přízraky je nějaké spojení. Federace určitě ví, co tam dole je; nemůže to přehlížet. Možná tyhle obludy pomohla stvořit. Podle toho, co víme, to mohou být vězňové Federace, které tam hodili. Stejně jako Ciba Blue se změnili v Přízraky. Pokud je tam Federace nedrží, proč zůstávají stále dole? Proč už dávno neuprchli?“

„Máme víc otázek, než odpovědí,“ prohlásil Coll. Posunul svou mohutnou postavu do pohodlnější polohy.

Damson zakroutila hlavou. „Něco tady nehraje. K čemu Federace Přízraky potřebuje? Představují všechno, proti čemu bojuje — kouzla, staré způsob života, zkázu Jižní země a jejího lidu. Jak by Federace mohla něco takového připustit? Proti kouzlu Přízraků nemá žádnou obranu. Nedokázala by se jim ubránit!“

„Možná se bránit nemusí,“ řekl náhle Coll. Podívali se na něj. „Možná místo sebe předhodila Federace Přízrakům někoho jiného. Nevíme, co se stalo s elfy.“ Odmlčel se. „A teď jsou třeba na řadě trpaslíci.“

Mlčky o té možnosti uvažovali. Par na trpaslíky nějakou dobu nemyslel a utrpení Cullhavenu a jeho lidí uložil v posledních několika týdnech hluboko do své mysli. Vzpomněl si na nesmírnou chudobu, bídu, a útisk. Trpaslíkům hrozilo z nejasného důvodu vyhlazení. Co když se Coll nemýlí? Existuje tajná dohoda mezi Federací a Přízraky a trpaslíci končí jako potrava?

Tvář mu ztuhla zděšením. „Co z toho může Federace mít?“

„Moc,“ odpověděla ihned Damson Rhee s nehybnou a bledou tváří.

„Moc nad rasami a nad Čtyřzemí,“ souhlasně přikyvoval Coll. „Dává to smysl, Pare.“

Par pomalu zakroutil hlavou „Ale co se stane, až zůstane jenom Federace. Někdo o tom už musel přemýšlet. Co přiměje Přízraky, aby se nepustili do Federace?“

Nikdo neodpověděl. „Stále nám něco chybí.“ řekl mírně Par. „Něco důležitého.“

Vstal, přešel na druhou stranu místnosti. Dlouhou chvíli se díval do prázdna, pak pokýval hlavou a vrátil se zpátky. Když si znovu sedal, jeho tvář prozrazovala pevné odhodlání.

„Vraťme se k Přízrakům v Jámě,“ prohlásil tiše, „protože alespoň tohle je záhada, kterou možná dokážeme vyřešit.“ Složil si nohy pod sebe, naklonil se dopředu a potom řekl: „Myslím, že mají za úkol každému zabránit dostat se k Shannarovu meči.“

„Pare!“ pokusil se namítnout Coll, ale bratr ho rychlým kývnutím ruky zarazil.

„Chvilku o tom přemýšlej, Colle. Padishar měl pravdu. Proč by se Federace trápila s obnovou Sendicova mostu a Veřejného parku? Proč by jejich pozůstatky schovávala ve strži? Nevidím jiný důvod, než skrýt Meč! A my jsme ten výklenek viděli, Colle! Viděli jsme ho!“

„Výklenek ano — ale Meč ne,“ poznamenala tiše Damson a pronikavý pohled zelených očí se střetl s Parovým.

„Pokud Meč v Jámě není, proč jsou tam Přízraky?“ zeptal se ihned Par. „Určitě nehlídají prázdný výklenek! Ne, Meč v něm pořád je, tak jako celých tři sta let. Proto mě pro něj Allanon poslal — věděl, že tam čeká, až ho někdo objeví.“

„Mohl nám ušetřit hodně času a trápení, kdyby nám řekl víc.“ vyjel ostře Coll.

Par zakroutil hlavou. „Ne, Colle. To udělat nemohl. Vzpomeň si na historii Meče. Aby zničil Černého mága dal ho Bremen před několika tisící lety Jerle Shannarovi a elfí král ho nedokázal ovládnout, nebyl připraven na to, co od něj Meč vyžadoval. Když si o pět set let později vybral Allanon Sheu Ohmsforda, rozhodl se ho nejdříve vyzkoušet. Kdyby neuspěl, nedokázal ho ovládnout, kdyby nebyl odhodlán všechno pro jeho nalezení obětovat, pak by sílu Meče nemohl spoutat a využit. Allanon si uvědomoval, že pokud se tak stane, Černý mág by znovu unikl.“

„A věří, že s tebou je to nyní stejné,“ dokončila Damson. Dívala se na Para jakoby ho viděla poprvé. , Jestli nejsi dost silný, jestli se tomu neodevzdáš, pak ti bude Shannarův meč k ničemu. Přízraky zvítězí.“

Parovo souhlasné přikývnutí bylo téměř nepostřehnutelné.

„Ale proč Přízraky — nebo spíše Federace — nechává celá ta léta Meč v Jámě?“ naléhal Coll, kterého dráždilo, že se po všech těch problémech ze včerejší noci k celé záležitosti ještě vrací. „Proč ho prostě neodstranili — nebo ještě lépe, proč ho nezničili?“

Par ztuhnul. „Myslím si, že to ani jedna strana nedokáže. Pochybuji, že se ho Přízraky mohou dotknout. Černý mág to nedokázal. Ale nechápu, proč ho Federace neukryla jinde.“

Položil si ruce na kolena. „Naštěstí to na situaci nic nemění. Meč zůstal na svém místě ve výklenku.“ Odmlčel se a jeho pohled ztvrdnul. „Čeká na nás.“

Coll na něj zíral a konečně si uvědomil co navrhuje. Chvilku nebyl schopen promluvit. „To nemyslíš vážně, Pare,“ ozval se nakonec a v jeho hlase zazněly neskrývané pochyby. „Potom co se stalo včera v noci? Potom, co jsme viděli...“ Zarazil se a pak vyštěkl: „Nevydržíš tam ani dvě minuty.“

„Ano, vydržím,“ odpověděl Par. Oči mu zářily odhodláním. „Vím, že vydržím. Allanon mi prozradil vše potřebné.“

Coll zalapal po dechu. „Allanon! O čem to mluvíš?“

„Říkal, že je v našich možnostech vykonat vše, oč nás žádá — ve Walkerových, Wreniných a mých. Pamatuješ? V mém případě mluvil o písni přání. Naznačil, že mě kouzlo písně přání ochrání.“

„Zatím jsem si ničeho podobného nevšimnul!“ vyštěkl Coll zuřivě.

„Až do této chvíle jsem si neuvědomoval její možnosti. Myslím, že teď je znám.“

„Ty myslíš? Hrome Pare!“

Par zůstal klidný. „Co jiného nám zbývá? Utéct zpátky na Výběžek? Utéct domů? Do konce života se někde plahočit?“ Parovi se třásly ruce. „Colle já nemám na vybranou. Musím to zkusit.“

Collova tvář se zděšením protáhla. Pevně sevřel rty, aby zabránil jakémukoli výbuchu, který hrozil vyrazit. Otočil se na Damson, ale ta nespouštěla oči z Para.

Mladík z údolí se odvrátil a skřípal zuby. „Takže ty chceš vyrazit zpátky do Jámy s nějakým neprokázaným a neověřeným přesvědčením. Riskovat život, protože jsi přesvědčen, že tě píseň přání — kouzlo, které tě už třikrát před přízraky nechalo na holičkách — nějakým způsobem ochrání. Protože jsi si teď nějak jinak vysvětlil slova mrtvého muže!“ Pomalu se nadechl. „Nemůžu uvěřit, že bys udělal něco tak... hloupého! Kdybych to dokázal pojmenovat ještě hůř, nazval bych to tak!“

„Colle...“

„Ne, už ani slovo! Šel jsem s tebou všude, následoval jsem tě, podporoval tě, udělal jsem všechno proto, abych tě ochránil — a ty ses rozhodnul udělat sebevraždu! Jen plýtváš vlastním životem! Uvědomuješ si to, Pare? Obětuješ se! Pořád si myslíš, že máš patent na rozum! Jsi posedlý! Nikdy se nevzdáš, i když ti zdravý rozum říká, že bys měl!“

Zaťal před ním ruce v pěsti. Tvář měl ztuhlou a zamračenou. Musel se dost ovládat, aby se nerozkřičel. Par ho ještě nikdy neviděl tak rozzuřeného. „Kdokoli jiný by ustoupil, všechno si pečlivě promyslel a snažil se jít pro pomoc. Ale ty nic z toho v plánu nemáš! Vidím ti to na očích. Nemůžeš počkat. Už ses rozhodl. Zapomněl jsi na Padishara, Morgana i na všechny ostatní kromě sebe. Musíš ten meč mít! Dáš za to i svůj život!“

„Nejsem tak zaslepený...“

„Damson, promluv si s ním!“ přerušil ho Coll zoufale. „Vím, že ti na něm záleží; řekni mu, že se zbláznil!“

Ale Damson Rhee zakroutila hlavou. „Ne. To neudělám.“ Coll na ní omráčeně zíral. „Nemám na to právo,“ dodala mírně.

Coll zmlknul a jeho tvrdé rysy se protáhly pod tíhou porážky. Mlčeli. V místnosti nastalo tíživé ticho. Denní světlo provázející slunce se posunulo na západ, dopadalo teď na druhou stranu malé kůlny, za kterou se začaly protahovat stíny. Z ulice za oknem k nim dolehla změť hlasů a zase utichla. Když se podíval na bratrovu tvář, hluboko uvnitř Para zabolelo a uvědomil si přitom, jaký pocit zrady Coll zažívá. Nedokázal s tím nic udělat. Jenom jedna věc to mohla urovnat, ale tu udělat nemohl.

„Mám plán,“ řekl místo toho. Čekal, dokud Coll nezvedl zrak. „Vím co si myslíš, ale nechci pokoušet štěstí, víc než je nutné.“ Coll na něho vrhnul nedůvěřivý pohled, ale mlčel. „Výklenek leží blízko úpatí útesů, přímo pode zdí starého paláce. Kdyby se mi podařilo sestoupit do strže z druhé strany, musím překonat jen krátkou vzdálenost. S mečem v ruce jsem před Přízraky v bezpečí.“

Poslední slova předpokládaly několik neověřených domněnek, ale ani Coll ani Damson se o nich nezmínili. Par cítil na čele krůpěje potu. Chystal se navrhnout něco velice děsivého.

Polkl. „Na druhou stranu se dostanu po provazovém mostě mezi Věží a starým palácem.“

Coll rozhodil ruce. „Ty máš v úmyslu jít už potřetí do Věže?“ vykřikl na nejvyšší míra rozhořčeně.

„Abych odvrátil pozornost, chci použít lest...“

„Dočista jsi se pomátnul? Další léčka už nevyjde! Tentokrát tě odhalí! Vyslídí tě během dvou sekund, když...“

„Colle!“ I Parovi došla trpělivost.

„Má pravdu,“ řekla tiše Damson Rhee.

Par se na ni otočil a pak se zarazil. Trhnul sebou zpátky k bratrovi. Zrudlý, ale mlčenlivý Coll ho vyzval ať mluví. Par zakroutil hlavou. „Půjde to jinak.“

Coll vypadal najednou unaveně. „Ve skutečnosti to jinak nepůjde.“

„Možná, že půjde,“ tentokrát hlubokým hlasem promluvila Damson. „Když v časech Balinora Buckhannaha obléhaly Tyrsis armády Černého mága, dostaly se do města dvěma způsoby — přední branou a podruhé chodbami pod městem a útesy, které spojovaly starý palác s jeho sklepy. Ty chodby by mohly ještě existovat a měli bychom tak do strže přístup od paláce.“

Coll zakroutil očima, v jeho tváři bylo vidět znechucení. Od Damson očekával něco lepšího.

Par váhal a pak opatrně řekl: „Stalo se to před více než čtyřmi sty lety. Ačkoliv o nich často vyprávím příběhy, úplně jsem na ty chodby zapomněl“ Znovu zaváhal.

„Víš, kde se nalézají, jak se do nich dostat nebo jestli se jimi dá ještě projít?“

Damson pomalu vrtěla hlavou a přitom přehlížela jak se Collovi radostně zvedá obočí. „Ale znám někoho, kdo by to mohl vědět. Když s námi bude chtít mluvit,“ řekla. Pak zachytila Collův pohled a opětovala ho. Ve tváři se jí zračila jakási jemnost, která Para překvapila. „Všichni máme právo na vlastní volbu,“ zakončila tiše.

Collovy oči vypadaly ztrápeně. Par si bratra chvilku prohlížel, přemítal, jestli mu má něco říct a pak se náhle obrátil k Damson. „Vezmeš mě k němu — dnes večer?“

Vstala a mladíci z údolí jí následovali. Vypadala mezi nimi malá a křehká; ale Par věděl, že to je klamný dojem. Než se ozvala, zdálo se, že uvažuje. „Záleží na tobě. Nejdřív mi musíš něco slíbit. Na cestu do jámy s sebou vezmeš Colla i mě.“

Zavládlo ohromující ticho. Nedalo se odhadnout, který z bratrů vypadá překvapeněji. Damson jim nechala chvíli na vzpamatování a pak řekla Parovi, „Obávám se, že nemáš na vybranou. Nemohu jinak. Domníval by jsi se, že to tak musí být a nechal nás tady v bezpečí — což by byla ta nejnerozumnější věc. Potřebuješ nás.“

Pak se obrátila na Colla. „A my tam musíme s ním. Colle. Cožpak to nevidíš? Jinak to nikdy neskončí, ani nadvláda Federace, ani zlo Přízraků, ani nemoc, která zemi nakazila. Někdo s tím musí skoncovat. Ale my nesmíme nechat, aby se o to pokusil sám. Udělám cokoli, abychom mu pomohli, protože je to i náš boj. Nemůžeme jen sedět a čekat až se někdo objeví a pomůže nám. Nikdo nepřijde. Jestli jsem se v životě něco naučila, tak je to tohle.“

Čekala a střídavě se dívala na oba dva. Coll vypadal zmateně, jakoby musela existovat ještě nějaká jiná, schůdnější varianta, ale za živého boha nevěděl jaká. Rychle pohlédl na Para a znovu se odvrátil. Par vypadal zaskočeně, pohled upíral na podlahu a jeho tvář postrádala jakýkoli vyraz.

„Je to tak špatné, že opravdu nemám na vybranou, musím jít,“ řekl nakonec.

„Horší než špatné,“ zamumlal Coll.

Par si ho nevšímal a díval se na Damson. „Co když se ukáže, že dovnitř mohu jen já?“

Damson k němu přistoupila, vzala jeho ruce do svých a stiskla je. „To se nestane. Ty víš, že ne.“ Naklonila se k němu a jemně ho políbila. „Dohodnuto.“

Par se zhluboka nadechl a cítil, jak se v něm vzdouvá děsivý pocit nevyhnutelnosti. Coll a Damson Rhee — když se vypraví za Mečem riskuje životy obou. Uvědomoval si svou obrovskou tvrdohlavost, nezkrotitelnost hraničící až s hazardem; dostal se do pasti vlastní ctižádosti a ambicí. Nebyl důvod věřit, že je jeho vytrvalost všechny nezabije.

Vzdej to, zašeptal zuřivě sám k sobě. Prostě odejdi.

I v tomto okamžiku věděl, že nemůže.

„Souhlasím,“ řekl.

Nastalo ticho. Coll k nim vzhlédl a pokrčil rameny. „Dohodnuto,“ ozval se tiše.

Damson se natáhla, aby se dotkla Parovy tváře a pak odstoupila ke Collovi a objala ho. Když jeho bratr objal ji. Para to víc než překvapilo.

Kapitola 25

Za soumraku druhého dne Padishar Creel a Morgan Leah konečně dorazili na Výběžek. Oba byli vyčerpaní.

Od okamžiku, kdy opustili Tyrsis, neustále cestovali. Zastavovali se jen aby se najedli. Předešlou noc spali necelých šest hodin. Postupovali by mnohem rychleji a snadněji, kdyby Padishar netrval na tom, že za sebou musí dokonale zamést stopy. V Parmském hvozdu, neustále křižoval cesty, protahoval je stržemi, údolími řek, přes kdejaký kámen. Jako ostříž celou tu dobu sledoval krajinu kolem.

Morgan si myslel, že je až příliš opatrný. Když mu došla trpělivost, řekl mu to. „Hrome. Padishare, plýtváme časem! Co si myslíš, že tam vzadu je?“

„Nic, co bychom měli vidět, kamaráde,“ odpověděl jeho společník tajemně.

Večer byl dusný, vzduch těžký a nehybný. Na horizontu, kde se usadil rudý kotouč slunce se obloha zatahovala. Z koše, který je vytahoval vzhůru k vrcholu Výběžku, viděli, jak v lesích pod nimi začínají stíny noci zaplňovat poslední světlá. Kolem nich otravně bzučel hmyz přilákaný potem jejich těl. Žár dne ležel na celé zemi jako dusivý příkrov. Padishar stále pozoroval výhled na jih směrem k Tyrsisu, jakoby si byl jist, že je něco pronásledovalo. Morgan se díval s ním, ale opět nic nezahlédl. Velký muž pokýval hlavou. „Nic nevidím,“ zašeptal. „Ale něco přichází.“

Více se k tomu nevracel a horal se ho neptal. Morgan se cítil unavený, měl hlad a věděl, že ať udělali s Padisharem cokoli, rozhodně to nestačilo. Dostali se k cíli a udělali všechno co bylo v lidských silách aby zametli své stopy. Strachem nic nezískají. Morgan cítil, jak mu kručí v břiše a myslel na nadcházející večeři. Dnešní oběd znamenal jen malé rozptýlení — pár kořínků, okoralý chléb, tvrdý sýr a trocha vody.

„Chápu, že psanec k životu nic nepotřebuje, ale mohl jsi to vymyslet trochu lépe!“ stěžoval si.

„Ó, jistě, kamaráde!“ odpověděl vůdce psanců. „A příště se změníš v hrobaře a já mrtvolu!“

Rozepře odsunuly stranou — sice na ně nezapomněli, ale dokázali se na ně dívat s nadhledem. Pět minut potom co se odehrála pustil Padishar výměnu názorů z mysli a Morgan na konci dne usoudil, že je všechno zase v pořádku. Vážil si toho muže — drzé a rozhodné způsoby byly blízké horalovým. Obdivoval jistotu, která z něho vyzařovala a lehkost s jakou dokázal přesvědčit ostatní. Představoval rozeného vůdce. Padishar Creel vládnul nepopiratelnou silou: přesvědčovala lidi aby ho následovali. Padishar si zároveň uvědomoval, že svým přívržencům musí také něco dávat. Věděl jakou Morgan sehrál úlohu, když přivedl mladíky z údolí na sever a uznal oprávněnost jeho obav o jejich bezpečí. Po jejich hádce se k tomu ještě několikrát vrátil. Ujišťoval Morgana, že Para a Colla Ohmsfordovy nikdy neopustí. Zjistí, zda jsou v bezpečí. Přes rýpavé podezření, že Padishar Creel nikdy nesplní co slíbí, měl Morgan složitého a charismatického vůdce psanců doopravdy rád.

Při každém zastavení během jejich cesty vzhůru, potřásali všichni Padisharovi na pozdrav nikou. Neměl bych mu začít věřit? napadlo přitom Morgana.

Uvědomoval si ale, že víra je stejně pomíjivá jako kouzlo. Na okamžik si vzpomněl na zlomený meč u svého pasu. Víra a kouzlo společně vykované v jedno, zalité do železa a pak roztříštěné. Přes své rozhodnutí pustit vše z hlavy, řídit se Padisharovým návrhem a nechat si čas na uzdravení, neustále pociťoval hlubokou bolest ze ztráty meče. Řekl si, že minulost nezmění; musí se s tím, co se stalo, naučit žít. Dlouhá léta nemusel kouzlo meče použít — ani nevěděl, že existuje. Není na tom tedy hůř než předtím. Je stále stejným Morganem.

Bolest však přetrvávala. Prázdnota vyškrabující kosti z těla a rozkládající na kusy. Zanechala ho, aby si našel svou původní, ztracenou celistvost. Ovládání kouzla ho změnilo, jako žhavým železem do něho vypálilo svůj cejch. Zůstaly mu vzpomínky, obrazy z bitev, dojmy z toho jakou moc dokázal přivolat, z jaké síly se těšil. Vše pominulo. Nikdy na to úplně nezapomene, jako kdyby ztratil rodiče, sourozence nebo dítě.

Rozhlédl se po Parmském hvozdě a cítil, jak se ztrácí.

Když dorazili k Výběžku čekal na ně Chandos. Padisharův jednooký pobočník vypadal větší a černější než jak si ho Morgan pamatoval, jeho vousatá, nepravidelná tvář plná vrásek se mračila. Skrýval se ve velkém plášti, litery jeho mohutné tělo ještě zvětšoval. Uchopil Padisharovu ruku a pevněji stiskl. „Dobrý lov?“

„Nebezpečný je výstižnější,“ odpověděl krátce velký muž.

Chandos pohlédl na Morgana. „Ostatní?“

„Bojovali do poslední chvíle, aby zachránili mladíky, kde je Hirehone? Zůstal tady, nebo se vrátil do Varfleetu?“

Morgan si ho na okamžik prohlédl. Padishar stále hledá zrádce, pomyslel si. O mistru Kiltanské kovárny nepadla od chvíle, kdy Morgan tvrdil, že ho zahlédl v Tyrsisu, ani zmínka.

„Hirehone?“ Chandos vypadal zmateně. „Odešel po vás, v ten samý den. Myslím, že šel zpátky do Varfleetu tak jak jsi mu řekl. Není tady.“ Odmlčel se. „Přesto máš návštěvu.“

Padishar zívl. „Návštěvu?“

„Trolly, Padishare.“

Vůdce psanců najednou procitl. „Neříkej. Trolly? Dobrá, dobrá. A jak se sem dostali?“

Vydali se po útesu směrem k ohňům, Padishar s Chandosem kráčeli vedle sebe a Morgan za nimi v závěsu. „Neřekli,“ řekl Chandos. „Přišli před třemi dny z lesů a nedělalo jim žádné problémy nás najít. Nikdo je nepřivedl. Našli nás, jako bychom tábořili uprostřed pole se vztyčenými vlajkami.“ Zamumlal. „Je to dvacet silných chlapíku ze severní země, charnalové. Říkají si Kelktická skála. Než jsem si s nimi šel dolů promluvit, jen tu postávali. Potom se zeptali, jestli s tebou mohou mluvit. Když jsem řekl, že jsi pryč, odpověděli, že počkají.“

„Dobrá? Vypadají odhodlaně?“

„Jako kámen padající k zemi. Když souhlasili, že odloží zbraně, vzal jsem je nahoru. Nepřipadalo mi vhodné nechat je sedět dole v Parmském hvozdě. Aby tě našli museli ujít zatraceně dlouhou cestu.“ Olízl se ve vousech. „Navíc myslím, že nás je proti nim tři sta, neznamenají tedy velké nebezpečí.“

Padishar se pousmál. „Opatrnosti nikdy nezaškodí, starý kamaráde. Poslat k zemi trolla, nestačí do něj jen šťouchnout. Kde jsou?“

„Vzadu, u ohně nalevo.“

Morgan s Padisharem zírali tmou. Několik stínů bez tváře stálo na nohou a sledovalo je jak přichází. Vypadali mohutně. Morgan sáhl podvědomě po meči, ale v zápětí si uvědomil, že mu zbývá už jen jílec.

„Jejich vůdce se jmenuje Axhind,“ dokončil Chandos úmyslně hlubokým hlasem. „Je to starší.“

Padishar kráčel k trollům, únavu nechal někde za sebou a už jeho vysoká postava ukazovala na vůdce. Jeden z trollů postoupil o krok dopředu, aby se s ním pozdravil.

Morgan Leah nikdy trolly neviděl. Samozřejmě o nich slyšel vyprávět příběhy: každý o trollech vyprávěl. Kdysi, dávno předtím, než se Morgan narodil, přišli trollové ze své vlasti na severu, aby obchodovali s příslušníky ras. Nějakou dobu dokonce žili mezi lidmi v Truborohu. To se změnilo s příchodem Federace a její křižáckou výpravou proti jižním zemím. Pod Streleheimem už nebyli trollové vítáni. Odešli zpět na sever. Aby se vrátili do svých horských držav, stačilo velice málo. Byli od přírody samotářský. Nyní svou zemi neopouštěli — alespoň Morgan nic podobného neslyšel. Najít skupinu trollů hluboko na jihu bylo velmi neobvyklé.

Morgan se snažil na návštěvníky nezírat, ale stálo ho to velké úsilí. Trollové měli komicky velké svaly, vysoká a rozložitá těla a jako kůži drsnou, ořechově hnědou kůži. Jejich ploché tváře postrádaly jakýkoli výraz. Na jejich hlavě nemohl i Morgan najít žádné uši. Těla si chránili těžkým brněním. Jako odhozené stíny ležely kolem jejich ohně veliké pláště.

„Jsem baron Creel, vůdce Hnutí.“ Padisharův hlas jakoby vybuchl.

Troll, stojící před ním, zahučel něco nesrozumitelného. Morgan zachytil jen jméno Axhind. Muži si rychle potřásli rukama a pak Axhind kývl na Padishara, aby přisedl k jejich ohni. Když vůdce psanců a jeho společníci přišli k ohni, aby se usadili, ustoupili Trollové stranou. Hradba mohutných těl se uzavřela a Morgan se s nepříjemným pocitem rozhlédl kolem sebe. Nikdy si nepřipadal tak bezbranný. Chandos vypadal nerozhodně. Posadil se několik stop za Padishara. Morgan se uvelebil vedle něj.

Začala vážná rozmluva, ale horal z ní nerozuměl ani slovo. Celá probíhala v hrdelní řeči trollů, kterou Morgan neznal. Padisharovi vyhovovala, ale občas se odmlčel, aby se zamyslel nad tím, co říká. Ozývalo se jakési chrochtání, hluboké mumlání a vše podtrhávala ostrá gesta.

„Padishar zná jejich jazyk?“ zeptal se hned Morgan šeptem Chandose.

Společník se na něj ani nepodíval. „Nás v Truborohu naučí život mnohem víc než horaly,“ řekl.

Morgan měl obrovský hlad, ale donutil se na něj nemyslet. Přes velkou únavu se držel zpříma a nic neříkal. Debata pokračovala. Zdálo se, že je Padishar s výsledkem spokojen.

„Chtějí se k nám přidat,“ zašeptal za chvilku Chandos, který se zjevně rozhodl, že Morgana za jeho trpělivost odmění. Poslouchal dál. „Nejenom tady ta hrstka — všech jednadvacet kmenů!“ Oči mu svítily vzrušením. „Pět tisíc mužů! Chtějí se s námi spojit!“

I Morgana to překvapilo. „S námi? Proč?“

Chandos hned neodpověděl a dal Morganovi znamení, aby počkal. Pak řekl: „Hnutí je oslovilo už dřív a požádalo o pomoc. Ale oni se domnívali, že je příliš roztříštěné a nezávislé. Nakonec si to rozmysleli.“ Rychle se rozhlédl kolem. „Říkají, že je Padishar dokázal dostatečně stmelit, aby o tom znovu uvažovali. Hledají způsob jak zpomalit postup Federace k jejich domovině.“ Jeho hrubý hlas zněl spokojeně. „Hrome, takový polibek štěstěny jsem nečekal!“

Axhind začal rozdávat hrnky a plnit je tekutinou z velkého džbánu. Morgan přijal hrnek, který mu nabídli a podíval se do něj. Jeho obsah byl tmavý jako smůla. Čekal dokud si Padishar a vůdce trollů nepokynuli na pozdrav a pak se napil. S největším zapřením se nepozvracel. Ať to bylo cokoliv, chutnalo to jako žluč.

Chandos si všiml jeho výrazu. „Trollí mléko,“ řekl a usmál se.

Spolu s ostatními dopil hrnek až do dna i Morgan. Nevěřil, že je to vůbec možné. Potom vstali, Padishar a Axhind si ještě jednou potřásli rukama a rozcházeli se.

„Slyšeli jste?“ zeptal se tiše Padishar, když zmizeli ve stínu. Nad hlavou jim mihotaly hvězdy a poslední paprsek denního světla se vytratil. „Rozuměli jste všemu?“

„Každému slovu,“ odpověděl Chandos a Morgan mlčky přikývl.

„Pět tisíc mužů! Hrome! S takovou silou bychom se mohli postavit celé Federaci!“ Padishar byl u vytržení. „Hnutí může svolat dva tisíce mužů a trpaslíci ještě víc! Hrome!“

Udeřil pěstí do otevřené dlaně a pak se natáhnul a srdečně poplácal Chandose i Morgana po zádech. „Je na čase, aby se něco začalo dařit, nemyslíte hoši?“

Morgan večeřel o samotě u stolu poblíž ohně. S vůněmi, linoucími se z několika kotlíku se mu vrátila i chuť, kterou ztratil po konzumaci trollího mléka. Padishar s Chandosem probírali události, ke kterým došlo během nepřítomnosti vůdce psanců. Toho se Morgan účastnit nemusel. Porozhlédl se po Steffovi a Teel. Ani jednoho nespatřil. Když dojedl, objevil se Steff ze tmy a dřepl si vedle něj.

„Jak to šlo?“ zeptal se zběžně trpaslík aniž by pozdravil a jeho sukovité ruce objaly korbel s pivem, který si přinesl. Vypadal překvapivě unaveně.

Morgan stručně vyprávěl o událostech minulého týdne. Když skončil, Steff si mnul skořicovou bradu a poznamenal: „Všichni máte štěstí, že jste naživu.“ Jeho zjizvená tvář působila divoce; polostín v ní vyrýval ještě hlubší čáry. „Zatímco jste byli pryč, děly se tu zvláštní věci.“

Morgan odsunul talíř, pohlédl na něj a čekal.

Trpaslík si odkašlal. Než promluvil, rozhlédl se kolem. „Teel onemocněla ve stejný den, kdy jste odešli. Kolem poledne ji našli zhroucenou na útesu. Dýchala, ale nepodařilo se mi ji probudit. Vzal jsem ji dovnitř, zabalil do dek a většinu týdne jsem u ní proseděl. Nemohl jsem nic udělat. Jen tam bezvládně ležela.“ Zhluboka se nadechl. „Myslím, že jí někdo otrávil.“

Ústa se mu zkřivila. „Připadá mi to pravděpodobné. Mnozí lidé v linutí nemají pro trpaslíky pochopení. Nakonec se probrala, zvracela a jen stěží se slabostí mohla pohnout. Aby se jí vrátila síla a nakonec i vědomí, krmil jsem jí polévkou. Nepamatuje si, co se jí stalo. Poslední na co si vzpomíná je něco o Hirehoneovi...“

Morgan zalapal po dechu a to Trpaslíka zarazilo. „Víš o tom něco, Morgane?“

Morgan slabě přikývl. „Možná. Myslím, že jsem viděl Hirehona po našem příchodu do Tyrsisu potom. Neměl tam co dělat a tak jsem si myslel, že jsem se spletl. Už si tím nejsem tak jistý. Někdo nás zradil Federaci. Mohl to být Hirehone.“

Steff zavrtěl hlavou. „To se mi nezdá. Proč zrovna Hirehone? Mohl nás vydat ve Varfleetu. Na co čekal?“ Posunul své podsadité tělo. „A Padishar mu naprosto věří.“

„Možná,“ zamumlal Morgan a usrkl pivo. „Ale Padishar se na něj ptal, hned jak jsme se vrátili.“

Steff se na okamžik zamyslel a pak změnil téma. „Ještě něco. Před dvěma dny našli strážné z noční hlídky u výtahu mrtvé s proříznutými hrdly. Ani stopa po jejich vrahovi.“ Odvrátil pohled a pak se na něj znovu podíval. Oči mu potemněly. „Všechny koše byly vytažené, Morgane.“

Zírali jeden na druhého. Morgan se zamračil. „Takže pachatel byl už nahoře?“

„Nevím. Vypadá to tak. Ale jaký k tomu měl potom důvod? A zvenčí se to nikdo být nemohl. Koše ležely na svém místě, takže dolů nikdo nesestoupil.“

Morgan se zahleděl do stínu a přemýšlel. Žádná odpověď nepřicházela. Steff se zvedl. „Myslel jsem, že bys to měl vědět. Čekám, že Padishar se to dozví od vlastních lidí.“ Vypil obsah korbele. „Musím se vrátit k Teel; po tom co se stalo ji nerad nechávám o samotě.“ Podrbal se na čele a zašklebil se. „Au já se necítím zrovna dobře.“

„Dobrá, vrať se,“ řekl Morgan a také se zvedl. „Přijdu se na vás ráno podívat. Zoufale se už potřebuju vyspat.“ Odmlčel se. „Víš o trollech?“

„Jestli o nich vím?“ Steff se ušklíbl. „Už jsem s nimi mluvil. Axhind a já máme leccos společného.“

„Dobře, dobře. Další záhada. Povíš mi o tom zítra, souhlasíš?“

Steff odcházel. „Zítra.“ Dolehlo k Morganovi ze tmy. „A radši si dávej pozor, horale.“

V tom měl Morgan Leah dostatečně jasno.

Tvrdě prospal celou noc a probudil se odpočatý. Ranní slunce se vyšplhalo nad vrcholky stromů a začalo hřát. V táboře psanců bylo rušno, víc než obvykle. Morgana zajímalo co se děje. Na okamžik ho napadlo, že se vrátili přátelé z údolí, ale vzápětí tu možnost zavrhl. V takovém případě by ho jistě probudili. Oblékl se, obul, sroloval deku, umyl se, najedl a potom se vydal na okraj srázu. Tam spatřil Padishara oblečeného do zářivě rudého oděvu jak vykřikuje rozkazy a posílá muže na všechny strany.

Když k němu horal zamířil, vůdce psanců se ohlédl a zabručel. „Doufám, že tě hluk nevzbudil.“ Otočil se, aby vykřikl rozkazy na skupinu mužů u výtahů a pak pokračoval normálním hlasem, „nesnesl bych pomyšlení, že jsme tě vyrušili.“

Morgan si něco zamumlal pod vousy, ale přestal, když uviděl uštěpačný pohled obrovského muže. „Ha, ha. Jen si dělám legraci, horale,“ konejšil ho. „Nezačínejme den tím, že vykročíme levou nohou. Čeká nás hodně práce. Vyslal jsem zvědy, aby proslídili Parmský hvozd. Musím se ujistit, že mě tušení oklamalo a nikdo nás nesledoval. Poslal jsem i pro Hirehona. Uvidíme. Axhind a jeho lidé zatím čekají. Bylo mi řečeno, že trollové tady nahoře jsou blízcí příbuzní. Včera jsme se jen oťukávali. Dneska si promluvíme o konkrétních krocích, které je třeba udělat. Přidáš se k nám?“

Morgan se připojil. Upevnil si k pasu pochvu se zbytky Leahova meče, který nosil víceméně ze zvyku a následoval Padishara po srázu zpátky do tábora, kde už čekali shromáždění trollové. Po cestě se zeptal, jestli se Padishar nedozvěděl nějaké zprávy o Parovi s Collem. Nedozvěděl. V očekávání se rozhlédl po Steffovi a Teel, ale ani jednoho nespatřil. Rozhodl se, že je najde později.

Když došli k trollům, Axhind objal vůdce psanců a s horalem se pozdravil vážným kývnutím a železným stiskem ruky. Pokynul jim, aby se posadili. Za chvilku se objevil Chandos s několika společníky, které Morgan neznal. Debata mohla začít.

Trvala po celý zbytek dopoledne a podstatnou část odpoledne. Morgan opět nerozuměl jejich hovoru a Chandos se tentokrát do jednání přímo zapojil, takže se o něho nemohl starat. Nicméně Morgan pozorně poslouchal pozoroval gesta a pohyby medvědích trollů a snažil se vyčíst co se asi odehrává za obličeji bez výrazu. Příliš se mu to nevedlo. Připomínali velké pařezy, které někdo oživil a dal jim lidskou podobu. Tím jim umožnil pohybovat se. Jediný jejich projev života spočíval v tom, že se dívali. A pokud promluvili, byli skoupí na slovo, dokonce i Axhind. Maximálně se snažili šetřit silou. Morgana napadlo, jak asi bojují? Nejspíš si na to dokázal i odpovědět.

Slunce putovalo po obloze. Světlo měnilo jas, krátilo a prodlužovalo stíny. Den se naplnil horkem, které nehybně leželo. Všichni se neustále snažili najít příjemnější místo k odpočinku. Udělali si krátkou přestávku na oběd, přípitek pivem a vínem a padla i krátká zmínka o horalovi, která se týkala rozsahu podpory, kterou hnutí získalo. Morgan moudře mlčel. Věděl, že je tady, aby je podpořil a ne aby odporoval.

Když se objevil udýchaný a zděšený běžec, odpoledne už pokročilo. Padishar ho zahlédl, otráveně se zamračil a omluvil se. Pozorně vyslechl běžcovu zprávu, pak se podíval na horala a pokynul mu. Morgan spěšně vstal.

Zatímco k nim Morgan došel. Padishar běžce propustil. „Našli Hirehona,“ řekl mírně a klidně. „U západního okraje Parmského hvozdu, blízko stezky po které jsme se vraceli. Je mrtvý.“ Uhnul pohledem. „Hlídka, která ho našla tvrdí, že vypadal, jako rozporcovaný na kousky.“

Morganovi se při té představě sevřelo hrdlo. „Co se děje, Padishare?“ zeptal se tiše.

„Až ti to dojde, určitě mi dej vědět, horale. Do té doby mám i horší zprávu. Předtuchy mě nikdy nezklamou. Ani ne dvě míle odtud je armáda Federace. Celá posádka z Tyrsisu, pokud to není pravda, ať mě vlastní matka vydědí.“ Tvrdá tvář se mu ironicky stáhla. „Jdou si pro nás, kamaráde. Postupují přímo k Výběžku. Zjistili, kde jsme. Předpokládám, že oba víme jak se to mohlo stát. Nemýlím se?“

Morgana jeho slova omráčila. „Kdo?“ Stěží to slovo vydechl.

Padishar pokrčil rameny a pousmál se. „Skutečně na tom teď záleží?“ Ohlédl se přes rameno. „Je čas přerušit jednání s trolly. Nelíbí se mi, že budu muset říci Axhindovi a jeho lidem co se stalo, ale nebudu jim to tajit. Na jejich místě bych se ztratil rychleji než zajíc v díře.“

Trollové měli jiný názor. Schůzka skončila a Axhind se svými lidmi nevypadali, že chtějí odejít. Namísto toho požádali o vrácení svých zbraní, působivé sbírky seker a velkých mečů. Když je dostali, posadili se a uvolněně začali brousit ostří. Zdálo se, že se připravují k boji.

Morgan odešel najít trpaslíky. Tábořili u odloučené skupinky jedlí na druhé straně úpatí útesu, kde ze země vystupovala skála tvořící přirozený úkryt před nepřízní počasí. Steff ho smutně pozdravil. Teel nehybně seděla. Ačkoliv se jí napjatě třpytily oči, její tvář pod maskou neprozrazovala sebemenší pohnutí. Vypadala silnější, temné vlasy měla stažené dozadu. Pevně stiskla Morganovi ruku. Krátce s ní promluvil, ale nedostal téměř žádnou odpověď. Morgan jim vypověděl zprávu o Hirehoneovi a blížící se armádě Federace. Steff klidně přikývl; Teel setrvala ve své nehybnosti. Když Morgan odcházel, neměl z nich dobrý pocit.

Armáda Federace dorazila se soumrakem. Rozptýlila se v lesích přímo pod útesy Výběžku a s mravenčí pílí začala podle svých představ čistit krajinu. V zástupech vystoupilo z lesa několik tisíc silných mužů s vlajícími prapory a blyštivými zbraněmi. Každý oddíl před sebou vztyčil svou zástavu, černý prapor s jedním červeným a jedním bílým pruhem v čele pravidelného vojska a šklebící se bílá vlčí hlava v místě, kde se nalézali Stopaři. Postavili stany, shromáždili stojany na zbraně, po stranách uložili zásoby a rozdělali ohně. Začali stavět obléhací stroje. Zvuk pil zařezávajících se do stromů a seker utínajících větve naplnil vzduch.

Psanci z výšky všechno pozorovali. Své opevnění už měli připravené. Morgan se díval s nimi. Vypadali klidně a uvolněně. Není jich mnoho, ale Výběžek tvořil přirozenou pevnost, která dokázala odolat i pětkrát větší armádě než měla Federace. Koše už vytáhli nahoru na sráz. Dostat se dolu, nebo naopak, bylo možné jedině namáhavým šplháním po stěně. To vyžadovalo žebřík anebo kotvy. S tím si poradí hrstka mužů.

Snesla se už tma, když si Morgan mohl opět promluvit s Padisharem. Stáli u pečlivě střežených výtahů a pozorovali odlesky rozházených strážních ohnu. Vojáci Federace pokračovali v práci a zvuky jejich úsilí Stoupaly z lesní temnoty do klidného nočního vzduchu.

„Nemusím ti vysvětlovat své obavy,“ zamumlal vůdce psanců a zakabonil se.

Morgan se také zamračil. „Jak se můžou domnívat že se k nám s tím obléhacím zařízením dostanou?“

Padishar zakroutil hlavou. „Nemohou, a to mě trápí.“

Ještě se chvíli dívali a pak Padishar odvedl Morgana na opuštěnou část srázu. Přitáhl si ho k sobě a zašeptal. „Nemusím ti připomínat, že už nás někdo dvakrát zradil. Kdokoli je za to odpovědný, je nejspíš stále mezi námi. Bez jeho pomoci se jim nepodaří Výběžek obsadit.“

Otočil se a silnou, ošlehanou tvář naklonil k Morganovi. „Postarám se o to, abych zajistil bezpečnost Výběžku. Horale, měj taky oči otevřené. Protože jsi tu nový, můžeš mnohé vidět jinak. Možná objevíš něco, čeho bych si já nevšiml. Pozoruj každého z nás, a jestli něco zjistíš, budu tvým velkým dlužníkem.“

Morgan mlčky přikývl. Teď měl důvod tady být, něco o čem se domníval že postrádá. Užíral ho pocit prázdnoty ze zlomeného meče. Trápilo ho, že musel opustit Para s Collem. Tenhle úkol ho možná přivede na jiné myšlenky. Byl za to Padisharovi vděčný.

Když skončili, šel za zbrojířem a požádal ho, aby mu dal meč se širokým ostřím. Dostal jeden, který se mu hodil. Potom našel odloženou pochvu Leahova meče, zkrátil ji na míru zlomenému ostří, zacelil uříznutý konec a přivázal své dílo pečlivě k opasku.

Poprvé se cítil líp.

I v noci spal dobře. Federace až do úsvitu pokračovala v montování obléhacích strojů. Když vyšlo slunce, zvuky ustaly. Náhlé ticho Morgana probudilo a vyvedlo z míry. Oblékl se, opásal se zbraněmi a pospíchal ke kraji srázu. Psanci zaujímali svá místa se zbraněmi připravenými k boji. Padishar stál nad propastí se Steffem, Teel a oddílem trollů. Všichni se mlčky dívali na hemžení pod sebou.

Armáda Federace se šikovala, z oddílů tvořila jednotky. Dobře vycvičení vojáci beze zmatku pochodovali na svá místa. Obstoupili úpatí Výběžku, roztáhlí se od jednoho konce útesu na druhý a vyčkávali mimo dosah luků nebo praků. Na hromadách vedle nich ležely žebříky a lana s kotvami. Obléhací věže stály připravené k použití. Nahrubo vybudované konstrukce nesahaly ani do třetiny výšky útesu. Velitelé rázně vykřikovali povely a mezery mezi jednotkami se pomalu začaly uzavírat.

Morgan se lehce dotkl Steffova ramene. Trpaslík se nejistě ohlédl, pokýval hlavou aniž by pozdravil a znovu se odvrátil.

Morgan se zamračil. Steff neměl žádné zbraně.

Zazněly trubky a řady Federace se napřímily. Všechno ztichlo. Obloha na východě se rozjasnila. Na brnění a zbraních se zaleskly sluneční paprsky. Rosa pokrývala listy a trávu, ptáci začali zvesela zpívat. Odněkud z dálky se ozýval zvuk tekoucí vody. Morganu Leahovi připadalo, že vstal do docela obyčejného jitra, které zdravíval, když se ještě potuloval a lovil v horách svého rodného kraje.

Pak se vzadu mezi stromy, za řadou vojáků, něco pohnulo. Větve a kmeny sebou zaškubaly a skřípající řev drásal nervy. Rady Federace se rozestoupily a vytvořily tak průchod dobrých sto stop v průměru. Psanci a jejich spojenci v očekávání ztuhli. Tváře měli zamračené. Les se otřásal, jak přicházelo doposud ukryté překvapení.

Hrome, zašeptal Morgan sám pro sebe.

Vynořilo se to z blednoucích stínu. Obrovská stvůra neskutečných rozměrů, zjevení složené z nejhorších kousku a částí, kterými by pohrdlo i zvíře živící se zdechlinami. Organismus obsahující chlupy, svalstvo a kosti, ale stejně tak kovové desky a tyče. Členité konce a lesklý povrch tvořilo železo naroubované na mase, a maso vyrůstající na železe. Vypadal jako veliký, deformovaný korýš nebo červ. Nebyl však ani jedno z toho. Bestie se ploužila vpřed a její lesknoucí se oči hledaly okraj útesu. Klepety cvakala jako noži a drápy nedbale drtily tvrdý kámen.

Morgana na okamžik napadlo, že to je stroj. Než dozněl jeden úder srdce, uvědomil si, že je to živé.

„Ďáblova krev!“ vykřikl Steff, když poznal přicházející zrůdu. Jeho hrubý hlas zněl naštvaně a vystrašeně. „Přivedli Drtiče!“

Drtič si pomalu a majestátně razil cestu skrz vojska Federace. Šel si pro ně.

Kapitola 26

Morganu Leahovi vytanuly na mysli zasuté příběhy.

Zdálo se, že vyprávění o Drtičích se předávalo z děda na otce, z otce na syna, z generace na generaci. Neslo se vysočinou i většinou míst Jižní země. Muži je šeptali pozdě v noci u ohňů při sklenici piva a chlapcům, jako byl Morgan, poslouchajícím stranou, běhaly po zádech vlny vzrušení a hrůzy. Nikdo jim přesto moc nevěřil: zněly stejně jako ostatní strašidelné pověsti o Lebkonoších, Přízracích smrti a jiných zmizelých ale nezapomenutých stvůrách z dávných dob. Nikdo se jich nechtěl vzdát. Ať už lidé v Jižní zemi věřili v cokoli, ve Východní zemi žili Trpaslíci, kteří o pravdivosti příběhů nepochybovali.

Steff byl jedním z nich. Vyprávěl příběhy Morganovi, přestože je již Morgan slyšel. Vyprávěl je, ne jako legendy, ale jako pravdu. Trval na tom, že se staly. Byly skutečné.

Tvrdil Morganovi, že Drtiče stvořila Federace. Před sto lety, když válka proti trpaslíkům ustrnula na mrtvém bodě hluboko v divočině Anaru, když armádám Jižní země zkřížila cestu džungle a hory, a neprostupná křoví a skalní stěny jim bránily v tom dostihnout svou oběť a lapit ji, tehdy Federace Drtiče vytvořila. Trpaslíci na Federaci útočili. Jejich početné síly odporu odhodlaně unikaly zajetí a vyháněly okupanty ze své domoviny. Z brlohů v pevnůstkách ukrytých v bludišti kaňonů Krkavčích štítu a ze skrýší v zemi v okolních lesích napadali trpaslíci těžkopádnější armády Federace kdykoli se jim zlíbilo. Potom se dokázali ztrácet s lehkostí nočních stínů. Měsíce se táhly, Federace zůstávala na mrtvém bodě a tehdy se objevili Drtiči.

Nikdo jistě nevěděl odkud přišli. Někteří tvrdili, že to jsou stroje sestrojené konstruktéry Federace. Nemyslící ničitelé, jejichž jediným úkolem bylo rozbít obrannou linii trpaslíků. Jiní namítali, že stroje nedokážou to, co Drtiči. Jejich postup vyžadoval instinkt a vychytralost. Pár lidí šeptalo o kouzle. Ať byl jejich původ jakýkoli. Drtiči se objevili v divočině středního Anaru a začali lovit. Nic je nedokázalo zastavit. Neúnavně trpaslíky pronásledovali a pokud se jim dostali na dosah, zabili je. Válka skončila za necelý měsíc. Armáda trpaslíků byla zdevastovaná a páteř jejich odporu zlomena.

Poté se Drtiči vypařili stejně tajemně jako se objevili. Zůstaly jen příběhy, které byly s každým dalším vyprávěním více ponuré a zároveň i méně pravdivé. Časem by se jejich věrohodnost vytratila docela, nebýt trpaslíků, kteří zůstali jako živý důkaz tragických událostí.

Morgan Leah ještě chvíli zíral dolu a v hlavě mu ožívaly příběhy z dětství, pak odvrátil oči od té noční můry a zděšeně se podíval na Steffa. Trpaslík na něj také zíral a vypadal, jakoby chtěl z opevnění uprchnout, ve své zjizvené tváři měl sklíčený výraz.

„Drtič, Morgane. Drtič — po všech těch letech. Víš co to znamená?“

Morgan neměl čas, aby o tom přemýšlel. Najednou se vedle nich objevil Padishar Creel, který slyšel trpaslíka mluvit. Stiskl rukama Steffova ramena a přitáhl si ho tváří k sobě. „Dělej, řekni mi rychle co o té věci víš?“

„Je to Drtič,“ opakoval Steff nepřirozeným a upjatým hlasem, jakoby jméno vyjadřovalo všechno.

„Ano, ano, skvělé, perfektní!“ štěkl netrpělivě Padishar. „Je mi jedno co to je! Chci vědět jak ho zastavit!“

Zmatený a nesoustředěný Steff pokýval hlavou jakoby se pohyboval ve snu. „Nezastavíš ho. Nejde ho zastavit. Nikdo to nikdy nedokázal.“

Muži, kteří stáli nejblíže a slyšeli co trpaslík povídá, začali mumlat a řadami obránců prostupovalo zlé tušení. Morgan vypadal omráčeně; nikdy ještě neslyšel Steffa mluvit tak poraženě. Rychle pohlédl na Teel. Odváděla trpaslíka od Padishara a oči se jí zpoza masky třpytily jako dva úlomky skály.

Padishar si jich nevšímal a obrátil se raději k vlastním mužům. „Zůstaňte kde jste!“ zařval na reptající a ustupující obránce. Pohyb okamžitě ustal. „Rozčtvrtím prvního, kdo neposlechne!“

Vysíleně pohlédl na Steffa. „Nejde ho zastavit, říkáš? To si myslíš možná ty. Já to vidím jinak a tebe jsem považoval za schopnějšího, Steffe. Vždycky všechno jde!“

Zezdola se ozvalo škrábání a všichni se přitiskli k obrannému valu. Drtič už dosáhl úpatí útesu a začínal stoupat vzhůru. Zachytával se ve škvírách a puklinách, kde by lidské ruce a nohy nikdy nemohly najít oporu. Slunce se zalesklo na plátech jeho brnění a železném kopí a svaly jeho červího těla se zavlnily. Rozezněly se bubny Federace a rytmus jejich dunění prozrazoval pohyb stvůry.

Padishar si toho nevšímal a vyskočil na vrchol opevnění. „Chandosi! Tucet lučištníků ke mně — teď!“

Lučištníci se ihned objevili a jak rychle jen mohli vyslali na Drtiče déšť šípů. Ty se ale buď odrazily od brnění, anebo se bez účinku zabodly do jeho tlusté kůže. Dokonce i jeho oči, ty ohavné černé koule, které se líně otáčely ve směru jeho pohybu, vypadaly nezranitelné.

Padishar lučištníky odvolal. Z řad Federace se ozval jásot a zpěv, který se mísil s duněním bubnů. Vůdce psanců zavolal kopiníky, ale ani těžká dřevěná kopí s železnými hroty stvůru nezastavila. Rozlámala se anebo roztříštila na skalách a Drtič pokračoval dál.

Přinesli obrovské balvany a poslali je dolů přes okraj útesu. Několik jich do Drtiče narazilo. Ať o něj zavadily anebo do něj udeřily naplno, výsledek byl stejný. Postupoval dál. Znovu se ozvalo mumlání, které živil strach a nespokojenost. Padishar vykřikl, aby muži utichli, ale už to nebylo tak snadné. Rozkázal, přinést větve. Zapálili je a shodili dolů. Výsledek za mnoho nestál. Už rozzuřený nechal přinést soudek oleje, rozbít ho, vylít dolů po útesu a zapálit. Na holé skále divoce vzplál a zahalil blížícího se Drtiče v oblacích černého kouře a plamenech. Z řad Federace se ozval křik a bubny utichly. Ranním vzduchem se ve vlnách vzdouvalo horko. Obránci se museli stáhnout. Morgan ustoupil s ostatními. Steff a Teel se drželi u něho. Steffova tvář byla stažená a bledá, vypadal podivně zmatený. Morgan mu pomohl ustoupit a nemohl přijít na to, co se příteli stalo.

„Je ti špatně?“ zeptal se trpaslíka šeptem. „Steffe, co se děje?“

Ale nezdálo se, že muž dokáže odpovědět. Prostě zakroutil hlavou. Pak s námahou poznamenal: „Oheň ho nezastaví. To už je vyzkoušené, Morgane. Není k ničemu.“

Měl pravdu. Když horko a plameny opadly natolik, že se obránci mohli vrátit ke skalní stěně, Drtič stále postupoval nahoru. Sežehlý a zčernalý jako skála ke které se tiskl, dorazil na půli cesty k obráncům. Znovu se ozvaly bubny a zpěv vojáků Federace. Nadšený a sebevědomý zvuk zaplavil celý Výběžek.

Mezi psanci zavládlo zděšení. Začaly se ozývat pochybnosti. Nikdo už nevěřil, že se podaří Drtiče zastavit. Co udělají, až se k nim dostane? Když ho zjevně nezraní kopí a šípy, zastaví ho meče? Zoufalí psanci si to dokázali představil.

Jen Axhind a jeho Skalní trollové nevypadali znepokojeně. Stáli na druhém konci obranné linie psanců a hájili plošinu, svažující se ze srázu ke stěně útesu. Zbraně drželi připravené a v nastalé vřavě se změnili v ostrov klidu. Mlčeli. Pozorovali Padishara Creela a zjevně čekali co vymyslí.

Padishar jim pokynul. Všiml si něčeho, co všichni ostatní přehlédli. Svitla jiskřička naděje pro obléhané psance.

„Chandosi!“ volal, postrkoval své muže zpátky na místa a sám sestoupil dolů ke zdi. Objevil se jeho huňatý pobočník s černou bradou. „Přineste všechen olej, který máme. Na vaření, na čištění, prostě všechen! Neztrácej čas otázkami, prostě to udělej!“

Chandos zavřel pusu a pospíchal pryč. Padishar se otočil a vrátil se do řady k Morganovi a trpaslíkům. „Připravte jeden z výtahů!“ zavolal. Pak se nečekaně zastavil. „Steffe, Jak se chovají tyhle stvůry na kluzkém povrchu, tihle Drtiči? Jak se dokážou uchytit?“

Steff se na něj netečně podíval jakoby dostal naprosto hloupou otázku a nehodlal se jí zabývat. „Nevím.“

„Ale musí se něčeho držet, aby mohli šplhat, ne?“ naléhal stále mohutný muž. „Co když se udržet nemohou?“

Otočil se a zmizel, aniž by čekal na odpověď. Začínalo vedro. Musel si svléknout halenu, protože z něho stékal pot a podrážděně ji odhodil stranou. Chňapl po zkřížených řemenech jednoho z psanců, utáhnul je na sobě, popadl sekeru s krátkým topůrkem, zastrčil ji do smyčky v jednom řemeni a vyrazil ke kraji útesu. Morgan ho následoval. Pochopil, co se psanec chystá udělat. Chandos pospíchal z jeskyní a následovala ho tlupa mužů se soudky různých tvarů a velikostí.

„Naložte je,“ rozkázal Padishar a pokynul jim. Zatímco nakládali, položil ruce na pobočníkova široká ramena. „Spustím se ve výtahu těsně nad tu příšera a vyleju na ní olej.“

„Padishare!“ Chandos se zatvářil zděšeně.

„Ne, teď poslouchej. Když nebude moci šplhat, Drtič se nahoru nedostane a když se nebude mít čeho chytit, nebude moci šplhat. Ten slimák se na oleji ani nepohne. Možná dokonce spadne.“ Zachechtal se. „Nevypadá to krásně?“

Chandos zakroutil svou huňatou hlavou a v očích mu zablýskl zuřivý pohled. Trollové se shromáždili okolo nich a poslouchali. „Myslíš si, že tě Federace pustí tak daleko? Její lučištníci tě rozsekají na kousky!“

„Když mi je udržíte od těla, tak ne.“ Jeho úsměv zmizel. „Kromě toho, starý příteli, jinou možnost nemáme.“

Rozeběhl se k výtahu a schovával se přitom za jeho hrazením, aby představoval co nejmenší cíl. „Jen mě nenechte spadnout,“ zakřičel na ně a pevně stiskl sekeru.

Výtah začal klesat dolů. Chandos muže rychle spouštěl k místu, kde nahoru lezl Drtič. Už se dostal dost vysoko, vypadal jako rozmáznutá černá šmouha. Z řad Federace se ozval křik, když viděli co se děje a oddíl lučištníků se připravil. Psanci čekali. Chráněni svým obranným postavením, následný útok opětovali. Dole se ihned dopředu přesunulo několik nových řad a na skalní stěnu kolem klesajícího výtahu dopadal déšť šípů. Psanci se nenechali zahanbit. Rady útočníků se rozprchly a ustoupily.

Rozhodli se použít katapulty a na stěnu útesu začaly dopadat velké kameny. Vojáci Federace drtily okolí křehkého výtahu. Jedna salva kamení zasáhla výtah a přirazila ho k útesu. Dřevo zapraskalo a rozlétly se třísky. Přímo pod ním vzhlédl vzhůru Drtič.

Morgan Leah stál na kraji srázu spolu se Steffem a Teel a s hrůzou všechno pozoroval. Výtah s Padisharem Creelem se rozhoupal, jakoby se dostal do divokého větru.

„Držte ho!“ zakřičel Chandos na muže u lan a zoufale se snažil vytáhnout Padishara zpět. „Držte ho pevně!“

Ale oni ho pouštěli. Lano jim vyklouzlo a stáhlo je ke kraji útesu kde se zuřivě snažili udržet. Do srázu se zabodly šípy vojáků Federace a dva z mužů klesli. Nikdo na jejich místo nenastoupil, protože byli všichni nejistí co mají ve zmatku útoku dělat. Chandos se s vytřeštěnýma očima ohlédl přes rameno. Lano proklouzlo ještě víc.

Neudrží ho, uvědomil si s hrůzou Morgan.

Se zuřivým křikem vyrazil kupředu. Ale Axhind již jednal. S nečekanou rychlosti se prodral mezi čumily a sevřel provaz ve svých mohutných rukách. Ostatní zmatené ustoupili. Obrovský troll držel výtah s Padisharem Creelem zcela sám. Pak se objevil jeho společník a po něm další trollové. Napjali síly a podle povelů, vykřikovaných Chandosem z kraje útesu, tahali mocně za lano.

Morgan se znovu podíval z útesu. Parmský hvozd se rozléval jako temně zelené moře, splývající na obzoru s bezmračnou modrou oblohou, plnou sladkých vůní a vnucující pocit, že se zastavil čas. Výběžek se změnil v ostrov, uprostřed něhož vládl zmatek. Na úpatí útesu leželi na hromadách umírající vojáci Federace. Jejich řady se protrhly. Sevřené oddíly se rozlezly ve snaze zaútočit. Katapulty vymršťovaly své nálože a ze všech stran létaly šípy. Výtah se stále houpal na laně jako malá návnada, jen pár palců nad černou stvůrou, prokousávající se kupředu.

Pak se náhle v koši vztyčil Padishar Creel, krátkou sekerou rozštípl první ze soudků s olejem a vylil jeho obsah po stěně útesu i na Drtiče. Hlavu a horní polovinu těla příšery zalila třpytící se tekutina. Obluda se zastavila. Obsah druhého a třetího sudu následoval ten první. Drtič a stěna útesu se koupali v mastnotě. Šípy lučištníků Federace dopadaly kolem vzpřímeného Padishara. Nakonec klesl, zasažen několika šípy.

„Vytáhněte ho!“ vykřikl Chandos.

Trollové v odpověď zatáhli, zatímco přihlížející psanci zuřivě křičeli a stříleli dolů na řady lučištníků Federace.

Ale pak se Padishar zase postavil. Ze zbývajících dvou soudku vylétly třísky a jejich obsah znovu tekl na stěnu útesu a na Drtiče. Bestie zůstala viset a už se nehýbala. V ostrém dopoledním slunci stékaly po jejím těle i útesu proudy třpytivého oleje.

Náhle katapult přímo zasáhl výtah a roztříštil ho na kusy. Když se jeho koš rozletěl, psanci na srázu vykřikli. Padishar nespadl: chytil se lana a houpal se na něm, poskytujíc tak skvělý terč pro šípy a kamení. Po rukou a hrudi mu stékala krev. Jak se snažil udržet, svaly na těle se mu napínaly.

Lano s Padisharem začalo rychle stoupat ke kraji srázu, kde ho už chytili jeho lidé, aby ho vytáhli do bezpečí. Na bitvu se na chvilku zapomnělo. Chandos mamě na všechny křičel, ať se vrátí. Psanci ho neposlechli a seběhli se kolem ležícího vůdce. Po chvíli se Padishar znovu postavil na nohy. Z ran mu po těle krev tekla, z pravého ramene a levého boku mu trčely hluboko zabodnuté šípy. Tvář měl bledou a staženou bolestí. Natočil se k šípu ve svém boku, zašklebil se a vytáhl ho ven.

„Běžte zpátky ke stěně!“ zařval. „Hned!“

Psanci se rozprchli. Padishar se protlačil před Chandose, doklopýtal ke srázu a podíval se dolů na Drtiče.

Drtič stále nehybně visel, jakoby byl ke skále přilepený. Lučištníci a katapulty Federace pokračovali v palbě na obranu psanců, ale jejich úsilí polevilo. Čekali, co se stane.

„Spadni, zatraceně!“ vykřikl zuřivě Padishar.

Drtič se pootočil, posunul se trochu doprava a snažil se dostat z třpytivého olejového povlaku. Jak se kroutil a hrbil, aby se udržel, skřípaly mu hlasitě drápy. Olej vykonal svou práci. Stisk stvůry začal povolovat, nejprve pomalu, potom rychleji, jak se jedna jeho končetina za druhou začaly pouštět. Z řad Federace se ozvaly výkřiky zděšení. Psanci se radovali. Drtič klouzal dolů stále rychleji. Neúnavně mrskal válcovitým tělem pokrytým olejem, které za sebou zanechávalo lesklou stopu. Pustil se, a s drcením kovu a kostí se valil dolů. Dopadnutí jeho těla zvedlo obrovský oblak prachu a celý útes se zatřásl.

Drtič ležel nehybně na úpatí útesu a jeho mohutné tělo se chvělo.

„Dokonalé,“ vydechl Padishar Creel, svezl se k zemi a unaveně zavřel oči.

„Vyřídil jsi ho skvěle!“ vykřikl Chandos a dřepl si vedle něj. Zuřivě se smál. Morgan, stojící opodál, zjistil, že se také usmívá.

Ale Padishar prostě zakroutil hlavou. „Tohle není konec. Možná tak pro dnešek. Zítra jistě přivedou dalšího. Vylili jsme všechen olej, co budeme dělat?“ Otevřel své tmavé oči. „Vytáhněte ze mě ten šíp, potřebuji se trochu vyspat.“

Toho dne už Federace nezaútočila. Stáhla armádu na kraj lesa a tam se postarala o mrtvé a raněné. Na místě zůstaly jen katapulty, pravidelně vynášející k obloze svůj náklad, který většinou nedoletěl. Celé ostřelování bylo spíš otravné než účinné.

Bestie bohužel nechcípla. Vypadalo to, že se sebrala a loudavě odplazila do úkrytu v Parmském hvozdu. Nešlo odhadnout, jak vážné bylo její poranění, ale nikdo nepředpokládal, že ho viděli naposledy.

Padisharu Creelovi ošetřili rány a uložili ho do postele. Bolestí a ztrátou krve značně zeslábl, ale o všechnu sílu nepřišel. Když Chandos dohlížel na to, jak je o něj pečováno, vydával Padishar pokyny jak pokračovat v obraně Výběžku. Museli sestrojit zvláštní zbraň. Morgan o ní slyšel mluvit Chandose, shromažďujícího vybranou skupinu mužů. Poslal je do největší z jeskyní, kde ji měli postavit. Práce na ní začala téměř ihned, ale když se Morgan zeptal co připravují, nechtěl o tom Chandos mluvit.

„Až přijde čas, uvidíš, horale,“ odpověděl nevrle. „Nech to tak být.“

Morgan nenaléhal, ani neměl jinou možnost. Bezcílně se vydal na místo, kam Teel odvedla Steffa. Našel přítele zabaleného v dekách a s vysokou horečkou. Když položil ruku na Steffovo čelo, Teel horala podezíravě sledovala, jako hlídací pes, který nikomu nevěří. Morgan jí nemohl z ničeho vinit. Tiše se Steffem chvíli mluvil. Trpaslík téměř nevnímal. Bylo lepší, nechat ho spát. Horal se zvednul, naposledy pohlédl na mlčenlivou Teel a odešel.

Zbytek dne se procházel mezi opevněním a jeskyněmi. Dohlížel na armádu Federace, Padishara i Steffa. Hodiny pomalu plynuly a nic se neměnilo. Morgan zjistil, že uvažuje o tom, jak může někomu prospět, když tráví čas s těmihle psanci, ať jsou to bojovníci odboje nebo ne, je tady chycený v pasti, daleko od Para a Colla a události, které o tomto světě rozhodují. Jak vůbec může své přátele najít? Zcela jistě se nepokusí dostat do Parmského hvozdu. Rozhodně ne, pokud ho obléhá armáda Federace. Damson Rhee není padlá na hlavu.

Nemýlí se? Morganovi najednou připadalo možné, že pokud by znala bezpečný způsob, jak se sem dostat, vyzkoušela by ho. Zamyslel se. Co když vedlo na Výběžek více cest? Určitě tady měla být! Přestože, Výběžek vypadal nedobytně, Padishar Creel nikdy neohrozí své muže. Nedopustil by, aby zůstali v pasti na skále. Nějakou únikovou cestu má připravenou. Nebo cestu dovnitř.

Rozhodl se, že ji najde. Než se k tomu dostal, začínalo se šeřit. Padishar se již probudil a Morgan ho našel jak sedí na kraji postele a studuje s Chandosem několik hrubě načrtnutých kreseb. Někdo jiný by odpočíval a snažil se znovu nabrat sílu; Padishar mohl jít rovnou do boje. Když k nim přicházel, oba muži k němu vzhlédli a Padishar odložil kresby, aby na ně nebylo vidět. Morgan váhal

„Horale,“ pozdravil ho hlasitě. „Pojď se ke mně posadit.“

Překvapený Morgan přistoupil a posadil se na proutěný koš plný kovových součástí. Chandos kývl, beze slova vstal a odešel.

„Jak se má tvůj přítel trpaslík?“ zeptal se Padishar příliš nenápadně. „Už je mu líp?“

Morgan si muže prohlížel. „Ne. Něco je s ním v nepořádku, ale já nevím co.“ Odmlčel se. „Nevěříš nikomu? Dokonce ani mně.“

„Obzvlášť tobě ne.“ Padishar chvilku čekal, nasadil odzbrojující úsměv, který se mrknutím oka ztratil. „Nemohu si dovolit někomu věřit. Stalo se toho příliš, než abych se zabýval takovým přepychem.“ Posunul se a tvář se mu bolestí zkřivila. „Tak povídej. Co tě přivádí? Přišel jsi s něčím, co mi chceš říct?“

Ve skutečnosti, Morgan na úkol zjistit kdo je zradil, který mu Padishar dal, během událostí z dnešního rána zapomněl. Nic na to neřekl; prostě zavrtěl hlavou.

„Mám otázku.“ oznámil. „O Parovi a Collovi Ohmsfordových. Myslíš, že by se Damson Rhee mohla pokusit je sem dostat? Vede na Výběžek ještě jiná cesta, kterou by mohla použít?“

Padishar mu věnoval neproniknutelný, a zároveň významný pohled. Nastalo ticho. Morganovi najednou zatrnulo, když si uvědomil jak asi vypadá, když pokládá takovou otázku.

Zhluboka se nadechl. „Neptám se kde je, jen jestli...“

„Chápu, na co se ptáš a proč.“ řekl vůdce psanců a zarazil jeho protesty. Na drsné tváři se mu kolem očí a úst objevily vrásky. Padishar chvilku mlčel a pozorně si horala prohlížel. „Shodou okolností tu jiná cesta opravdu je,“ řekl nakonec. „Ačkoliv to jsi uhodl sám. Víš o taktice dost na to, abys věděl, že musí být vždycky víc než jedna cesta oběmi směry.“

Morgan mlčky přikývl.

„Jenom musím dodat, horale, že by Damson Rhee neriskovala, vláčet sem ty dva z údolí, když je Výběžek v obležení. Počká s nimi v bezpečí v Tyrsisu nebo jinde, podle toho, jak to bude situace vyžadovat.“

Odmlčel se a upřel na něho pevný pohled plný skrytých myšlenek. Potom pokračoval: „Nikdo kromě Damson. Chandose a mě o druhé cestě neví, a Hirehone je mrtvý. Necháme to tak, dokud nezjistíme, kdo nás zradil, souhlasíš? Nerad bych, aby se k nám Federace dostala zadem, zatímco bude držet přední bránu zavřenou.“

Morgan na takovou možnost dosud nepomyslel. Zamrazilo ho z toho. „Je ta tajná cesta bezpečně ukrytá?“ zeptal se váhavě.

Padishar sešpulil rty. „Dokonale. Teď běž na večeři, horale. A pamatuj, že máš mít oči otevřené.“

Vrátil se zpátky ke kresbám. Morgan chvilku váhal a přemýšlel co ještě říct, pak se náhle otočil a odešel.

Denní světlo se ztrácelo ve večerní tmě a začaly se objevovat hvězdy. Morgan seděl na opačné straně srázu, kde se ve skupině osik skrývala malá paseka. Díval se přes údolí Parmského hvozdu na poloviční měsíc, jak se pomalu zvedá z obzoru na tmavou oblohu. Srovnával si v hlavě myšlenky. Až na tlumené zvuky z jeskyní, kde se pracovalo na Padisharově tajné zbrani, tábor utichl. Katapulty a luky utichly. Muži Federace i Hnutí buď spali, nebo se zaobírali vlastními úvahami. Padishar se radil s trolly a Chandosem. Morgana k tomu nepřizval. Steff odpočíval, horečka už mu nestoupala, ale stále byl nemocný a slabý. Nedalo se dělat nic jiného, než spát nebo přemýšlet. Morgan Leah si vybral to druhé.

Uvědomoval si, že není hloupý. Připouštěl, že chytrost zdědil po svých předcích, mužích jako byli Menion a Rome Leah, kdysi skutečných princů a hrdinů. Také dlouho a tvrdě pracoval na lstivosti. Podařilo se mu ji dovést k naprosté dokonalosti. Federace mu k tomu poskytovala pádné důvody. Strávil celé své mládí snahou vyzrát nad představiteli Federace, okupujícími a vládnoucími jeho vlasti, jak je při každé příležitosti dráždit, aby se nikdy nemohli cítit v bezpečí, nechat je zakusit marnost a zklamání, které by je jednoho dne navždy vyhnalo z Leahu. V to uměl chodit dobře; možná nejlépe. Znal všechny triky a většinu z nich sám vymyslel. Když měl příležitost a čas, myslelo mu to lépe než komukoli jinému.

Smutně se usmál. Přinejmenším si to o sobě vždycky myslel. Nyní přišel čas, přesvědčit se, jestli se nemýlil. Musel přijít na to, jak je možné, že Federace tak často věděla, co zamýšlejí, proč psance, bratry z údolí, malou společnost z Posledního přístavu spojovala smůla? A především, kdo za to mohl?

Stále se s tím nedokázal srovnat.

Opřel se o pokroucený, v trávě zarostlý starý kmen, přitáhl si kolena k bradě a uvažoval.

Seznam zrad byl dlouhý. Někdo upozornil Federaci, když je Padishar vzal do Tyrsisu pro Shannarův meč. Někdo zjistil, co se chystali udělat a prozradil to veliteli hlídek Federace, ještě než tam dorazili. Jeden z vašich, řekl velitel Padisharovi. Později někdo udal polohu Výběžku armádě, která ho nyní obléhala, opět někdo, kdo věděl, kde a jak ho najít.

Zamračil se. Napadlo ho, že zrady začaly již dříve.

Za předpokladu, že někdo poslal Žravce, aby je vystopoval ve Vlčích hřbetech a promluvil si s Přízrakem na Tofferském hřebenu, kde pavoučí skřeti unesli Para, doprovázela je zrada celou cestu do Posledního přístavu. A jak je někdo mohl sledovat z Posledního přístavu?

Tu možnost ihned zavrhl. To nebylo v silách nikoho.

V tom je víc, než jen tahle hádanka. Zahlédl Hirehona v Tyrsisu a toho někdo později zavraždil v Parmském hvozdě. Nesměl zapomenout na usmrcenou hlídku u vytažených zdviží. Co měly tyhle události společného?

Několik minut se snažil všechny ty úlomky srovnat v mysli a čekal, že ho něco napadne. Z temnot Parmského hvozdu se ozýval křik nočních ptáků. Do tváře mu vanul teplý a vonný vítr. Když nic nového nepřicházelo, vzal všechny ty úlomky a snažil se je uspořádat tak, aby zlé hádanky vytvořily srozumitelný obraz. Čas kolem něj tiše plynul. Úlomky do sebe nechtěly zapadnout.

Něco mu chybělo.

Promnul si ruce. Zkusí to jinak. Zapomene na všechno, co se nehodí a uvidí, co zbylo. Dlouze se nadechl a uvolnil se.

Nikdo je nemohl sledovat. Rozhodně ne celou dobu. Takže zrádce mají ve vlastní řadě. Je to někdo z nich. A jestli ten má na svědomí i Žravce a Přízraky, všechno, co se stalo od chvíle, kdy dorazili do tábora psanců, musí to být někdo z jejich původní malé společnosti. Par. Coll, Steff. Teel nebo on sám? Na chvilku se vrátil k Teel. O ní toho věděl nejméně. Nemohl se přinutit pomyslet na to, že zrádce je buď jeden z mladíků z údolí nebo Steff. Ale proč by to měla být zrovna Teel? Netrpěla přinejmenším stejně jako Steff?

Co s tím vším měl společného Hirehone? Proč někdo zabil muže z hlídky u výtahu?

Zarazil se. Někdo se chtěl tajně dostat buď dovnitř anebo ven z tábora psanců. Dávalo to smysl. Ale výtahy byly nahoře. Chtěl se tedy dostat do tábora, aby tak zůstala jeho totožnost utajena.

Zápasil s těmi možnostmi. Všechny se vracely zpátky k Hirehoneovi. Hirehone byl klíč. Co když v Tyrsisu viděl Hirehona? A ten je skutečně prozradil Federaci? Ale Hirehone se po svém odchod nikdy na Výběžek nevrátil. Jak tedy mohl zabít hlídku? A proč by potom někdo zabíjel jeho? Kdo? Co když bylo zrádců víc? Hirehone a kdo další?

Něco do sebe zapadlo.

Když mu ta myšlenka prolétla hlavou. Morgan Leah sebou trhnul. Kdo tu byl nepřítel? Opravdový nepřítel? Ne Federace. Skutečný nepřítel byly Přízraky. Neřekl jim to snad Allanon? Nevaroval je před nimi? A Přízraky na sebe mohly vzít podobu i hlas kohokoliv. Přinejmenším některé. To tvrdil Cogline.

Morgan cítil jak se mu zrychluje tep a tváře hoří vzrušením. Tady nešlo o živého člověka. Tady šlo o Přízraky! Úlomky hádanky do sebe najednou začaly zapadat. Přízrak se mezi ně mohl vetřít aniž by o tom věděli. Přízrak na ně mohl zavolat Žravce, poslat zprávu jinému Přízraku na Tofferský hřeben, dostat se do Tyrsisu dřív než Padisharova skupina, zjistit co mají v úmyslu a dostat se odtud dřív než se vrátili. Přízrak se jim mohl dostat až k tělu. A mohl vypadat jako Hirehone. Ne, to mohl být Hirehone! Přízrak ho potom, co mu posloužil, mohl zabít a zabil i hlídku u výtahu, protože mohla prozradit, že ho viděla, ať už měl tvář kohokoli. Nahlásil polohu výběžku armádě Federace a dokonce jí vyznačil cestu po které jít!

Kdo? Zbývalo jen určit to...

Morgan pomalu klesl na kmen za sebou a na hádanku znal odpovědět. Věděl kdo. Steff nebo Teel. Musel to být jeden z nich. Spolu s ním byli jedinými Členy společnosti od samého začátku, od Posledního přístavu na Výběžek, do Tyrsisu a zpátky. Teel vypadala podivně téměř celou dobu v Tyrsisu. Jenom jeden jeden z trpaslíků, nebo spíš Přízrak v něm, měl možnost vyklouznout ven a vrátit se zpátky. Navíc spolu trávili většinu času sami.

Ztuhnul pod váhou podezření, které na něho dopadlo. Na chvíli si myslel, že se zbláznil. Udělal chybu a musí začít znova. Ale nemohl. Věděl, že má pravdu.

Dotíral na něj vítr. Zahalil se hluboko do pláště i přesto, že byl teplý večer. Seděl bez hnutí v bezpečí svého útočiště a pečlivě zkoumal závěry, k nimž došel i úvahy, které ho pomalu dovedly k poznání. V táboře psanců vládlo ticho a on si představil, že je jedinou živou lidskou bytostí v celém obrovském rozlehlém Parmském hvozdu.

Hrome.

Steff nebo Teel.

Instinkt mu prozradil, že zrádce je Teel.

Kapitola 27

Tři dny poté, co se rozhodli jít zpátky do Jámy pro Shannarův meč, je vzala Damson Rhee z kůlny v zahradě do ulic Tyrsisu. Tou dobou už Par hořel netrpělivostí. Chtěl vyrazit hned; tvrdil, že čas je příliš drahocenný. Ale Damson rozhodně odmítla. Trvala na tom, že nebezpečí je ještě příliš veliké. Město stále pročesávalo mnoho hlídek Federace. Museli počkat. Par neměl na vybranou.

Když se konečně rozhodla riskovat a dovolila jim vyjít ven, byla taková noc, za které si rozumný člověk pořádně rozmyslel, jestli vůbec vyrazí do nepohody. Ledově studená tma zahalovala město mlhou a deštěm, který bránil vidět dál než pár stop a jen několik opozdilců procházelo lesknoucími se, prázdnými ulicemi do tepla a pohodlí svých domovů.

Damson je vybavila pršiplášti s kapucou, do kterých se cestou v mlze a tichu zahalili. Jak šli, boty jemně duněly na kamenné cestě. Zvuk se vracel v ozvěnách zpět a naplňoval noc zvláštní nepokojnou kakofonií. Z okapů stékala voda a protékala umělými žlábky. Mlha jim mrazně a nepříjemně útočila na kůži. Postupovali postranními ulicemi, vyhýbali se Tyrsiské silnici a ostatním hlavním ulicím, kde stále hlídkovali vojáci Federace. Odbočovali do úzkých uliček, které připomínaly tunely vyhrabané v bezbarvých, napůl spadlých blocích domů ve čtvrti chudých a bezdomovců.

Chtěli najít Krtka.

„Stejně tak vypadá,“ řekla jim Damson než vyšli. „Všichni mu tak říkají, protože si to přeje. Jestli někdy měl skutečné jméno, pochybuji, že si ho pamatuje. Jeho minulost je pečlivě střežené tajemství. Jako poustevník žije v kanálech a katakombách pod Tyrsisem. Téměř nikdy nevychází ven na světlo. Celý jeho svět je pod městem a nikdo toho o něm moc neví.“

„A jestli stále existují chodby vedoucí z Paláce králů z Tyrsisu, může o nich Krtek vědět?“ naléhal Par.

„Zcela jistě.“

„Věříš mu?“

„Problém není v tom jestli mu věřím, ale jestli se rozhodne věřit on nám. Jak jsem řekla, je to velký samotář. Možná s námi ani nebude chtít mluvit.“

Par prostě prohlásil: „Musí.“

Coll mlčel. Za celý den toho moc nenamluvil. Od chvíle, kdy se rozhodli, že půjdou zpátky do Jámy, utrousil stěží pár slov. Zprávu o jejich dalším postupu spolkl jako lék, který ho buď uzdraví, nebo zabije. Čekal, která z těch dvou možností se potvrdí. Vypadalo to, že se rozhodl o té věci dál nedohadovat. Přijal ji jako jejich pošetilost a tak zaujal postoj fatalisty. Přikyvoval Parovu neoblomnému odhodlání. Uzavřel se do pevné a neproniknutelné ulity.

Jako stín se vláčel šerem Tyrsiského večera v Parových stopách a jeho tichá přítomnost spíše znepokojovala než aby se stala přínosem. Par takhle na bratra nemyslel rád, ale nemohl si pomoci. Coll si vybral svou vlastní roli. Nepřijal ani nezavrhnul Parovy úmysly. Ať už to přinese cokoli dobrého nebo zlého, prostě do toho šel.

Damson je zavedla na vrchol kamenného schodiště, protínajícího nízkou zeď spojující dvě temné, prázdné budovy a vydala se dolů do tmy. Par uslyšel téct vodu, ozývalo se hluboké bublání a šplouchání. Pomalu sestupovali po kluzkém kamení. Našli uvolněné zrezlé zábradlí, které jim skýtalo nejistou oporu. Když došli na konec schodiště, zjistili, že jsou na úzkém chodníčku, vedoucím podél stoky. Voda pod nimi přitékala seshora ze smetím ucpaného kanálu, táhnoucího se z ulice.

Damson vzala mladíky do tunelu.

Bylo tam temno a vzduch čpěl a ostře páchl. Damson se zastavila, chvilku šátrala ve tmě a pak vytáhla louči se smůlou na jednom konci. Zapálila jí pomocí kousku křemene. Oheň osvětloval cestu několik kroků před nimi, a tak mohli pokračovat. Ve tmě před nimi bylo slyšet škrábání malých drápků. Ze stropu kapala voda, stékala po zdech a neustále vířila v korytě stoky. Mrazivý vzduch byl bez života.

Došli ke druhému schodišti sestupujícím ještě hlouběji do země. Vydali se po něm. Minuli několik pater a zvuk vody utichl. Škrábání nicméně pokračovalo a chlad je trápil, čím dál víc. Mladíci se zachumlali do svých plášťů. Schody skončily na kraji dalšího chodníčku, užšího než byl ten předtím. Aby mohli pokračovat, museli se přikrčit a vlhko teď vystřídal prach. Postupovali dopředu zatímco minuty ubíhaly. Dostali se hluboko pod město, přímo do středu skály a země, které tvořily plošinu, na níž Tyrsis stál. Oba bratři ztratili jakýkoli smysl orientace.

Když došli na dno suché šachty s železným žebříkem, vedoucím nahoru, Damson se zastavila. „Už to není daleko,“ řekla tiše. „Jen pár set yardů než vylezeme na konec tohohle žebříku. Potom bychom ho měli najít. Nebo on nás. Kdysi dávno mě sem vzal, když jsem mu projevila trochu laskavosti.“ Váhala. „Je velmi mírný, ale také zvláštní. Chovejte se k němu přívětivě.“

Vzala je po žebříku nahoru na plošině, ze které vedlo několik východů. Bylo tu tepleji, méně prachu a vzduch nepáchnul. „Tyhle tunely sloužily jako únikové cesty pro obránce města; některé vedou až na planiny.“ Když si odhrnula rusé vlasy z obličeje, zatřpytily se. „Držte se blízko mě.“

Vydali se jednou z chodeb. Smůla na loučí škvířila a čoudila. Tunel se kroutil a křížil s jinými tunely. Táhnul se přes místnosti vyztužené dřevem. Zmatení bratři ani trochu netušili, kam se mohli dostat. Ale Damson nikdy nezaváhala, věděla přesně kam jít. Buď sledovala značky, o kterých nevěděli, nebo měla v hlavě nějakou mapu.

Nakonec vstoupili do první z několika navzájem propojených místností, komnat s dřevěnými trámy, dlážděnými kamennými podlahami a s goblény na stěnách. Od podlahy ke stropu zaplňovaly prostor kufry se starými šaty, hromady složeného nábytku spojené přezkami, vybavení, téměř zpráchnivělé spisy, kůže, levné šperky a hračky v podobě zvířat všech druhů, tvarů a velikostí. Zvířata byla pečlivě rozestavená. Některá do skupinek, jiná v řadách na policích a pohovkách, další obsadila skříně. Povalovalo se tu několik zrezlých zbraní a košíku upletených z rákosí a sítí.

K trámům nad hlavou a na zdech Byly připevněné olejové lampy naplňující místnost slabým jasem. Kouř ze zapálených světel odcházel průduchy, vedoucími skálou vzhůru.

Mladíci z údolí se zvědavě rozhlédli kolem. Nikdo tam nebyl.

Damson nevypadala překvapeně. Zavedla je do místnosti, které vévodil stůl a osm židlí vytesaných z dubu a lákajících k usednutí. Všechny byly obsazené zvířaty a bratři se na dívku zkoumavě podívali.

„Vyberte si místo, zvedněte zvíře, které na něm sedí a držte ho,“ poradila jim a postoupila kupředu, aby jim šla příkladem. Vybrala si židli, na které odpočíval opelichaný vycpaný sametový králík. Zvedla odrané stvoření, posadila se a pohodlně si ho položila na klín.

Coll jí následoval a s prázdným výrazem ve tváři se zadíval na skvrnu na protější zdi, jakoby se neodehrávalo nic podivnějšího, než vůbec předpokládal. Par váhal, pak se také posadil a jeho společníkem se stalo něco, co mohlo být jak pes, tak kočka. Cítil se trochu směšně.

Pak seděli a čekali. Mlčeli a snažili se na sebe nedívat. Damson začala zcela mechanicky hladit opelichaný hřbet svého králíka. Coll připomínal sochu. Jak minuty ubíhaly a nic se nedělo, začínala Parovi docházet trpělivost.

Potom jedno po drahém zhasla světla. Par vyskočil, ale Damson rychle vyhrkla: „Seď klidně.“

U vchodu do první místnosti, kterou vešli, zůstalo svítit pouze jediné. Nacházelo se od nich daleko a jeho záře k nim jen stěží dosahovala. Par čekal, až si jeho oči přivyknou na tmu; když prohlédl temnotou, zjistil, že zírá na kulatou, vousatou tvář, která se nečekaně objevila vedle Damson. Dívaly se na něj široce otevřené fretčí oči, pak se obrátily na Colla, zamrkaly a znovu se rozhlédly.

„Přeji ti dobrý večer, Krtku,“ řekla Damson Rhee.

Krtek zvedl hlavu; objevil se krk a ramena. Položil si ruce na stůl. Byl chlupatý, pokrytý temnou srstí. Vyrůstala na každém viditelném místě, kromě nosu, tváří a pruhu čela, lesknoucím se ve slabém světle jako slonovina. Pomalu otočil kulatou hlavu a jeho dětské prsty se semkly ve spokojeném gestu.

„Přeji dobrý večer tobě, líbezná Damson,“ řekl.

Mluvil dětským hlasem, který však zněl podivně, jakoby vycházel ze sudu. Pohledem přebíhal z Para na Colla a naopak.

„Slyšel jsem vás přicházet a rozsvítil jsem světla,“ řekl. „Já světla moc rád nemám, takže když už tady jste, zase jsem je zhasl. Je to v pořádku?“

Damson přikývla. „Úplně.“

„Koho jsi s sebou přivedla na návštěvu?“

„Mladíky z údolí.“

„Mladíky z údolí?“

„Bratry z vesnice daleko na jihu. Para Ohmsforda. Colla Ohmsforda.“

Ukázala na bratry. Oči se mu pohnuly. „Vítejte u mě doma. Dáme si čaj?“

Zmizel, aniž čekal na odpověď. Pohyboval se tak tiše, že ať se Par snažil jak chtěl, ani v naprostém tichu ho neslyšel. Ucítil čaj, ale dokud se před ním neobjevily Šálky, neviděl ho. Dostal dva, jeden normální a druhý malinký. Vypadaly staře. Ozdoba na nich byla zašlá a odřená.

Par se podezíravě díval na Damson, která dala napít z menšího hrnku králíkovi ve svém klíně. „Mají se všechny děti dobře?“ zeptala se konverzačním tónem.

„Docela ano,“ odpověděl Krtek, který se vrátil na své místo. Držel velkého medvěda, kterému nabízel vlastní hrnek. Coll a Par mlčky rituál následovali. „Chalt, víš, znovu zlobil, bere si čaj a cukroví kdy se mu zachce a všechno úplně obrací naruby. Když vyjdu, přes kanály na ulicích a mezery ve zdech, abych se dozvěděl něco nového, nejspíš si myslí, že má právo zařizovat se ke své vlastní spokojenosti. Velmi mě to otravuje.“ Úkosem se na medvěda podíval. „Lida měla zlou horečku, ale teď už se uzdravila. A Westra si pořezala tlapku.“

Par se podíval na Colla a bratr mu pohled opětoval.

„Někdo nový v rodině?“ zeptala se Damson.

„Everlind,“ řekl Krtek. Chvíli na ni zíral a pak ukázal na králíka, kterého držela. „Přišla k nám bydlet před dvěma dny. Tady se jí líbí mnohem víc než na ulicích.“

Par nevěděl, co si o tom má myslet. Krtek zjevně sbíral odhozené věci a nosil je dolů do svého brlohu jako křeček. Pro něho ta zvířata opravdu žila. Par se cítil nesvůj, protože nevěděl, co si o tom má myslet.

Krtek ho pozoroval. „Město si šeptá o něčem, co rozčílilo Federaci — rozvrat, vetřelci, hrozba její vládě. Hlídky na ulicích jsou posílené a stráže u bran prohlížejí každého. Utahují okovy.“ Odmlčel se a pak se otočil k Damson. Téměř dychtivě vyhrkl: „Tady pod zemí je to lepší, líbezná Damson.“

Damson odložila šálek. „Ten rozruch je částečně důvod proč přicházíme, Krtku.“

Zdálo se, že Krtek neslyší. „Ano, lepší je být pod zemí, v bezpečí v zemi, pod ulicemi a věžemi, kam Federace nikdy nepřijde.“

Damson rozhodně zakroutila hlavou. „Nejsme tu kvůli útočišti.“

Krtek zamrkal a v očích se mu objevilo zklamání. Odložil stranou šálek i zvíře, které držel a zvedl svou kulatou hlavu. „Našel jsem Everlind vzadu v domě muže, který dělá účetního výběrčím daní Federace. V číslech a počítání je rychlý a přesnější než kdokoli jiný se stejnými dovednostmi. Kdysi radil lidem ve městě, ale ti mu nemohli platit tak dobře jako Federace, tak se nechal zaměstnat od ní. Celý den pracuje v úřadě a pak jde domů k rodině, za ženou a dcerou, které Everlind dřív patřila. Minulý týden muž koupil své dcerce novou hračku, kočičku s hedvábnou bílou srstí a zelenými knoflíky místo očí. Koupil ji za peníze které mu dala Federace z toho, co vybrala. Potom jeho dcerka Everlind vyhodila. Nová kočička jí připadala mnohem hezčí, aby k ní mohla vzhlížet.“

Podíval se na ně. „Ani otec ani dcera nechápou čeho se vzdali. Každý vidí jen co je na povrchu a nic z toho, co je pod ním. To je nebezpečí života na zemi.“

„Ano,“ klidně s ním souhlasila Damson. ,.Ale my, kteří tam chceme dál žít, právě tohle musíme změnit.“

Krtek si znovu propletl ruce a přitom se ponořil do svých vlastních myšlenek. Místnost připomínala zátiší, ve kterém Krtek a jeho návštěvníci seděli mezi odpadky jiných životů.

Krtek znovu upřel pohled na Damson. „Krásná Damson, co si přeješ?“

Damson se napřímila a odhodila zpátky neposlušné kadeře ohnivých vlasů. „Pod Palácem králů z Tyrsisu procházely kdysi tunely. Pokud tam ještě jsou, potřebujeme se do nich dostat.“

Krtek ztuhl. „Pod palácem?“

„Pod palácem do Jámy.“

Nastalo dlouhé ticho. Krtek na ni bez jediného mrknutí oka zíral. Jeho ruce téměř nevědomě sáhly po zvířeti, které předtím držel. Něžně ho poplácal. „V Jámě jsou věci z nejtemnějších nocí i myslí.“ řekl mírně.

„Přízraky,“ řekla Damson.

„Přízraky? Ano, to jméno se k nim hodí. Přízraky.“

„Viděl jsi je. Krtku?“

„Viděl jsem všechno, co žije ve městě. Jsem jako oči města.“

„Vedou do Jámy nějaké tunely? Mohl bys nás tam vzít?“

Krtkova tvář ztratila vyraz, stáhla se od kraje stolu a zmizela ve stínu. Par se na chvíli domníval, že utekl. Ale on se jen schovával v bezpečí tmy, aby zvážil jejich požadavek. Vzal si s sebou i zvířátko. Dívku s mladíky z údolí zanechal o samotě, jakoby opravdu zmizel. Trpělivě čekali a mlčeli.

„Řekni jim, jak jsme se setkali,“ promluvil náhle Krtek ze svého úkrytu. „Vyprávěj jim to.“

Damson se poslušně obrátila na mladíky z údolí. „V noci jsem šla jedním z parků, právě končil večer a na obloze začínaly svítit hvězdy. Bylo léto a vzduch voněl svěží trávou a květinami. Na chvilku jsem si sedla na lavičku a vedle mě se objevil Krtek. Viděl mě kouzlit na ulicích, díval se na mě nejspíš z nějakého úkrytu pod nimi. Zeptal se mě, jestli bych nějaký trik neukázala jen jemu. Uměla jsem jich několik. Požádal mě, abych se příští noc vrátila a já přišla. Týden jsem chodila každou noc, až mě nakonec vzal do podzemí a ukázal mi svůj domov a rodinu. Stah se z nás přátelé.“

„Dobří přátelé, líbezná Damson. Nejlepší přátelé.“ Krtkova tvář vykoukla ze stínu. Měla vážný výraz. „Nemohu odmítnout nic o co mě požádáš. Ale přál bych si, abys zrovna tohle po mě nechtěla.“

„Je to důležité, Krtku.“

„Ty jsi důležitější,“ odpověděl Krtek stydlivě. „Bojím se o tebe.“

Pomalu se k němu natáhla a dotkla se hřbetu jeho ruky. „Nic se mi nestane.“

Krtek čekal dokud ruku neodtáhla. Potom tu svoji rychle schoval pod stůl. Mluvil neochotně. „V celé skále pod Palácem králů z Tyrsisu jsou tunely. Jsou spojeny se zapomenutými sklepy a žaláři. Některé z nich vedou i do Jámy.“

Damson přikývla. „Potřebujeme, abys nás tam zavedl.“

Krtek se zachvěl. „Budou tam temné bytosti. Co když nás objeví? Co budeme dělat?“

Damson upřela pohled na Para. „Tenhle mladík také používá kouzlo, Krtku. Ale není to jako moje triky pro pobavení, je to skutečné kouzlo. Nebojí se Přízraků. Ochrání nás.“

Par cítil, jak se mu při těch slovech sevřel žaludek. Slyšel sliby, o kterých hluboko uvnitř věděl, že by jim nemusel dostát.

Krtek si ho znovu prohlížel. Zamrkal temnýma očima. „Dobře tedy. Zítra půjdu do tunelů a zjistím, jestli jsou ještě průchodné. Přijďte znovu v noci a jestli bude cesta volná, vezmu vás tam.“

„Díky Krtku,“ řekla Damson.

„Dopijte čaj,“ řekl tiše Krtek a nedíval se na ni.

Seděli mlčky ve společnosti zvířátek na hraní a dopíjeli své šálky.

Když opustili bludiště podzemních chodeb a stok a proklouzli prázdnými ulicemi města, stále ještě pršelo. Vedla je Damson. Jako kočka, které vlhko nevadí, nemohla zabloudit ani v mlze. Zavedla mladíky z údolí zpátky do kůlny za zahradnickým krámkem a nechala je tam, aby se vyspali. Slíbila jim, že se pro ně odpoledne vrátí. Musela nejdřív něco udělat.

Par s Collem ale nespali. Místo toho čekali, seděli u oken a dívali se ven do závoje husté mlhy plné bytostí, odrážející světlo přicházejícího dne. To už přicházelo ráno a na východě se vyjasňovala obloha. V kůlně byla docela zima. Bratři se zachumlali do dek a snažili se zapomenout na nepohodlí i znepokojující myšlenky na to, co je čeká.

Žádný z bratrů dlouho nepromluvil. Nakonec Parovi došla trpělivost a zeptal se: „Na co myslíš?“

Coll se na chvilku zamyslel a pak prostě pokýval hlavou.

„Myslíš na Krtka?“

Coll si povzdechl. „Taky.“ Nahrbil se pod svou dekou. „Měl bych mít strach z toho, že svěřím svůj život do rukou chlapíka, který žije pod zemí s odpadky jiných lidí a společnost mu dělají zvířátka na hraní, ale nemám. Netuším, proč to tak je. Domnívám se, že přesně zapadá mezi všechny ty podivnosti, s kterými jsme se setkali v několika posledních týdnech, od chvíle kdy jsme opustili Varfleet. Určitě nevypadá o nic bláznivěji.“

Par mlčel. Na to se nedalo nic říct. Znal bratrovy pocity. Přitáhl si k sobě pokrývku deku a zavřel oči. Přál si, aby už čekání skončilo a nastal čas jít. Nenáviděl čekání.

„Proč se nevyspíš?“ slyšel Colla.

„Nemůžu,“ odpověděl. Znovu otevřel oči. „Proč si neodpočineš ty?“

Coll pokrčil rameny. Zdálo se, že ho to stálo značné úsilí. Coll se nevyznal sám v sobě. Bořil se v houstnoucí bažině okolností a událostí a věděl, že by se z ní měl vymotat. Snažil se najít pevnou půdu pod nohama, ale nedařilo se mu to.

„Colle proč mě to nedovolíš udělat samotného?“ zeptal se náhle Par. Bratr na něj pohlédl. „Vím, že už jsme se o tom bavili; nenamáhej se mi to připomínat. Ale proč ty? Není žádný důvod proč bys měl jít se mnou. Vím, co si myslíš o mém rozhodnutí. Možná máš pravdu. Proto by si měl zůstat a počkat na mě.“

„Ne.“

„Ale proč ne? Postarám se o sebe.“

Coll na něj zíral. „Skutečnost je taková, že nepostaráš,“ řekl tiše. Jeho tvrdé rysy se nedůvěřivě stáhly. „Myslím, že to byla ta nejsměšnější věc, kterou jsem od tebe kdy slyšel.“

Par vztekle vypěnil. „Prostě proto...“

„Během celé téhle expedice, výpravy nebo jak tomu chceš říkat, nebyla ani chvilka, kdy bys od někoho nepotřeboval pomoc.“ Přimhouřil své temné oči. „Rozuměj mi. Neříkám, že jsi byl jediný. Všichni jsme potřebovali pomoc, potřebovali jsme jeden druhého. Dokonce i Padishar Creel. Tak to v životě chodí.“ Zvednul svou silnou ruku a prstem do Para šťouchnul. „Podstatné je, že všichni kromě tebe si to uvědomují. Ale ty se stále snažíš hrát si na svým vlastním písečku. Domníváš se, že víš všechno nejlíp, znáš odpověď na každou otázku, rozpoznáš všechny možnosti. Spoléháš na nějaký vnitřní pohled, který my postrádáme, a který ti umožňuje rozpoznat to nejlepší. Nevidíš pravdu. Víš proč, Pare? Jsi jako Krtek se svou rodinou a podzemním úkrytem. Jsi úplně stejný. Bez ohledu na to, co je pravda, nebo co si myslí ten druhý, vytváříš si svou vlastní skutečnost.“

Schoval ruku pod pokrývku a znovu si ji přitáhl těsně k sobě. „Proto jdu. Potřebuješ, abych šel. Někdo ti musí vysvětlit rozdíl mezi zvířátky na hraní a těmi skutečnými.“

Znovu se odvrátil a pohlédl ven z okna zmáčeného deštěm, kde si slábnoucí noční stíny stále hrály v mlze.

Parovi ztuhly rysy. Rozčilovalo ho, jak je bratr klidný. „Uvědomuji si ten rozdíl. Colle!“

Coll zavrtěl hlavou. „Ne, neuvědomuješ. Rozhodneš se tak, jak se ti to hodí a tím to hasne. Stejně jako se to stalo v případě Allanonovýho stínu nebo poselství, kterým tě pověřil najít Shannarův meč. I teď je to stejné. Zvířátka na hraní nebo skutečná. Není důležité, jaká opravdu jsou. Problém je v tom, jak je vnímáš.“

Par se rozčílil. „To není pravda!“

„Není? Pak mi odpověz na tohle. Co se stane zítra, jestli se mýlíš? Co když tam Shannarův meč není? Co když na nás Přízraky čekají? Co když píseň přání nepůsobí tak jak si myslíš? Odpověz mi, Pare. Co když se prostě jen mýlíš?“

Par stiskl kraj přikrývky, až mu zbělely klouby.

„Co se stane, jestli se ze zvířátek na hraní stanou skutečná? Co uděláš potom?“ Chvilku čekal a pak pronesl: Proto jdu také.“

„Jestli se ukáže že se mýlím, co na tom změní tvoje přítomnost?“ rozzuřeně vykřikl Par.

Coll chvíli mlčel. Pak se na něj ještě jednou podíval a věnoval mu malý ironický úsměv. „Opravdu nevíš?“

Znovu se odvrátil. Par si zklamaně kousal rty. Déšť na chvilku zesílil a kapky dopadaly na dřevěnou střechu kůlny s novou silou. Par se cítil malý a vystrašený. Věděl, že bratr má pravdu. Chová se bláznivě a impulzivně. Jeho odhodlání vrátit se do Jámy ohrožuje jejich životy. Ale uvědomoval si, že to na věci nic nemění; musí jít. V tom měl Coll také pravdu; už se rozhodnul a nedá se to změnit. Vedle bratra zůstal sedět vzpřímeně, ale Uvnitř se stáčel do klubíčka a pokoušel se schovat před tvářemi, které se mu zjevovaly.

Pak Coll tiše řekl: „Mám tě rád, Pare. A myslím, že do toho jdu z toho důvodu, že ty se do toho vrháš rovnou po hlavě,“

Par nechával jeho slova doznívat v nastávajícím tichu. Cítil jak ho hřejí na duši. Když zkoušel promluvit, nešlo to. Dlouze, pomalu a neslyšitelně si oddechl.

„Potřebuju abys šel se mnou, Colle,“ vyhrkl nakonec. „Opravdu.“

Coll přikývl. Potom oba mlčeli.

Kapitola 28

Po setkání s Divousem se Walker Boh vrátil ke Kamennému krbu a většinu týdne uvažoval o tom, co vyslechl. Převažovalo krásné počasí, teplé a slunečné dny, vzduch zaplňovala víme lesních stromů, květin a pramenů. V údolí se cítil v bezpečí; byl ochoten zůstat tu osamocen. Pověst mu poskytovala veškerou potřebnou společnost. Velká kočka ze slatin za ním chodila na jeho dlouhých procházkách, které podnikal. Tiše našlapovala v osamělých stopách, podél mechem porostlých břehů pramenů, mezi staletými mohutnými stromy a její neslyšná přítomnost mu dodávala jistotu. V noci spolu seděli na verandě před chatou, kočka dřímala a muž zíral k obloze na baldachýn měsíce a hvězd.

Vždycky přemýšlel. Nedokázal přerušit tok svých myšlenek. Vzpomínka na Divousova slova ho strašila dokonce i u Kamenného krbu, v jeho domově, kde by ho nic nemělo vyděsit. Slova si v jeho mysli hrála hloupé hry, nutila ho, aby se jim postavil a obhájil si, která z nich jsou vlastně pravdivá. Věděl, že se to stane, už předtím, než za Divousem šel. Že uslyší nejasná a znepokojivá slova, zamotané hádanky a polopravdy, jejichž vlákna vedou k pravdě, kterou hledal, a které mohl rozmotat jen jasnovidec. Věděl to, ale přesto se nedokázal dostatečně připravit.

Věděl hned, kde se Černý elfeín nachází. Jen na jednom místě mohly oči měnit lidi v kámen a hlasy je přivádět k šílenství, místě, kde mrtví leželi v naprosté černotě: Síni králů, hluboko v Dračích štítech. Říkalo se, že Síň králů byla vytvořena dávno předtím, než přišla doba druidů, jako rozlehlý, neprostupný labyrint jeskyní, ve kterém byli pohřbeni panovníci Čtyřzemí. Jednalo se o obrovskou kryptu, zapovězenou živím, chráněnou tmou, sochami zvanými Sfingy, napůl lidmi a napůl stvůrami, které mohly z živých udělat kámen, vílami, bytostmi bez těla, které obývaly část jeskyní zvanou Chodba větrů a jejichž lkaní přivádělo člověka k věčnému šílenství.

A sám Hrob, v němž váček popsaný runami skrývá Černý elfeín, je strážen hadím Valgem.

Přinejmenším byl, jestli je had dosud naživu. Když Allanon za časti Shey Ohmsforda hledal Shannarův meč, odehrála se mezi Valgem a skupinou vedenou Allanonem, strašná bitva. Nečekaně na hada narazili a museli si probít cestu. Pokud Walker věděl, nikdo, nikdy nezjistil, jestli had bitvu přežil.

Kdysi dávno se tam vrátil Allanon. Ale Allanon se o tom nikdy nezmínil.

V každém případě neřešil problém objevit elfeín, ale rozhodnutí, zda se za ním vydat, či nikoli. Síň králů byla nebezpečné místo, dokonce i pro Walkera Boha. Který se bál mnohem méně než obyčejní lidé. Kouzlo, dokonce druidské kouzlo, nemuselo znamenat dostatečnou obranu. A Walkerovo kouzlo zdaleka nedosahovalo moci Allanonova. Walker přemýšlel také o tom, co mu Divous neřekl. Bylo toho jistě víc než co mu odhalil; Divous nikdy neprozradil všechno, co věděl. A právě v tom číhala smrt.

Nesměl zapomenout ani na problém těch vizí. Byly tři a všechny velice znepokojivé. V první stál Walker na oblacích nad malou skupinkou lidí, která přišla k Hadeshornu a za Allanonovým stínem. Jedna ruka mu chyběla, protože tvrdil, že ji radši ztratí, než aby se druidové vrátili. V té druhé způsobil smrt ženy se stříbrnými vlasy, kouzelného stvoření neobyčejné krásy. Ve třetí, jej pevně držel Allanon, zatímco si pro něho přicházela smrt.

V každé z těchto vizí bylo zrnko pravdy a Walker to věděl — dost pravdy, že jí musí věnovat pozornost a ne ji prostě zavrhnout jako Divousovy posměšky. Ty vidiny něco znamenaly; Divous na něm nechal, aby přišel na to co to je.

Walker Boh rozjímal. Dny ubíhaly a žádné odpovědi nepřicházely. Znal jen místo, kde se nalézá Černý elfeín, který se temného strýce stále více zmocňoval. Jako vábnička, přitahující můru do plamene, i když si je vědoma číhající smrti. Přesto letí.

Ani Walker nemohl uniknout. Touha získat chybějící elfeín přemohla jeho rozhodnutí, počkat dokud nerozluští Divousovy hádanky. Opakoval si rozhovor tak dlouho, až se mu z něho dělalo zle. Utvrdil se v přesvědčení, že se z něj dozvěděl všechno, co se dozvědět mohl. Nezbývalo mu nic jiného, než pátrat po Černém elfeínu. Bude to nebezpečné; ale nebezpečí dobře znal. Rozhodl se nebát. Jen být velice opatrný.

Na konci týdne údolí opustil. Vyrazil za úsvitu. Měl na sobě dlouhý kabát do lesa a na zádech mu visel jen batoh se zásobami. Většinu z toho, co bude potřebovat, najde cestou. Putoval na západ do Černavy a neohlížel se, dokud Kamenný krb nezmizel z dohledu. Pověst zůstala doma. Jen velice těžko se s ní loučil: Walkerovi by se cítil lépe, kdyby ji měl s sebou. Jen několik živých bytostí by si trouflo napadnout dospělou kočku ze slatin. Ale i na Pověst číhalo mimo bezpečné hranice Východní země nebezpečí. Jinde se nemohla skrýt tak snadno a zároveň jí chybělo její přirozené prostředí. Navíc se celá věc týkala jen Walkera.

Ironie jeho konečného rozhodnutí ho neopouštěla. Zapřísahal se, že nechce mít nic společného s druidy a jejich záležitostmi. S nevolí následoval Para k Hadeshornu. Ze setkání se stínem odešel přesvědčený, že druid si s Ohmsfordovými znovu hraje a využívá je ke svým tajným plánům. V podstatě vyhodil Coglina z vlastního domu a tvrdil, že snaha o zasvěcení do tajů kouzla jeho růst spíše zpomalily než urychlily. Hrozil, že Druidskou historii, kterou mu starý muž přinesl, vezme a hodí ji do nejhlubšího močálu.

Později četl o Černém elfeínu a všechno změnilo. Stále nevěděl proč. Částečně za to mohla jeho zvědavost, jeho nenasytná touha po vědění. Skutečně existoval Černý elfeín? Dokázal vrátit zpět ztracený Paranor? Otázky, na které si musel odpovědět. Vábení jejich tajemství nikdy nemohl odolat. Takové hádanky musel vyřešit a tajemství odkrýt. Bylo zde vědění, které čekalo na odhalení. Skutečný smysl, kterému zasvětil svůj život.

Domníval se, že dokáže rozeznat dobro, a to ho také přimělo jít. I přes dosavadní zkušenosti s druidy věřil, že tak to je i se samotným Paranorem. Pokud se skutečně dal Druidštejn vrátit zpátky, možná to pomůže Čtyřzemí proti Přízrakům. Nemohl se smířit s představou, že když nepůjde, odsoudí rasy k budoucnosti, kterou druidův stín popsal.

Když odcházel, slíbil si, že udělá jen to, co bude nutné a především rozumné. Především zůstane svým vlastním pánem, nikoli hračkou, za kterou ho považoval Allanonův stín.

Zatímco procházel lesní houštinou, letní horko rostlo. Na západě, někde pod Dračími hřbety se hromadily mraky. V horách čekají bouřky.

Prošel Nefritovou soutěskou a pak přes Vlčí hřbety. Do Storlocku mu to trvalo pouhé tři dny. S pomocí Storů si doplnil zásoby a ráno čtvrtého dne vyrazil, aby přešel Pusté pláně. Tehdy ho dostihly bouře. Začalo pomalu a vytrvale pršet a krajina potemněla. Jako přízraky se objevovaly a zase mizely hlídky vojáků Federace na koních a karavany kupců, aniž by ho spatřily. V dálce hřměla bouře. Ve skličujícím horku zněla přidušeně a lenivě jako nespokojené vrčení, které se ozývá prázdnotou.

Na noc se Walker utábořil na Pustých pláních v bavlníkovém hájku. Nenašel tam žádné suché dřevo na podpal. Déšť ho celého promáčel, a tak spal zabalený do svého kabátu a třásl se vlhkem a zimou.

Ráno pršelo méně, mraky zeslábly a slunce skrz ně vysílalo šedé paprsky. Walker pokojně vstal, snědl studený sýr a ovoce. Znovu vyrazil. Před ním rostly zasmušile a temné Dračí štíty. Dosáhl soutěsky, která vedla nahoru do Údolí smutku a k Hadeshornu, cesta do Síně králů.

Večer se zastavil pod příkrovem skály, kde byla země suchá. Našel dřevo, rozdělal oheň, usušil si šaty a ohřál se. Připravoval se na zítřek, kdy nadejde čas vstoupit do jeskyní. Snědl teplé jídlo a pozoroval, jak tma v černém plášti mraků, mlhy a noci postupuje přes pustá místa kolem tábořiště. Chvíli vzpomínal na své mládí a uvažoval, co měl udělat jinak. Znovu začalo pršet a svět za jeho malým ohýnkem zmizel.

Spalo se mu dobře. Nic se mu nezdálo, nic neklidného ho nerušilo. Když se probudil, cítil se odpočatý a připravený na všechno. Věřil si, ale nebyl bezstarostný. Déšť ustal. Chvíli naslouchal zvukům probouzejícího se rána a hledal tajná varování. Žádná neobjevil.

Zahalil se do kabátu, na záda si dal batoh a vyšel.

Zatímco šplhal nahoru, uběhlo ráno. Zbystřil pozornost, pohledem pátral po holých skalách a trhlinách jestli neuvidí pohyb, předznamenávající nebezpečí. Opatrně postupoval a sledoval krajinu před sebou. S rozvahou si -vybíral cestu. Hory před ním připomínaly obrovské, prázdné a tiše spící obry, časem natolik spojené se zemi, že i kdyby se jim nějak podařilo probudit, zjistí, že už se nemohou pohybovat.

Vešel do Údolí smutku. V jeho kotli se třpytila vlhká skála a vody Hadeshornu kypěly jako hustá, zelená polévka. Opatrně ho obešel a nechal za sebou.

Dále svah stoupal a výstup byl namáhavější. Začal se zvedat vítr. Rozháněl mlhu a vzduch projasněl. Mezi Walkerem a zemí zůstal jen šedý strop mraků. Postupně se ochladilo a nakonec mrzlo. Na skále se tvořil led . Do tváře mu v malých poryvech narážel sníh. Ještě těsněji si kolem sebe utáhl kabát a přidal do kroku.

Walkerův postup se zpomalil a dlouho se mu zdálo, jakoby se nepohyboval vůbec. Nerovná stezka byla plná kamení a kroutila se skrz skály. Vítr mu nemilosrdně bušil do tváře a do rukou. Pohazoval si s ním, až hrozilo, že ho strhne zpátky. Hora vypadala stále stejně, nedalo se odhadnout, jak daleko už došel. Přestal vnímat všechno, co neleželo přímo před ním a omezil své soustředění na jednotlivé kroky. Aby se vzdálil chladu, ponořil se hluboko do svého nitra.

Zjistil, že myslí na Černý elfeín, na to jak vypadá, jak působí jeho kouzlo. Hrál si s tou představou v tichu své mysli. Uzavřel se před okolním nepohodlím a postavil tu představu jako maják, svítící na cestu.

V poledne vstoupil do kaňonu, tvořeném širokou mezerou mezi dvěma vrcholy s baldachýnem mraků, otevírajícím se do údolí, na jehož konci začínala úzká, klikatá stezka, ztrácející se ve skalách. Vítr utichl a zbyl z něj jen šepot, ozvěna dýchající v tichu, které ho náhle obklopilo. Hromadila se tu mlha uvězněná vrcholky hor. Walker cítil, jak mráz polevuje. Vystoupil ze svého nitra a znovu zbystřil a napjal pozornost. Pátral po tmavých rozsedlinách a rozích průchodu, kterým procházel.

Stěny ustoupily. Ocitl se na konci cesty.

Před ním ležel vchod do Síně králů, vyhloubený do skalní stěny. Tyčil se jako ohromný žaludek. Jeho klid střežily ohromné kamenné stráže, bojovníci v brnění s ostřím mečů zabodnutým do země. Stráže stály zády k ústí do jeskyně, tváře zjizvené větrem a časem a upínaly na Walkera oči, jakoby opravdu viděly.

Walker zpomalil a nakonec se zastavil. Cestu vpřed zahalovala temnota a ticho. Utichl vítr, jehož ozvěna mu stále zvonila v uších. Mlha zmizela. Dokonce i chlad se změnil v jakousi nehybnou, prázdnou třesavku.

V tom okamžiku Walker ucítil přítomnost nevyhnutelného. Pocit ho zahalil jako drahá kůže. Až do morku kostí, prostupoval jeho tělem. Byl to pocit smrti.

Naslouchal tichu. Pátral v temnotě. Čekal. Nechal svou mysl dosáhnout do prázdna. Nic neobjevil.

Minuty ubíhaly.

Nakonec se Walker Boh odhodlaně napřímil, sebral batoh a znovu vyrazil vpřed.

Na jih od širokého území Zlomu se nad sluncem rozpálenými břehy Mermidonu tyčil Tirfing. Nastávalo suché léto a tráva horkem usychala i tam, kde ji chránil stín. Přímé slunce spalovalo zemi na troud.

Wren Ohmsfordová se posadila a opřela se zády o kmen rozložitého dubu, kousek od místa, kde koně pili z blátivé kaluže. Pozorovala, jak na se západě barví slunce do červena a dotýká obzoru, zatímco den pomalu končí. Záře ji oslepovala tak, že tím směrem neviděla nic. Zastínila si oči. Bylo něco jiného, když se snažila aby ji Garth nenašel dřímat, a snažit se objevit někoho, kdo šel po jejich stopách.

Zamyšleně našpulila rty. Před více než dvěma dny zjistili, že je někdo sleduje. Ve skutečnosti to cítili, protože se pečlivě skrýval. Stále ještě to nevěděli, jestli to je on, nebo ona. Garth se toho rána vydal po stopách zpátky, aby se přesvědčil. Svlékl barevné oblečení a vyměnil ho za zablácený oděv. Začernil si tvář, ruce i vlasy a jako duch se vytratil do horka.

Ať už je sledoval kdokoli, znamenalo to pro něho nepříjemné překvapení.

Přestože den téměř končil, obrovský muž se stále nevracel. Jejich stín je možná chytřejší, než si představovali.

„Co chce?“ dumala.

Ráno položila Garthovi stejnou otázku a on si pomalu přejel prstem po krku. Pokoušela se něco namítnout, ale chyběly jí potřebné argumenty. Mohl je stejně dobře sledovat vrah, jako kdokoli jiný.

Přejížděla pohledem široké východní pláně. Sledování jí znepokojovalo. Víc, než to, když si uvědomila, že to má pravděpodobně něco společného s pátráním po elfech.

Chvíli podrážděně oddechovala rozčílená tím, jak se věci vyvíjejí. Ze setkání s Allanonovým stínem se vracela rozrušená, nespokojená s tím, co slyšela. Nevěděla jistě, co má dělat. Zdravý rozum jí říkal, že požadavek stínu je nesmyslný. Ale šestý smysl, na který tolik spoléhala, jí říkal, že se mílí. Druidové vždy věděli víc než lidé. Jejich varování a starost měly vždy své důvody. Par uvěřil. Nejspíš už pátral po ztraceném Shannarově meči. Zatímco Walker se s nimi rozloučil plný vzteku, zapřísáhlý, že nechce mít s druidy nic společného, jeho hněv po čase vyprchá. Byl příliš rozumný a příliš se kontroloval, než aby všechno hodil jen tak za hlavu. Také ona si to ještě rozmyslí.

Smutně pokývala hlavou. Věřila, že její rozhodnutí je neodvolatelné. Rozhodla se řídit zdravým rozumem a vrátila se s Garthem ke svým lidem. Celou věc s Allanonem a zmizelými elfy odložila stranou. Ale pochyby zůstávaly, otravný pocit, že něco na jejím rozhodnutí nebylo správné. Téměř neochotně se začala na elfy ptát. Nedalo to velkou práci; tuláci cestovali z jednoho konce Západní země na druhý. Vyměňovali to, co vlastnili, za to, co potřebovali. Projížděli vesnice a osady, v kterých žili lidé, se kterými se dalo hovořit. Pátrání po elfech jí nijak nezatěžovalo.

Občas se ptala přímo, jindy napůl žertem. Odpovědi, které dostala byly vždy stejné. Elfové už dávno zmizeli, tak dávno, že už nikdo nepamatuje kdy se to stalo. Nikdo nikdy elfa neviděl. Většina si ani nebyla jistá, jestli vůbec někde k vidění mohli být.

Už jen když se ptala, začala se Wren cítit hloupě, uvažovala o tom, že s tím skoncuje. Odešla spolu s Garthem od svých lidí, protože toužila po samotě, ve které mohla přemýšlet. Doufala, že se jí podaří pochopit vlastní pochybnosti.

A pak se objevil plížící stín. Napadlo jí, zda na celé věci opravdu něco není.

Koutkem oka zahlédla pohyb, nejasnou skvrnu na rozžhavené planině. Obezřetně se postavila do stínu dubu. Ze Skvrny se stala postava a z ní Garth. Obrovský chlapík k ní klusal a jeho svalnaté tělo pokrýval pot. Jako neúnavný stroj, snášel bez problémů i úmorná horka. Zběžně ji pozdravil a potřásl hlavou. Nikoho nevypátral.

Wren se mu chvíli dívala do očí a potom mu podala vak s vodou. Zatímco pil, opřela své hubené tělo o drsnou kůru dubu a zírala do pustých plání. Nevědomky zvedla ruku a dotkla se malého koženého váčku u krku. Zamyšleně si mezi prsty pohrávala s jeho obsahem. Elfeíny. Její amulet pro štěstí. Jaké štěstí jí teď přinesly?

Zahnala nepříjemný pocit a nasadila odhodlaný výraz. Na tom nezáleží. Všeho moc škodí. Nelíbilo se jí, že ji někdo sleduje a chystala se to ukončit. Změní směr cesty, zametou po sobě stopy, jednou nebo dvakrát se po nich vrátí, když bude třeba, pojedou celou noc. Svůj stín setřesou jednou provždy.

S divokým pohledem pustila váček.

Občas musíš štěstí postrčit.

Tiše jako kočka vstoupil Walker Boh do Síně králů, nehlučně prošel mezi dvěma mohutnými kamennými strážci a ústím jeskyně kráčel do černé tmy. Tam se zastavil a čekal, až oči přivyknou temnotě. Bylo tam slabé, zelené fosforeskující světlo, které vydávala skála. Aby našel cestu, nepotřeboval pochodeň.

Myslí mu proběhl obrázek jeskyní a připomněl mu, co musí hledat. Kdysi dávno mu ho Cogline nakreslil na kus papíru. Starý muž sám nikdy v jeskyních nebyl, ale ostatní druidové i Allanon ano. Cogline studoval staré mapy a prozradil svému žáku jejich tajemství. Walker si byl jistý, že najde cestu.

Vyrazil kupředu.

Chodba byla široká a pravidelná, na podlaze ani zdech neměla žádné ostré štěrbiny ani výstupky. Okolní tma se halila do hlubokého ticha, které přerušovala jen slabá ozvěna jeho kroků. Vzduch mrazil, protože chlad se ve skále usazoval po staletí. K Walkerovi pronikal i přes jeho oblečení. Roztřásl se. Uvnitř jeho mysli se probouzely nepříjemné pocity, samota, bezvýznamnost, nicotnost. Jeskyně ho změnily v maličké stvoření, jehož přítomnost v tomto starodávném, zapovězeném místě byla veřejnou urážkou. Bojoval s těmi pocity, protože věděl, o co se snaží. Po krátkém zápase zmizely v chladu a tichu.

Po chvíli se dostal do jeskyně Sfing. Znovu se zastavil, tentokrát aby se soustředil a stáhl hluboko do sobě, kam na něj kamenní duchové nedosáhnou. V tomto stavu vyšel kupředu, obklopený varovným šepotem a slovy moci. Pohled skláněl k zaprášené podlaze, několik stop před sebe. Pozoroval, jak kámen ubíhá.

V mysli viděl, jak nad ním jako strážci ční Sfingy, dva mohutné kamenné monolity. Tvrdilo se, že Sfingy, bytosti z jiných dob, které nikdy neviděl žádný živý člověk, mají lidské tváře a těla stvůr. Byly nepředstavitelně staré. Jejich životy se daly počítat na stovky generací smrtelníku. Před jejich zraky prošlo stejné množství mrtvých panovníků, odcházejících ze světa živých, na věčný odpočinek, do svých hrobů ve skále. Tolik jich bylo, a žádný se nevrátil.

Podívej se na nás, šeptaly! Podívej jak jsme dokonalé!

Cítil na sobě jejich pohledy a v mysli slyšel šeptat hlasy prodírající se ulitou, do které se schoval, jak ho prosí, aby se na ně podíval. Přidal do kroku, snažil se těch hlasů zbavit a odolával naléhání uposlechnout. Zdálo se, že na něj kamenné stvůry hrubě a vytrvale křičí.

Walkere Bohu! Podívej se na nás! Musíš!

Pospíchal kupředu, v hlavě mu hlučely jejich hlasy a jeho rozhodnost se ztrácela. I přes okolní chlad se mu na tváři objevily krůpěje potu. Svaly se mu napjaly až to zabolelo. Sk

řípal zuby a nadával si. Hořce si vzpomněl na Allanona, který- tudy před ním provedl sedm mužů a nevzdal to.

Nakonec prošel i on. Dostal se na druhý konec jeskyně a vykročil do chodby za ní. Šepoty utichly a zmizely. Sfingy nechal za sebou. Znovu vzhlédl, obezřetně odolal naléhání podívat se zpátky a pak se znovu vydal kupředu.

Chodba se zúžila a začala stáčet dolů. Walker zpomalil, protože si nebyl jist co číhá v jejích temných zákoutích. Zelené světlo svítilo velice nezřetelně a chodba se ponořila do hustého stínu. Přikrčil se, protože s každým dalším krokem cítil zřetelněji přítomnost něčeho, co čeká, aby ho napadlo. Chvíli si pohrával s myšlenkou použít kouzlo a osvítit jeskyni a zjistit, co se před ním skrývá, ale rychle tu myšlenku zavrhl. Když vyvolá kouzlo, upozorní na své zvláštní síly. Připadalo mu moudřejší, držet kouzlo v tajnosti. Poslouží mu daleko lépe, když ho použije nečekaně.

Stále se nic neobjevovalo. Setřásl ze sebe nepříjemné pocity a pokračoval dál. Chodba se narovnala a začala se znovu rozšiřovat.

Pak se ozval ten zvuk.

Věděl, že to přichází a že ho to nakonec zasáhne, ale stejně se nestačil připravit. Popadlo ho to, sevřelo ho do železných pout a unášelo kupředu. Zvuk připomínal vítr ječící v kaňonu, bouři hřmící nad pláněmi i moře narážející do útesu na pobřeží. A pod tím kvílely v nepředstavitelných bolestech duše a škrábaly svými kostmi po stěnách jeskyně.

Walker Boh se zuřivě připravil na obranu. Dostal se do Chodby větrů a nad sebou měl víly. Bleskově se všemu uzavřel. S překvapivou silou vůle se postavil děsivému zvuku a v mysli se soustředil na jediný obraz. Na sebe. Ten obraz vytvořil z čar a stínů. Zbytek vybarvil a vdechl mu život sílu a odhodlání. Vydal se kupředu. Potlačil lkaní víl do podivného bzučení, ozývajícího se kolem něho a snažícího se k němu proniknout. Sledoval, jak Chodba větrů ubíhá, pozoroval tu holou a prázdnou jeskyni, kde nebylo nic, kromě lkaní víl, vířícího v temnotě jako barevný, šílený blesk.

Nemohl udělat nic, čím by ho utišil. Výkřiky a kvílení do něj bušily a narážely. Cítil, jak mu docházejí síly, jako při přepadení Sfingami. Pomalu se vzdával. Útok byl až děsivě zuřivý. Bojoval s ním a někde uvnitř ucítil přicházet zoufalství. Viděl svůj obraz, jak se začíná třást a ztrácet. Přestával se ovládat. Během několika málo minut se nedokáže bránit vůbec.

Právě když se zdálo, že se musí vzdát, znovu se z toho dostal. Vyklopýtal z Chodby větra do malé jeskyně, která byla za ní. Lkaní víl utichlo. Walker se zhroutil u nejbližší stěny, svezl se po ní dolů a zůstal tak sedět. Celý se třásl. Pomalu a pravidelně dýchal. Sbíral se po kouscích zase dohromady. Čas plynul pomaleji a na chvilku mu dovolil zavřít oči.

Když je znovu otevřel, díval se na masivní kamenná vrata spojená se skálou železnými panty. Byly do nich vyryty runy, prastará znamení rudá jako oheň.

Dosáhl Shromaždiště, Hrobu, kde se nalézali pohřbení králové Čtyřzemí.

Pomalu vstal, upevnil si batoh a vykročil ke dveřím. Chvilku si prohlížel znamení. Opatrně na ně položil ruku a zatlačil. Vrata se otevřela a Walker Boh vešel dovnitř.

Stál v obrovské kruhové jeskyni rozdělené pruhy stínu a zeleného světla. Kolem stěn stály zapečetěné hrobky s mrtvými, uzavřenými kamenem a maltou. U pohřbených panovníků stály na stráži velebné a nadčasové sochy. V sudech a bednách se před každou nalézalo bohatství jejího pána, klenoty, kožešiny, zbraně a všemožné poklady. Pod nánosem prachu je téměř nešlo rozeznat. Stěny krypty se tyčily vzhůru do nekonečna a strop tvořil neproniknutelný baldachýn černi.

Krypta vypadala jako bez života.

Na druhém konci spatní další zavřená vrata. Za nimi žil had Valg. Stála tam Hranice mrtvých, oltář na němž po několik dní spočívali zemřelí králové Čtyřzemí. Od oltáře vedly kamenné schody dolů k jezírku, ve kterém se skrýval Valg. Předpokládalo se, že had stráží mrtvé. Walkera by nepřekvapilo kdyby zjistil, že je spíše požírá.

Dlouhou chvíli poslouchal jestli se něco nehýbe nebo nedýchá. Nic neslyšel. Prohlížel si Hrob. Černý elfeín se skrýval zde. Jestli si pospíší, nemusí se ani dozvědět, jestli je had Valg stále naživu.

Začal pomalu a nehlučně postupovat podél hrobek s mrtvými, jejich soch i bohatství. Pokladů si nevšímal: od Coglina věděl, že jsou pokryty jedem, který se stane osudným každému, kdo se jich dotkne. Procházel podél krypt mrtvých a přitom si prohlížel skalní stěny a runy, které je zdobily. Obešel kryptu a zjistil, že se dostal na místo odkud vyšel.

Nic.

Zamyšlené se zamračil. Kde je váček s Černým elfeínem?

Znovu si jeskyni prohlížel, pohledem pronikal závojem zeleného světla od jednoho stinného kouta ke druhému. Něco mu určitě uniklo. Ale co?

Na chvilku zavřel oči a nechal mysl prohlédnout černou tmu. Něco ucítil, přítomnost něčeho nepatrného, šeptajícího jeho jméno. Rychle otevřel oči. Jeho hubená tvář se napjala. Nenachází se to ve zdi; je to v podlaze!

Tentokrát procházel přes celou kryptu. Nechal se vést tím, co na něho čekalo. Předpokládal, že ho volá Černý elfeín. Měl svůj vlastní život, mohl odpovídat, když ho někdo volal. Vzdaloval se od soch, jejich pokladů, i od hrobek. Ztratil je z dohledu a oči upíral na jediné místo ve středu jeskyně.

Došel k němu a našel tam pravidelně opracovanou kamennou desku, klidně odpočívající na podlaze. Měla na sobě vyryty runy, znamení zašlá tak, že je téměř nemohl rozeznat. Váhal, nezřetelné písmo v něm vyvolávalo nepříjemný pocit. Pokud jsou to elfí runy, mohly vzniknout před tisíci lety; nemohl očekávat, že je dokáže přečíst.

Jeho osamělá postava poklekla ve středu jeskyně, odloučená dokonce i od mrtvých. Oprášil znamení v kameni a chvilku se je snažil rozluštit. Když ztratil trpělivost, vzdal to. Oběma rukama do kamene zatlačil. Ten se lehce a bez jediného zvuku odsunul stranou.

Cítil chvilkový nával vzrušení.

Otvor byl temný a zahalený stínem. Nic v něm nemohl rozeznat. Přesto v něm něco leželo...

Walker Boh na chvíli zapomněl na ostražitost která ho doposud nezklamala a natáhl ruku dolů do otvoru.

Najednou se mu kolem ruky něco ovinulo a stisklo ji. Ucítil krutou bolest a ruka mu znecitlivěla. Pokoušel se ji vytrhnout, ale nedokázal s ní pohnout. Zpanikařil. Stále ještě nevěděl, co tam dole je.

Zoufale použil kouzlo. Volnou rukou vyvolal světlo a poslal ho rychle do díry.

Z toho co spatřil ho zamrazilo. Žádný elfeín. Místo něho se mu kolem ruky omotal had. Ne však obyčejný had. Něco mnohem smrtícího. Poznal to hned. Napadl ho Asphinx, bytost z dávných pověstí stvořená ve stejné době jako její mohutné společnice ve vedlejších jeskyních, Sfingy. Ale Asphinx bylo stvoření z masa a kostí dokud někoho nezasáhlo. Teprve pak se měnilo v kámen.

A ať už zasáhlo cokoli, i to se změnilo v kámen.

Když zjistil, co se děje, zaťal Walker zuby. Ruka mu šedivěla, umírala, přikovaná k podlaze pevnou spirálou, ze které se nedokázala vytrhnout.

Walker Boh se pokusil vyškubnout ze sevření příšery. Ale marně. Zůstal zapuštěn do kamene, připoután k Asphinxovi a podlaze jeskyně jako nějakými okovy.

Projel jím strach a páral ho jako ostří nože. Skončil otráven. Stejně jako jeho ruka se celý promění v kámen. Pomalu. Neúprosně.

Dokud se z něj nestane socha.

Kapitola 29

Rozbřesk na Výčnělku přinesl změnu počasí, neboť první vlna bouře, která procházela Tyrsisem přeletěla na sever do Parmského hvozdu. Ještě za tmy první řada mraků začala pokrývat oblohu, zahalila měsíc a hvězdy a přeměnila celou noc v neproniknutelnou čerň. Pak přestal vát vítr, jeho šepot zmizel dříve, než si toho vůbec některý z bdících mužů v táboře psanců všimnul. Vzduch mlčel a tvářil se nepřátelsky. Několik kapek dopadlo na tváře hlídky a suchou prašnou skálu výběžku, na které tvořily rozšiřující se skvrny. Se sílícím deštěm všechno utichalo. Z lesnaté země se zdvihla pára, dosahovala až nad vrcholky stromů, kde se smíchala s mraky až nebylo vůbec nic vidět. Úsvit, který se konečně dostavil, přišel jako pás jasu podél východního horizontu. Byl tak slabý, že si po téměř nikdo nevšiml. V tu chvíli už déšť padal bez přestání, změnil se v prudký liják. Všichni, včetně hlídky, začali hledat přístřešky.

A proto nikdo neviděl Drtiče.

Musel se vynořit u lesa zpod pokrývky temnoty a začít si prorážet cestu podél útesů v době, kdy mraky vytvořily naprostou tmu, která znemožnila odhalit jeho přítomnost. Jak lezl, ozývaly se zvuky škrábání, skřípot jeho čelistí a opancéřování. Neústupně se dral nahoru, ale všechny zvuky se ztrácely v hřmění vzdálené bouře, zvuku deště a pohybu lidí a zvířat v táborech. Naneštěstí psanci na hlídce byli unavení, mrzutí a hlavně přesvědčeni, že se před svítáním nic nestane.

Drtič se dostal téměř na vrchol před nimi, když si uvědomili svoji chybu a vyhlásili poplach.

Křik probudil nejprve Morgana Leaha. Usnul v osikovém háji na opačném konci výběžku, když zmateně přemýšlel, co dělat se svým podezřením, týkajícím se totožnosti zrádce. Schoulil se do klubíčka v baldachýnu největšího stromu, zahalen do svého pláště, aby neprochladnul. Měl tak bolavé a ochromené svaly, že zpočátku nedokázal vstát. Sílící křik naplněný hrůzou nabýval na zuřivosti. Bez ohledu na bolest se přinutil vstát, uvolnil meč, připevněný na zádech a vykročil do deště.

Výběžek se nalézal v naprostém zmatku. Všude pobíhali muži, tmavé stíny ve světě šedi a vlhka vytahující zbraně. Objevilo se několik pochodní, jasné světelné signály v černotě, ale jejich plameny okamžitě hasil déšť. Morgan pospíchal s ostatními kupředu a hledal příčinu toho chaosu.

A pak ji uviděl. Drtič se dostal na vrchol výběžku. Vyhoupnul se vzhůru a vztyčil se nad pevnostmi psanců i muži, kteří na něho útočili. Čelisti zarýval do skály, aby se pevně zaháknul. Na jednom obrovském spáru se houpal téměř rozpůlený mrtvý muž — jeden z hlídky, která si příliš pozdě uvědomila jeho přítomnost.

Psanci se neohroženě hrnuli vpřed, chápali se tyčí a kopí, vráželi je do Drtičova obrovského těla a zoufale se snažili shodit monstrum zpět přes okraj. Obrovský Drtič se nad nimi tyčil jako zeď. Morgan zaváhal a zpomalil. Stejně tak se mohli pokoušet změnit tok řeky. Nic tak mohutného nemohla přemoci pouze lidská síla.

Drtič učinil náhlý výpad vpřed a vrhl se na útočníky. Tyče a kopí se lámaly a štěpily pod obrovskou masou jeho těla. Muži, kteří zůstali pod ním, zemřeli okamžitě, několik dalších chytil a roztrhal ostrými spáry. Část opevnění Výběžku se pod vahou té stvůry zřítila. Když se nahrbil směrem k Psancům, stáhli se. Rozbíjel zbraně, zásobárny, tábořiště, chytal vše, co se hýbalo. Údery mečů a nožů dopadajících na jeho tělo jakoby se Drtiče vůbec netýkaly. Neúprosně postupoval vpřed, pronásledoval muže, kteří před ním ustupovali, a ničil vše, co mu stálo v cestě.

„Svobodně zrození!“ zazněl najednou výkřik. „Ke mně!“

Jako jasná šarlatová postava v dešti a mlze se náhle zjevil Padishar Creel a shromažďoval své muže. Vykřikli v odpověď a hrnuli se aby mu stanuli po boku. Rychle je rozdělil do čet; polovina z nich napadla Drtiče mohutnými kůly, aby drželi stranou jeho drápy, zatímco váha spočívala na jeho zádech a bocích. Creeper se kroutil, ale postupoval dál.

„Svobodní, svobodní!“ ozývalo se ze všech stran a pokřik se zdvíhal do nebe naplňujíc šeď úsvitu hrůznou zběsilostí.

Pak se objevil Axhind a jeho Skalní trollové, mohutná těla od hlavy až k patě skrytá v brnění, třímali své sekery. Zaútočili na Drtiče a sekali po jeho drápech. Tři z nich zemřeli téměř okamžitě. Roztrhal je tak rychle, že zmizeli ve změti údů a krve. Ostatní sekali a bodali s takovým odhodláním, že mu roztříštili levý spár, který zůstal bez pohybu zlomený. Za okamžik ho odsekli celý.

Drtič zpomalil. Cestu, kterou prošel, pokrývala těla. Morgan stále stál mezi stvůrou a jeskyněmi. Nemohl se rozhodnout, co by měl dělat. Nechápal proč. Připadal si jakoby zabořený do tekutého písku. Viděl, jak se nestvůra zvedla ze země. Ve střehu jako had, který se chystá zaútočit, vztyčila hlavu a spáry, opřená o dolní polovinu svého těla a připravená kdykoli se vrhnout na útočníky a rozdrtit je. Trollové a psanci rychle ustoupili a varovně na sebe křičeli.

Morgan hledal Padishara, ale vůdce psanců zmizel. Horal ho nikde nemohl najít. Na okamžik mu prolétlo hlavou, že Padishar určitě padl. Po tváři a do očí mu stékal déšť. Zamrkal a vztekle se snažil z očí dostat vodu. Rukou nahmatal jílec meče, ale stále se držel zpátky.

Drtič postupoval kupředu, vrhal se napravo i nalevo, aby se vyhnul útokům z boku. Škubnutím ocasu odmrštil několik mužů do vzduchu. Vrhali na něj kopí a šípy, ale všechny se odrážely. Stále postupoval a tlačil obránce k jeskyním. Brzy před ním nebude kam ustoupit.

Morgan Leah se třásl. Udělej něco! křičela jeho mysl.

V ten samý okamžik se znovu objevil Padishar v ústí největší z jeskyní na Výběžku a svolával své muže k ústupu. Něco se za ním s rachocením objevilo. Jak se to blížilo, hlasitě to skřípalo a hlomozilo. Morgan zíral mlhou a tmou. Objevily se řady mužů táhnoucích lana a věc za Padisharem začala dostávat obrysy. Když se dostala z ústí jeskyně na světlo, Morgan ji poznal.

Byl to obrovský dřevěný samostříl.

Padishar poručil mužům, kteří ho táhli, aby ho natočili směrem na Drtiče. U velkého rumpálu na podstavci zbraně stál Chandos a navíjel zpátky tětivu. Mohutný špičatý šíp čekal na svém místě.

Drtič zaváhal, jakoby odhadoval možné nebezpečí hrozící od nové zbraně. Pak se trochu sklonil, vyrazil kupředu a spáry mu v očekávání klapaly.

Když se stvůra dostala padesát stop od samostřílu, poručil Padishar vystřelit první šíp. Minuli. Drtič zrychlil a Chandos spěšně napínal tětivu. Kuš znovu vystřelila, ale šíp se svezl po plátu brnění a odlétl pryč. Drtiče to odhodilo stranou a síla úderu ho trochu zpomalila, pak se napřímil a znovu vyrazil kupředu.

Morgan si najednou uvědomil, že na třetí výstřel nebude čas. Drtič se dostal příliš blízko. Chandos přesto zůstával u rumpálu a potřetí se zoufale snažil natáhnout tětivu. Drtič se stále přibližoval. Psanci a trollové se na bej ze všech stran sesypali, bušili do něj meči a sekerami. Nenechal se zastrašit. Pochopil, že kuše je jediná věc, které se mohl skutečně obávat. Hrnul se k ní, aby ji zničil.

Chandos vložil na místo třetí šíp a natáhnul ruku ke spoušti.

Příliš pozdě. Drtič se na se na kuši vrhl a roztříštil její mechanismus. Kolem se rozlétlo dřevo, kola, na kterých zbraň stála, úder nevydržela. Chandose to odhodilo. Muži se s křikem rozprchli. Drtič se posunul na vršek zbraně a potom se zvedl. Udělal to s rozmyslem, cítil své vítězství a věděl, že stačí ještě jeden výpad a zkáza bude dokonána.

Ale Padishar Creel byl rychlejší. Zatímco ostatní psanci prchali, Chandos ležel v bezvědomí ve tmě a Morgan zápasil s rozhodováním. Padishar zaútočil. V mlze a polosvětle deštivého rána vypadal vůdce psanců jako pouhá šarlatová skvrna, chopil se ležícího šípu z kuše, proletěl pod Drtičem a šíp zapřel vzhůru o zem. Rozbíjením kuše zaujatý Drtič si ničeho nepovšiml. Stvůra se vrhla na už tak rozbitou zbraň a nabodla se přímo na šíp se železnou špicí. Silou pádu projel šíp na jedné straně železem i masem a druhou vyrazil ven.

Drtič padnul na zem, Padishar se na poslední chvíli odkutálel stranou.

Stvůra se vztyčila, nabodnutá na šípu se chvěla bolestí a překvapením. Ztratila rovnováhu a málem se překotila. Zběsile se kroutila ve snaze vytáhnout smrtící kopí. Padla k zemi břichem vzhůru a svinula se do klubíčka. „Svobodní!“ vykřikl Padishar Creel a na drtiče se vrhnuli psanci i trollové. Jak meče a sekery rubaly, ze stvůry odletovaly kusy. Druhý spár byl také odříznut. Padishar křičel a povzbuzoval své muže, útočil s nimi a mával mečem vší silou, kterou vládl.

Začala zuřit bitva. I přes vážné zranění byl Drtič stále nebezpečný. Muži padali kolem něho a on je drtil. Když je zasáhnul, odlétali vzduchem pryč. Páral je svými drápy. Všechny pokusy dorazit stvůru končili nezdarem. Nakonec přinesli další šíp z kuše a zarazili mu ho okem až do mozku. Drtič se ještě jednou vzepjal a pak klesl.

Morgan se dění nezúčastnil. Všechno pozoroval z příliš velké dálky. Ještě dlouho poté se třásl. Po celém těle mu stékal pot. Nehnul ani prstem, aby v boji pomohl.

Něco se změnilo, psanci si uvědomili, že Výběžek není nezranitelný. Projevilo se to ihned. Padishar se ponořil do nejčernější ze svých nálad. Zuřivě proklínal Federaci, že Drtiče použila, mrtvou stvůru za škodu, kterou způsobila, hlídku, že nebyla ostražitější a hlavně sebe, že nebyl schopen podobnou věc předvídat. Psanci neochotně odcházeli za svými záležitostmi. Připomínali bezduché stádo jdoucí deštěm a šerem. Něco si zachmuřeně šeptali. Co muže zabránit Federaci poslat dalšího Drtiče? Pokud se objeví, jak se jim ho podaří zastavit? A co budou dělat, když Federace pošle něco daleko horšího?

Při útoku zahynulo osmnáct mužů a dvakrát tolik jich bylo zraněno, někteří z nich zemřou ještě než zapadne slunce. Padishar nechal padlé pohřbít na drahém konci svahu a raněné přenést do největší jeskyně, která se změnila v dočasnou nemocnici. Byly tam léky. Podávalo je několik mužů, kteří si dokázali poradit s ranami z boje. Skutečného ranhojiče psanci neměli. Ranním tichem zazníval nářek raněných a umírajících.

Drtiče dovlekli na kraj srázu a shodili ho dolů. Znamenalo to náročný a vyčerpávající úkol, ale Padishar by přítomnost stvůry na srázu nesnesl ani o chvíli déle, než bylo nutné. Použili lana a kladky, jeden konec připevnili k rozložité mrtvole a druhý sevřelo v nikou několik tuctů mužů, kteří Drtiče táhli palec po palci přes trosky tábora. Psancům to zabralo celé ráno. Morgan pracoval s nimi, s nikým nemluvil, snažil se zůstat nenápadný a stále se zabýval svým selháním.

Nakonec mu to došlo. Stále se snažil pomoci dotáhnout Drtiče na kraj srázu, unavené tělo ho bolelo, když se mu v mysli neočekávaně rozbřesklo. Uvědomil si, že to způsobil Leahův meč — nebo spíše nepřítomnost jeho kouzla, která Morgana ochromovala natolik, že se choval naprosto nerozhodně a zbaběle. Když objevil kouzlo meče, namluvil si, že je nepřemožitelný. Nikdy předtím podobný pocit síly nezažil, a ani se nedomníval, že je něco podobného možné. S takovým kouzlem dokázal všechno. Stále měl v mysli okamžik, kdy se vlastně naprosto sám postavil proti Přízrakům v Jámě. Úžasné. Vzrušující.

Ale také vyčerpávající. S každým použitím kouzla, ztrácel část sebe.

Když se Leahův meč zlomil a ztratil své kouzlo, uvědomil si, kolik z něj ubylo. Změnu na sobě cítil téměř ihned. Padishar byl přesvědčený, že se mýlí. Doporučil mu na tu ztrátu zapomenout. Rána se zahojí a časem bude zase v pořádku. Teď věděl, že se vůdce psanců mýlil. Nikdy se úplně neuzdraví. Jak jednou kouzlo použil, neodvratitelně se změnil. Nedokázal se ho zříci; bez kouzla ho byla jen půlka. Ačkoli jím vládl jen krátce, účinek se v něm zapsal natrvalo. Hladověl po kouzle. Potřeboval ho zpátky. Bez něj byl ztracený; cítil zmatek a strach. Skutečný důvod proč nedokázal během bitvy s Drtičem jednat. Věděl, co a jak má udělat. Měl však svázané ruce i nohy, nemohl přivolat kouzlo, aby mu pomohlo.

Netušil, co pro něho znamená skutečnost, že si dokázal tuhle věc přiznat. Pokračoval v práci jako stroj bez pocitů a z pomyšlení, že ho ztráta kouzla mohla takhle ochromit, ho mrazilo. V prudkém dešti a šeru se ponořil do svých myšlenek a doufal, že nikdo — obzvlášť ne Padishar Creel — jeho selhání nepostřehl a trápil se tím, co udělá, když se mu to stane znovu.

Po chvíli zjistil, že myslí na Para. Nikdy neuvažoval o tom, jaké to pro mladíka z údolí je, neustále zápasit s vlastním kouzlem. Když se musel vyrovnat ze ztrátou kouzla Leahova meče, teprve tehdy Morgan pochopil, jak těžké to musí mít Par. Jak se jeho přítel naučil žít s nejistou silou písně přání? Co asi cítil, když ho zklamala? Na cestě za Allanonem se to stalo mnohokrát. Jak se dokázal se svým selháním vyrovnat? Když mu došlo, že to přítel nějak dokázal, pocítil v žilách novou naději.

Kolem poledního Drtič zmizel a škody, které v táboře napáchal byly většinou odstraněny. Déšť ustal a bouře odtáhla na východ podél okraje Dračích štítů. Mraky se roztrhaly a mezi nimi vysvitlo slunce. Dlouhými paprsky si hrálo v tmavé zeleni rozlehlého Parmského hvozdu. Mlha se rozplynula a zůstalo jen vlhko, pokrývající všechno zářivým, stříbrným kobercem.

Federace velice rychle přitáhla katapulty a obléhací věže a začala s ostřelováním Výběžku. Katapulty vrhaly kameny a věže plné lučištníků neustále střílely šípy na tábor psanců. Nesnažili se zdolat výškový rozdíl; útok se omezoval na palebnou clonu proti srázu a jeho obyvatelům. Útok trval po celé odpoledne až do noci a nepřetržitě je obtěžoval. Psanci nemohli na střelbu nijak odpovědět; útočníci byli příliš daleko a příliš dobře chráněni. Kolem jeskyní nebylo bezpečné se procházet. Ztráta Drtiče Federaci nijak neodradila. Obléhání se protáhne, dokud nebudou obránci dostatečně oslabení, aby mohli být poraženi přímým útokem. Ať to mělo trvat dny, týdny nebo měsíce, výsledek bude stejný. Armáda Federace rozhodně vytrvá.

Obránci uskakovali a probíhali deštěm šípů, křičeli svůj vzdor dolů na útočníky a svou práci odváděli, jak nejlépe dokázali. Ale v soukromí svých úkrytů nespokojeně brnčeli a šeptali o svých pochybnostech. Nezáleželo na tom, v co kdysi věřili. Výběžek neudrží.

Morgan Leah stál tváří v tvář vlastním obavám. Horal se záměrně odloučil v úkrytu osikového hájku na druhé straně srázu, stranou od hlavních obranných pozic tábora, na které se útok Federace nejvíc soustředil. Na chvilku se mu podařilo zapomenout, že se nedokáže smířit se ztrátou Leahova meče, a hned stál před stejně těžkým rozhodnutím, týkajícím se totožnosti zrádce.

Nevěděl, co má dělat. Může se s tím někomu svěřit. Musí to někomu říci! Ale komu?

Padisharu Creelovi? Vůdce psanců by mu mohl a také nemusel věřit, ale každopádně nebylo pravděpodobné, že by tu věc nechal náhodě. Padisharovi by nezáleželo jestli to je Steff anebo Teel; prostě by je vyřídil — oba. Koneckonců neznal způsob jak se přesvědčit, který z nich zradil — nebo jestli to vůbec byli oni. A Padishar zrovna neměl náladu čekat na odpověď.

Morgan zavrtěl hlavou. Padisharovi to říci nemůže.

Steff? Za předpokladu, že se zaprodala Teel. Chtěl tomu věřit, ale co když se mýlí? A docela přesně věděl, jak Steff zareaguje. Jeho přítel Teel miloval. Teel mu zachránila život. Pokud nezíská nějaký důkaz, nepřijme Morganovo obvinění. A Morgan žádný důkaz neměl — přinejmenším nic, co by vzal do ruky a ukázal. Jediné co měl, byly úvahy, ať už rozumné nebo ne.

Vyřadil Steffa. “

Někdo jiný? Dostal se do slepé uličky. Kdyby tu byli, mohl si o tom promluvit s Parem nebo s Collem, nebo s Wren, nebo dokonce s Walkerem Bohem. Ale členy rodiny Ohmsfordů rozfoukal vítr všemi směry a on zůstal sám. Nemůže věřit nikomu.

Seděl mezí stromy a poslouchal vzdálené výkřiky obránců, zvuk katapultů a luků, práskání dřeva a železa, hučení letících šípů, drnčení, bouchání a skřípání při jejich dopadaly. Osaměl, ostrov uprostřed bitvy, která ho dostihla, ztracený v moři nerozhodností a pochybností. Něco musí udělat — ale stále nedokázal určit směr, kterým se měl ubírat. Tolik se chtěl stát součástí odboje proti Federaci, jít na sever a přidat se k psancům, podstoupit cestu za Shannarovým mečem a spatřit konec Přízraků. K takovým cílům se ubíral, když se vydával na cestu — takové smělé plány! Chtěl se vzdát své osamocené existence na Vysočině, bezcílného vodění za nos byrokratu, které tam Federace poslala vládnout, a skončil přinejlepším tak, že se účastnil nesmyslných pokusů a stal se přítěží mužů, kteří nemohli nic změnit i kdyby si to sebevíc přáli. Chtěl přece udělat něco skvělého, něco úžasného...

Něco, co by znamenalo změnu.

Nuže, nyní měl šanci. Mohl se stát jedním z nejdůležitějších lidí světa. A přitom tu ochromeně seděl.

Přešlo odpoledne a obléhám neustále pokračovalo. Morganův problém zůstal nevyřešen. Aby zjistil, co dělá Steff a Teel, vyšel jednou z hájku — přesněji, aby je špehoval, aby viděl, zda se něčím neprozradí. Trpaslíci se chovali stejně jako kdykoli předtím. Stále zesláblý Steff nedokázal mluvit více než několik minut, pak zase usnul; Teel se uzavřela do sebe a dávala si pozor. Nenápadně je sledoval a snažil se najít nějaký náznak, který by potvrdil jeho podezření — jakoukoli drobnost dokazující jejich pravdivost — nakonec odcházel s prázdnýma rukama.

Chvíli před setměním za ním přišel Padishar Creel. Hluboce zamyšlený Morgan velkého muže ani neslyšel přicházet. Ponořil se do svého nitra a snažil se rozhodnout, co udělá dál. Dokud Padishar nepromluvil, neuvědomoval si, že tam někdo je.

„Uzavřel jsi se do sebe?“

Morgan vyskočil. „Co? Ach, Padishar. Promiň.“

Velký muž se posadil naproti němu. Tvář měl unavenou a pokrytou potem a prachem. Jestli si všiml Morganovy nejistoty, nedal to znát. Natáhl si nohy, opřel se dozadu a přidržoval si lokty. Škubal sebou, když jím projížděla bolest z čerstvých ran. „Hnusný den, Horale,“ řekl s hlubokým ulehčením. „Dvaadvacet mužů zemřelo, další dva za nimi do rána poputujou a my se tady krčíme jako lišky vehnané do úzkých.“

Morgan mdle přikývl. Zoufale se snažil rozhodnout, co řekne.

„Pravda je, že mi na tom tak nezáleží.“ Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. „Federace nás bude obléhat tak dlouho, až všichni zapomeneme, proč jsem sem původně přišli. Konec mým nadějím a plánům. V této situaci, jsme k ničemu. Existují i jiná útočiště. Jednou přijde den vyrovnat si účty s těmi zbabělci, kteří proti nám vyvolávají temná kouzla, než aby se nám sami postavili.“ Odmlčel se. „Dospěl jsem k názoru, že nastal čas odejít.“

Morgan se překvapeně vzpřímil. „Utéci?“

„Zadními dveřmi, o kterých jsem se zmínil. Chtěl jsem ti to oznámit. Budu potřebovat pomoc.“

Morgan zíral. „Moji pomoc?“

Padishar se pomalu narovnal. „Potřebuji někoho, kdo donese zprávu do Tyrsisu — k Damson a mladíkům z údolí. Musí se dozvědět, co se stalo. Já sám jít nemohu. Musím se postarat o své muže. Myslel jsem na tebe.“

Morgan ihned odvětil. „Souhlasím. Udělám to.“

Ruka vůdce psanců se varovně zvedla. „Ne tak rychle. Výčnělek nebudeme opouštět hned a pravděpodobně ani v příštích třech dnech. Ranění ještě nejsou schopni přesunu. Ale chci, abys odešel ty. Vlastně už zítra. Damson je chytrá dívka, která nosí na svých ramenech bystrou hlavu, ale jedná trochu neuváženě. Přemýšlel jsem o tvé otázce, jestli se nepokusí přivést sem ty mladíky. Mohl jsem se mýlit; možná právě o to se pokusí. Musíš se postarat, aby to neudělala.“

„Postarám se o to.“

„Zadními dveřmi — tak jak jsem řekl. A půjdeš sám.“

Morganovo obočí se zachmuřilo.

„Sám, příteli. Tvoji přátelé zůstanou se mnou. Za prvé se nemůžeš procházet Truborohem s párem trpaslíků v závěsu — i když by s tím souhlasili. Federace vás dostane do želízek během dvou minut. A za druhé, nemůžeme vůbec riskovat po zradě, o které víme. Nikdo nesmí znát tvé plány.“

Horal o tom chvíli přemýšlel. Padishar měl pravdu. Nemělo smysl zbytečně riskovat. Nejlepší bude, když půjde sám a nikomu o tom neřekne — zvláště ne Steffovi a Teel. V poslední chvíli si rozmyslel, vyslovit to nahlas. Jenom přikývl.

„Dobře. Vyřízeno. Až na jednu věc.“ Padishar se zdvihl na nohy. „Pojď se mnou.“

Vedl Morgana přes tábor do největší z jeskyní, která se otvírala k útesům na konci výběžku. Vedl ho kolem výklenku, ve kterém se starali o raněné a dále do zadních místností. Tam začínalo možná tucet tunelů. Otevíraly se jeden vedle druhého a mizely v temnotě. Padishar si cestou dovnitř vzal pochodeň; teď zapálil další, která se rozhořela na železném nosiči přibitém do zdi jeskyně. Chvíli se kolem sebe rozhlížel, aby se přesvědčil, že jim nikdo nevěnuje žádnou zvláštní pozornost. Pak pokynul Morganovi, aby postupoval vpřed. Míjel jednotlivé tunely a vedl horala řadou skladišť k nejhlubší části jeskyně, několik stovek stop ve skalách útesu až ke zdi, kde se nalézaly ve výšce dvaceti stop upevněné dopravní klece. Vládlo zde ticho, hluk zůstal daleko za nimi. Znovu se letmo otočil dozadu, pátrajíc v temnotě.

Pak podal pochodeň Morganovi, natáhl obě ruce a prsty se zachytil do spárů klece. Zatáhnul. Falešný předek schovaných dveří se uvolnil, za nimi se nacházel tunel.

„Kamaráde, viděl jsi jak jsem to udělal?“ zeptal se mírně. Morgan přikývl.

Padishar si vzal zpět svou pochodeň a strčil ji dovnitř. Morgan se naklonil vpřed. Zdi tajného tunelu se stáčely a ohýbaly dolů do skály, kde se ztrácely z dohledu.

„Vede skrz celou horu.“ řekl Padishar. „Jdi až na jeho konec a vyjdeš nad Parmským hvozdem jižně od Dračích štítů, východně od průsmyku Poznání. Ostře se na Morgana podíval. „Kdyby ses chtěl pokusit projít jinými cestami — ke kterým jsem pro jistotu postavil stráže — asi bychom tě už nikdy nespatřili. Rozuměl jsi?“

Zavřel tajné dveře a ustoupil zpět. „Ukázal jsem ti to teď, protože později s tebou nebudu moci jít. Zůstanu venku, abych ti kryl záda.“ Trochu se na Morgana usmál. „Postarám se o tvůj bezproblémový odchod.“

Vrátili se skladovacími místnostmi a hlavní jeskyní na Výběžek. Snesla se tma, poslední sluneční světlo zmizelo v soumraku. Vůdce psanců se zastavil, protáhl se a zhluboka se nadechl večerního vzduchu.

„Poslouchej mě, příteli,“ řekl potichu. „Je tu ještě jedna věc. Musíš přestat dumat o tom, co se stalo s mečem, který nosíš. Nemůžeš s sebou vláčet břímě a přitom mít v hlavě jasno; vláčíš moc těžký náklad, dokonce i pro tak odhodlaného člověka, jako jsi ty. Odlož ho. Nech to tady. Máš dost velké srdce, abys to zvládl bez meče.“

Ví o dnešním ránu, uvědomil si Morgan. Ví to a říká, že je všechno v pořádku.

Padishar si povzdechl. „Bolí mě všechny kosti, ale ve srovnání s tím, jak mě bolí srdce. Je mi líto, co se tady stalo. Nenávidím je za všechno to zlo.“ Pořádně se na Morgana zadíval. „To je to břímě, které myslím. Pamatuj na to.“

Otočil se a vykročil do tmy. Morgan ho chtěl zavolal zpět. Dokonce za ním vykročil, teď by se mu snad mohl svěřit se svým podezřením. Zdálo se to tak jednoduché. Sejme ze sebe odpovědnost, kterou cítí, když si tu záležitost nechává pro sebe. Už s tím nebude sám.

Bojoval s nerozhodností stejně celý po celý den.

A znovu prohrál.

Usnul, zahalen do svého kabátu a schoulen ve stínu osiky. Země již po ranním lijáku vyschla; noc byla teplá a vzduch přinášel vůni lesa. Spal dobře a beze snů. Strach a nejistota se pomalu vypařovaly jako ranní rosa. Pozůstatek dřívějšího kouzla vytlačovala z jeho mysli únava. Mateřsky ho ovinula a lehounce chlácholila, zatímco čas plynul.

A pak se probudil.

O rameno se mu opírala ruka a tiskla ho. Stalo se to tak rychle, že si v prvním okamžiku myslel, že ho někdo napadl. Vymotal se z kabátu a vyskočil na nohy. Zuřivě se ve tmě otočil.

Stál tváří v tvář Steffovi.

Trpaslík se přikrčil. Stál před ním zabalený do deky, vlasy mu trčely vzhůru a jeho vystrašená, bledá a sinavá tvář se potila, přestože dnešní noc příjemně chladila. Jeho tmavé oči horečnatě plály, v jejich pohledu se zrcadlilo něco hrůzného a zoufalého.

„Teel je pryč,“ chraptivě zašeptal.

Aby se uklidnil, zhluboka se Morgan nadechl. „Kde pryč?“ zvládl říci, jednu ruku stále pevně přimknutou na rukojeti dýky u pasu.

Steff zakroutil hlavou a jeho hlas zazněl v nočním tichu velice drsně. „Nevím. Odešla asi před hodinou. Viděl sem jí. Myslela si, že spím, ale...“ Hlas se mu vytratil. „Něco tu nehraje, Morgane. Něco.“ Nemohl téměř mluvit. „Kde je? Kde je Teel?“

Morgan Leah znal odpověď ihned.

Kapitola 30

Stejné noci se Par Ohmsford vydal naposledy za Shannarovým mečem.

Jako neproniknutelný černý plášť pokryla temnota město Tyrsis. Déšť a pára se změnily v mlhu tak hustou, že střechy a stěny budov, vozíky a stánky na trzích a dokonce i dláždění ulic zmizely, jakoby se rozpustily. Měsíc ani hvězdy nebylo vidět a světla města blikala jako svíčky, které v každém okamžiku zhasnou.

Damson Rhee vedla oba mladíky ze zahradního přístřešku do šera, skrývali se v kabátech s kapucami. Útočila na ně mlha; byla vlhká a těžká a zalézala pod oděv na kůži. Den skončil předčasně. Objevila se mlha vytlačila ho do soumraku. Vyrostla z travnaté země pod výběžkem a valila se jako přílivová vlna dokud jednoduše nepřesáhla zdi Tyrsisu a nepohltila ho. Chlad předešlé noci nahradilo stejně nepříjemné teplo, páchnoucí plísní a hnilobou. Celý den si lidé ve městě s obavami šeptali o podivném chování počasí; a když zmizelo i poslední slabé, šedé světlo dne, zabarikádoval! se strachem ve svých domovech.

Damson a mladíci z údolí zjistili, že jsou v tichých, mlhou pokrytých ulicích vlastně sami. Osamělí kolemjdoucí připomínali záhrobní přízraky jdoucí odnikud a mířící tamtéž. Ozývaly se zvuky. Přicházely z dálky a mlžný závoj je tlumil natolik, že nešlo rozeznat, co je vydává ani odkud přesně přicházejí. Náhle zazněly do ticha kroky a rychlý dusot bot odezněl stejně tak rychle jako se objevil. Procházející, nebo spíše proplouvající postavy, je ihned minuly.

Noc stvořená pro přízraky, které neexistují.

Par se jim snažil vyhýbat. Dařilo se mu to jen částečně. Přebývali v něm duchové, které si sám stvořil. Jejich původ bylo možné vystopovat ve stínech, které se míhaly v mlze. Daleko od světlého bodu pouliční lampy, rostl slib, který si Par dal — malé, vystrašené, zašeptané nic. Této noci, kdy se vydali dolů do Jámy musí Colla i Damson ochránit. V závěsu za ním kráčela víra, že vládne dostatečnou silou kouzla písně přání. Aby dokázal slib dodržet, musí vyvolat píseň přání stejně tak, jako se kdysi užívaly elfeíny — ne aby vytvořil obrazy a představy, ale jako zbraň síly a moci. Nesmělá a křehká víra stíhala jeho slib. Na druhé straně cesty se u kamenné zdi obchodu krčila zapadlá vina, kterou cítil. Když se snažil hájit pravdu a vím, myslel jen na sebe — ta vina hrozila, že ho zadusí.

A nad nad slibem, vírou a vinou se vznášel obrovitý pták modlitby. Slepé, bezohledné a vytesané do kamene — takové se zdálo jeho odhodlání splnit úkol, který mu dal Allanonův stín. Vzít Jámě a jejím Přízrakům ztracený Shannarův meč.

Je tam ve svém výklenku, ujišťoval se v soukromí svých myšlenek. Shannarův meč. Čekal na něj.

Ale duchů se nezbavil. Slyšel šepot jejich pochybností. Slídili kolem jeho křehké sebedůvěry jako hyeny, posmívali se mu za jeho pýchu a bláznivou jistotu, trápili ho živými obrazy osudu, který je čekal pokud se Par mýlí. Uzavřel se jim. Ale nemohl přehlížet jejich přítomnost. Jak všichni tři pomalu poslepu postupovali mlhou a vlhkem prázdnými ulicemi města, ponořil se hluboko do sebe a našel úkryt v jádru svého rozhodnutí. Všechno vsadil na to, že má pravdu. Ale jestli ji nemá? Kdo, kromě Colla a Damson bude kvůli jeho chybě trpět?

Chvíli myslel na všechny, od kterých se na své pouti vzdálil — postavy ztracené v následujících událostech, které ho přivedly až sem. Jeho rodiče vězní Federace ve vesnici ve Stinném dole — laskaví a hodní lidé, kteří nikdy nikomu neublížili a o tom co teď dělá nic nevěděli. Co s nimi bude, napadlo ho, když neuspěju? Co Morgan Leah, statný trpaslík Steff a tajemná Teel? Věděl, že i v této chvíli, skryti na Výběžku, v bezpečí hluboko v Parmském hvozdu osnují plány proti Federaci. Zasáhne jeho vina i je? A co ostatní, kteří přišli k Hadeshornu? Walker Boh se vrátil ke Kamennému krbu. Wren odešla zpátky do Západní země. Cogline zmizel.

A Allanon. Co druidův stín? Allanon, který možná nikdy neexistoval?

Nedělá chybu, nemýlí se. Věděl to. Je si tím naprosto jist.

Damson zpomalila. Došli k úzkému kamennému schodišti, které se stáčelo dolů do stoky. Na okamžik se otočila a tvrdým pohledem zelených očí pohlédla na Para a Colla. Pak na ně kývla a začala sestupovat. Mladíci z údolí ji následovali. Para doprovázely přízraky, těsně ho obemykali, na tváři cítil hluboký dech, stejně skutečný jako jeho vlastní. Damson je vedla; Coll šel poslední. Mlčeli. Par nevěřil, že se mu vůbec podaří vydat hlásku. Ústa i krk měl sevřené.

Bál se.

Damson vytáhla louči, aby posvítila na cestu. Tmu prozářilo světlo, nehlučně pokračovali dál. Par pohlédl na Damson a otočil se na Colla. Tváře měli bledé a napjaté. Oba se na okamžik střetli s jeho pohledem a pak odvrátili zrak.

Trvalo asi hodinu, než došli ke Krtkovi. Když k němu vyšplhali ze suché šachty, čekal na ně, krčil se ve stínu a vypadal jako ježatý chomáč vlasů, ze kterého vykukovaly dvě třpytivé oči.

“Krtku?“ zavolala na něj mírně Damson.

Chvilku nikdo neodpovídal. Krtek se hrbil ve skalní trhlině ve výklenku. Ve tmě nebyl skoro vidět. Bez louče, kterou vzala Damson, by si ho vůbec nevšimli. Mlčky na ně zíral a ujišťoval se, kdo opravdu jsou. Nakonec se o stopu nebo dvě posunul blíž a zastavil se.

„Dobrý večer, rozkošná Damson,“ zašeptal. Zběžně pohlédl na mladíky z údolí, ale nic jim neřekl.

„Dobrý večer, Krtku,“ odpověděla Damson. Zvedla hlavu. „Proč se schováváš?“

Krtek zamrkal jako sova. „Přemýšlel jsem.“

Damson zaváhala a zamračila se. Zastrčila pochodeň do štěrbiny ve skalní zdi tak, aby světlo nerušilo jejího zvláštního přítele. Pak se k němu sehnula. Mladíci zůstali nehybně stát.

„Cos objevil, Krtku?“ zeptala se Damson tiše.

Krtek se posunul. Měl na sobě kožené kalhoty a halenu, obojí se téměř ztrácelo v kožešině jeho těla. I nohy měl pokryté srstí. Neměl žádné boty.

„Chodba vede do Paláce králů z Tyrsisu a odtamtud další do Jámy,“ řekl Krtek. Přikrčil se. "I tam jsou Přízraky.“

Damson kývla. „Dostaneme se přes ně?“

Krtek si rukama promnul nos. Pak si ji dlouho prohlížel, jakoby v její tváři našel něco, co mu předtím uniklo. „Snad,“ řekl nakonec. „Zkusíme to?“

Damson se usmála a znovu kývla. Krtek se postavil. Bylo to malé huňaté klubko s rukama a nohama vypadajícíma jako dodatečné příslušenství. Kdo to je, divil se Par? Trpaslík? Skřet? Kdo?

„Tudy,“ řekl Krtek a pokynul do temné chodby. „Jestli chcete, vezměte si louči. Chvíli si můžeme svítit.“ Ostře pohlédl na mladíky z údolí. „Ale musíte mlčet.“

Vyrazili. Vedl je dolů do útrob nejhlubších stok města, do katakomb, vedoucích různými úrovněmi a podlažími, hluboko do dlouhé věky nepoužívaných chodeb. Na skalních stěnách i na zemi ležela tlustá vrstva prachu nepoznamenaného dotykem lidské noha. Drželo se zde teplo: mlha a vlhko sem nepronikaly. Do útesů vyhloubené chodby se zdvihaly a klesaly, procházely místnostmi a výklenky, které kdysi používali obránci města jako únikových cest, skladiště potravin a zbraní a příležitostně i jako úkryt pro obyvatele Tyrsisu — muže, ženy i děti. Ve stěnách se nalézaly zrezlé dveře, vypadávající z pantů, závory měly rozbité a zlámané a dřevěné trámoví hnilo. Čas od času se ve tmě mihly krysy. Před lidmi a světlem rychle utíkaly.

Čas plynul. Par nedokázal odhadnout, jak dlouho je Krtek podzemními tunely vede. Chvílemi je nechával odpočívat, přestože sám odpočinek nepotřeboval. Vzali si s sebou vodu a trochu jídla na posilněnou. Krtek však nic nechtěl. Ani se nezdálo, že je ozbrojený. Vždy se na několik okamžiků zastavili a usadili se v okolní tmě dokola. Čtyři osamělí lidé pohřbení stovky stop pod skálou. Tři z nich srkali vodu a uždibovali jídlo, čtvrtý se díval jako kočka a všichni se účastnili jakéhosi zvláštního obřadu.

Po nějaké době začaly Para bolet nohy. Zanechali za sebou tucty chodeb a mladík z údolí netušil kde jsou, ani jakým směrem jdou. Louče se kterou vyšli dohořela a už dvakrát ji vyměnili. Oblečení a boty měli pokryté prachem a na tvářích si rozmazávali šmouhy. Par měl tak vyprahlé hrdlo, že téměř nemohl polykat.

Krtek zastavil na křižovatce několika tunelů. Na protější zdi byl ve skále připevněn těžký železný žebřík. Zdvihal se do tmy a tam mizel.

Krtek se otočil, ukázal nahoru a před pusou si podržel ušmudlaný prst. Všichni pochopili, co to znamená.

Tiše šplhali po žebříku vzhůru. Opatrně našlapovali a s obavou naslouchali, jak příčky pod jejich váhou sténají a vržou. V roztodivných a stěží rozpoznatelných tvarech vrhalo světlo louče na zdi šachty jejich stíny. Chodby pod nimi se ztrácely v černi.

Na konci žebříku se nacházel poklop. Krtek se zapřel a nadzdvihl ho. Poklop se o palec pootevřel a Krtek vykouknul ven. Spokojeně jej zvednul a víko dopadlo s dutým žuchnutím na zem. Krtek se vyškrábal ven následován Damson a mladíky z údolí.

Stáli v kamenné kobce s velkými sudy olemovanými pruhy železa, ve velkém prázdném sklepě. Všude ležely rozházené řetězy a pouta. Dveře cely zdobily železné mříže a nespočetné chodby mizely za v černých dírách. Na druhém konci sklepa vedlo do stínu jediné široké schodiště. Nesmírné ticho se stalo součástí kamenů ve zdi. Visící temnotu částečně rozhánělo hořící světlo poslední pochodně, kterou s sebou skupinka měla.

Krtek přistoupil blíž k Damson a něco jí pošeptal. Damson přikývla. Otočila se k mužům z údolí, ukázala na místo, kde začínaly ve tmě schody a beze slov vyřkla slovo ,Přízraky'.

Krtek spěchal skrz sklep k řadě dveří umístěných ve zdi po jejich pravici. Bezhlučně je otevřel, počkal až projdou a pak je za nimi pevně zavřel. Stáli v krátké chodbě, končící u dalších dveří. Krtek je vedl i těmito dveřmi do místnosti za nimi.

Až na kusy dřeva pocházející z uvolněných kusů kovových štítů dopravních klecí a krysy, která rychle utekla do díry ve zdi z kamenných kvádrů byla místnost prázdná.

Krtek zatahal Damson za rukáv, která se musela sklonit, aby ho mohla vyslechnout. Když skončil, podívala se na bratry.

„Prošli jsme pod městem přes útesy na západním konci Veřejného parku až do paláce. Nacházíme se v jeho spodních podlažích, v místech, kde bývalo vězení. Právě tady provedly armády Černého mága v dobách Balinora Buckhannaha, posledního krále Tyrsisu, nečekaný průlom.“

Krtek řekl něco dalšího. Damson se zachmuřila. „Krtek se domnívá, že v místnostech nad námi mohou být Přízraky — ne Přízraky z Jámy, ale jiné. Přestože je nevidí, cítí je.“

„Co to znamená?“ zeptal se hned Par.

„Blíže jim může být pouze tváří v tvář, dál zajít nemůže.“ Prohlížela si strop místnosti a její tvář zmizela ze světla pochodně. „Znamená to, pokud by je chtěl vidět, uvidí i oni jeho.“

Par neochotně sledoval její pohled. Mluvili šeptem, ale nebylo jasné, zda i to dostačuje. „Nemůžou nás slyšet?“ zeptal se, ztišil ještě víc svůj hlas a přitiskl své rty k jejímu uchu.

Zavrtěla hlavou. „Tady nejspíš ne. Ale dále už nebudeme moci mluvit.“ Podívala se na Colla. V temnotě se vůbec nehýbal. „Jsi v pořádku?“ Pobledlý Coll přikývl. Podívala se zpět na Para. „Máme před sebou ještě kus cesty. Musíme použít katakomby pod palácem, abychom se dostali ke dveřím v útesu, kterými se dostaneme dovnitř. Krtek zná cestu. Ale musíme být velice opatrní. Včera v tunelu žádné Přízraky nepotkal ale to se mohlo změnit.“

Par vrhl na Krtka krátký pohled. Seděl na bobku u jedné ze zdí, ve světle pochodně nebyl téměř vidět. Jak je pozoroval, oči mu plály. Jednou nikou si neustále hladil srst.

Mladík z údolí pocítil nutkavý neklid. Posunul se mezi Damson a Krtka tak, aby na něj nebylo vidět. Doufal, že ho slyší jen ona: „Jsi si jistá, že mu můžeme věřit?“

Damsonina bledá tvář se nepohnula, ale její oči vypadaly, jakoby se zadívaly někam hodně daleko. „Tak jistá jak si jen mohu být.“ Odmlčela se. „Myslíš si, že máme na vybranou?“

Par pomalu zavrtěl hlavou.

Damson se slabě a ironicky usmála. „Proč si s tím tedy lámeme hlavu?“

Samozřejmě měla pravdu. Pokud by nesouhlasil, že se otočí a půjde zpět, nemělo jeho podezření žádný smysl. Rozhodnutí Para Ohmsforda však bylo nezvratné. Už dříve o tom přemýšlel. Chtěl si vyzkoušet kouzlo písně přání — přesvědčit se, zda s ním skutečně dokáže to, co si myslí, že umí. Ujistit se o tom. Dosud neměl žádnou příležitost kouzlo vyzkoušet, ne způsobem, který potřeboval — neprojevilo by se. Ano, dokázal vytvářet představy. Ale nemohl vyvolat skutečnou moc písně přání, dokud ji proti něčemu nepostaví. A ani tehdy se to možná nepodaří.

Ale ta moc v něm vyčkává, snažil se zoufale ujistit před pochybnostmi svých přízraku. Musí tady být.

„Tohle už nepotřebujeme.“ řekla Damson a mávla pochodní. Podala ji Parovi, zalovila v kapsách a vyndala pár zvláštních bílých kamenů olemovaných stříbrem. Jeden si nechala a druhý mu podala. „Zhasni tu pochodeň,“ nařídila mu. „Pak pevně sevři kámen a zahřej ho. Až ucítíš teplo, rozevři dlaň.“

Hodil pochodeň do prachu a tak ji uhasil. Místnost úplně zčernala. Sevřel zvláštní kámen v dlani a držel ho tam. Za pár sekund cítil, jak se zahřívá. Rozevřel dlaň. Kámen vydával skrovné stříbrné světlo. Jeho oči po nějaké době přivykly světlu. Zjistil, že je dostatečně silné, aby odhalilo tváře společníků i prostor několika stop okolo.

„Až se světlo začne vytrácet, zase ten kámen zahřej v dlani.“

Ruku položila pevně na kámen v té jeho, chvíli ji tam nechala a pak ji zvedla. Stříbrné světlo svítilo mnohem jasněji. Par se nechtěně zasmál, údiv v jeho očích nešel přehlédnout. „Pěkný trik, Damson,“ vydechnul.

„Kousek mého vlastního kouzla, mladíku,“ řekla něžně a její oči se na něj zahleděly. „Kouzla z ulice od holky z ulice. Ne tak skvělá jako skutečná kouzla, ale dá se jim věřit. Žádný kouř, žádný zápach, dají se jednoduše skrýt. Lepší než pochodeň, jestliže nechceme, aby nás někdo odhalil.“

„Dokonalé,“ souhlasil.

Krtek je vyvedl z místnosti do tmy, aniž k tomu zcela zřejmě potřeboval sebemenší světlo. Damson s kamenem v ruce tvora následovala, Par šel za ní a Coll průvod uzavíral. Vyšli druhými dveřmi do chodby, která se stáčela a procházela kolem dalších dveří a pokojů. Pohybovali se bez jakýchkoliv zvuků. Mlčeli. Boty jim lehce skřípaly o kámen a jejich dech zněl jako hluboké syčení.

Par se znovu přistihl, že přemýšlí o Krtkovi. Mohl Krtkovi věřit? Nebyl ten malý chlapík někým jiným, než za koho se vydával? Přízraky se mohou objevit jako kdokoliv. Co když je Krtek Přízrak? Zase otázky a žádná odpověď. Neexistuje nikdo, komu může věřit pomyslel si pochmurně — nikdo kromě Colla. A Damson. Damson věřil.

Nebo ne?

Zahnal náhlý mrak pochybnosti, který se ho snažil přepadnout. Teď si nemůže dovolit klást takové otázky, Už bylo pozdě něco změnit. Ani v případě záporných odpovědí. Vsadil všechno na Damsonin úsudek, musí věřit, že neudělal chybu.

Když znova přemýšlel o Přízracích, záhadě, jak se mohli stát tolika věcmi, napadlo ho, jestli se už náhodou nedostaly i do tábora psanců. Nepřítel, před kterým se tak zoufale schovávali, možná žil už mezi nimi. Zrádce, kterého Padishar Creel hledal, mohl být Přízrak, jedna z těch lidských zrůd naprosto nerozeznatelná od člověka. Jak to mají poznat? Dokáže je odhalit jenom další kouzlo? Byl tohle smysl Shannarova meče, odhalit pravdivou identitu nepřítele, kterého hledali? Přemýšlel o tom už od chvíle, kdy ho Allanon vyslal Meč hledat. Ale připadalo mu nepravděpodobné, že by se zrovna on hodil na tuhle nekonečnou vyčerpávající práci. Zkoušet tímhle způsobem odhalit Přízrak vypadalo jako nekonečná dřina.

V hlavě slyšel šepot Allanonova hlasu.

Pouze Meč dokáže odhalit pravdu a pouze pravda Přízraky porazí.

Pravda. Shannarův meč sloužil jako talisman odhalující pravdu, zničil lži, ukázal, co bylo pravdivé a co jenom klam. Tak se projevovala podstata, kterou do Meče Shea Ohmsford vložil, když porazil Černého mága. A to je i způsob, kterým má být talisman použit i teď.

Vylezli po dlouhých, točitých schodech na odpočívadlo. Dveře před nimi uzavíraly závory. Zeď i strop se ztrácely ve stínu. Černota pod nimi se zdála nekonečná. Srovnali se na odpočívadle, zatímco Krtek odstraňoval závory, první, pak další a nakonec třetí. S lehkým skřípáním kovu jedna po druhé, odpadávala. Krtek pomalu uchopil kliku. Par slyšel zvuk vlastního dechu, tepu i tlukotu srdce. Tělo odpovídalo na strach usazený v mysli. Cítil, jak je Přízraky ve tmě pozorují. Vnímal jejich přítomnost. Připadalo mu to neskutečné, vymyšlené — nicméně přítomné.

Pak Krtek otevřel dveře. Rychle jimi proklouzli.

Dostali se do malé místnosti bez oken a se schodištěm, stáčejícím se do nižšího poschodí. Dveře nalevo vedly do prázdné chodby. Spárami ve zdi procházelo nezřetelné světlo. Další zavřené dveře se nalézaly na druhém konci chodby, asi o sto stop dál,

Krtek je zavedl do chodby a zavřel za nimi první dveře. Par se sklonil k jednomu ze spáni a podíval se ven. Nacházeli se zase nad zemí, někde v paláci. Před ním vyvstávaly útesy a na jejich vrcholcích spatřil houštinu borovic. Nad stromy visely husté mraky, jejichž břicha byla plochá a tvrdá.

Par se narovnal. Temnota ustupovala dennímu světlu. Blížilo se ráno. Šli celou noc.

„Milá Damson,“ říkal Krtek něžně, když se k nim Par zase připojil. „Před námi je chodníček, který přetíná dvůr paláce. Ten nám ušetří drahocenný čas. Když ty i tví přátelé budete hlídat, zařídím, aby ty stinné věci nebyly nikde okolo.“

Damson přikývla. „Kde máme zůstat?“

Chtěl, aby stáli na všech stranách chodby a poslouchali, jestli se něco neozve. Souhlasili, že Coll zůstane na svém místě. Par a Damson pokračovali s Krtkem na druhý konec chodby. Pak Krtek ještě pro jistotu kývl, proklouzl dveřmi ven a zmizel.

Mladík z údolí a dívka si sedli naproti sobě hned vedle dveří. Par se v šeru chodby ohlédl a ujistil se, že je Coll na dohled. Bratr zvedl svou drsnou tvář a Par na něj zběžně kývl. Coll kývnutí opětoval.

Seděli v tichu a čekali. Minuty ubíhaly a Krtek se nevracel.

Par pocítil neklid. Přisunul se blíž k Damson. „Myslíš, že je v pořádku?“ zeptal se šeptem.

Mlčky přikývla.

Par se posadil zpátky, zhluboka nabral vzduch do plic a pomalu vydechl. „Takovéhle čekání nenávidím.“

Neodpověděla. Zaklonila hlavu ke zdi a zavřela oči. Dlouhou chvíli tak zůstala. Par si myslel, že možná spí. Znovu se podíval chodbou na Colla, zjistil, že sedí stejně jako předtím, a obrátil se zpět na Damson. Měla otevřené oči a dívala se na něj.

„Chceš, abych na sebe prozradila něco, co nikdo jiný neví?“ zeptala se tiše.

Mlčky si prohlížel její tvář — jemné, pravidelné rysy, výrazné, smaragdové oči a bledou kůži, které teď stínila houšť jejích rusých vlasů. Zjistil, že je krásná a tajemná a chtěl o ní vědět všechno.

„Ano,“ odpověděl.

Naklonila se k němu tak blízko, až se dotkla jeho paže. Krátce na něj pohlédla a odvrátila zrak. Čekal.

„Když o sobě někomu řekneš tajemství, je to jako kdybys mu dal kousek sebe,“ řekla. „Je to dar, který je daleko cennější než všechno, co si můžeš koupit. Mnoha lidem o sobě nevyprávím. Asi proto, že jsem vždy měla jenom sebe a toho mála se nechci vzdát.“

Sklonila hlavu a vlasy jí přepadly dopředu. Zahalily jí tvář, takže na ni neviděl. „Ale tobě chci něco dát. Cítím, že k tobě mám blízko. Už od začátku, od prvního dne v parku. Možná proto, že máme oba kouzlo — sdílíme ho spolu. Asi proto cítím, že jsme si podobní. Tvé kouzlo je jiné než moje, ale na tom nezáleží. Podstatné je, jak kouzlo používáme. To je způsob našeho života. Naše podstata. Kouzlo určuje kdo vlastně jsme.“

Odmlčela se, a Para napadlo, že možná čeká na odpověď. Přikývl. Nevěděl, jestli jeho kývnutí viděla nebo ne.

Povzdechla si. „Dobrá, mám tě ráda, elfí chlapče. Jsi tvrdohlavý a odhodlaný a občas si kolem sebe nevšímáš ničeho ani nikoho — jen sebe. Ale já nejsem jiná. V tom se odlišujeme od ostatních. Pomáhá nám to přežít.“

Odmlčela se a pohlédla mu do tváře. „Kdybych zemřela, přála bych si, aby v tobě něco ze mě zůstalo, něco, co bys měl jen ty. Něco zvláštního.“

Par začal protestovat, ale dívka mu rychle položila prsty přes ústa. „Jen mě nech domluvit. Netvrdím, že umřu, ale stát se to může. Takže to, co ti prozradím, mě snad před smrtí ochrání stejně jako talisman. Víš?“

Zavřel ústa a Damson odtáhla prsty. „Pamatuješ, jak jsem ti o sobě poprvé vyprávěla? Zrovna jsi uprchl vojákům Federace, zatímco ostatní zůstali uvězněni? Přesvědčovala jsem tě, že nejsem zrádce. Jeden o drahém jsme si navzájem něco řekli. Prozradil jsi mi o kouzle a o tom, jak působí. Vzpomínáš?“

Přikývl. „Vyprávěla jsi o svém dětství, a že z tebe Federace udělala v osmi letech sirotka.“

Kolena si jako dítě přitáhla k bradě. „Řekla jsem ti, že moje rodina uhořela v domě, který zapálili Stopaři Federace když zjistili, že otec dodává zbraně Hnutí. Krátce potom se mě ujal pouliční kouzelník a tak jsem se naučila svému umění.“

Zhluboka se nadechla a pomalu zakroutila hlavou. „Nemluvila jsem tak docela pravdu. Můj otec neuhořel. Unikl. Se mnou. Vychoval mě otec, žádná teta ani pouliční kouzelník. S pouličními kouzelníky jsem vyrůstala a tak jsem se své řemeslo naučila, ale staral se o mě otec. A můj otec se o mě stará dosud.“

Zachvěl se jí hlas. „Můj otec je Padishar Creel.“

Par na ni udiveně zíral. „Padishar je tvůj otec?“

Vydržela jeho pohled. „Nikdo, kromě tebe to neví. Je to tak jistější. Kdyby se Federace dozvěděla kdo jsem, zneužila by mě, aby se k němu dostala. Pare, té noci kdy jsem ti vyprávěla o svém dětství jsem se snažila říct, že bych nemohla nikoho zradit tak jako někdo udal Federaci mou rodinu. Nelhala sem. Proto můj otec zuří při představě, že je mezi jeho vlastními lidmi zrádce. Nikdy nezapomene na to, co se stalo mé matce, bratrovi a sestře. Nesmíří se s možností, že se situace může opakovat a znovu ztratí někoho blízkého.“

Odmlčela se a pozorně si ho prohlížela. „Slíbila jsem, že nikdy neprozradím svůj původ. Kvůli tobě jsem teď ten slib porušila. Chci, abys to věděl. Dávám ti dar, který patří jen tobě.“

Pak se usmála. Par pocítil ulehčení. „Damson,“ řekl, ale zjistil, že se na ni také usmívá. „Ať se ti raději nic nestane. Já jsem tě přemluvil jít sem dolů. Vina padne na mě. Nedokážu se potom podívat Padisharovi do očí,“ šeptal tiše a přitom se smál. „Budu se mu muset na sta honů vyhýbat!“

Také se začala smát, tiše se třásla a šťouchala do něj jakoby byly děti. Pak se k němu natáhla a objala ho. Chvíli zůstal nehybně a očima zabloudil k nejasnému stínu na druhém konci chodby. Ale Coll se nedíval. Od začátku měl kolem sebe jak přátele tak zrádce. Téměř se nedalo určit kdo je kdo. Kromě Colla. A nyní Damson.

Ovinul kolem ní ruce a také ji objal.

Za chvíli se vrátil Krtek. Přišel neuvěřitelně tiše. Jeho přítomnost zaregistrovali až v okamžiku, kdy se začaly otevírat dveře. Par pustil Damson a vyskočil. Ostří jeho dlouhého nože se zablesklo. Krtek nakoukl dveřmi dovnitř a zase rychle vycouval. Damson uchopila Para za ruku. „Krtku!“ zašeptala. „To je v pořádku!“

Znovu se objevila krtkova kulatá tvář. Když viděl zmizet zbraň, vešel dovnitř. Chodbou už k nim pospíchal Coll. Když dorazil Krtek zrovna říkal: „Cesta je volná a když si pospíšíme, volná zůstane. Zůstaňte ale potichu.“

Vyklouzli z chodby a zjistili, že jsou na balkóně vedoucím kolem velké, prázdné rotundy. Rychle se po něm vydali. Míjeli dveře na petlici a potemnělé přístěnky. Uprostřed cesty zamířil Krtek do haly a na její konec k mřížovým dveřím, otevírajícím se do hlavního dvora paláce. K mohutné zdi nad propadlištěm vedl chodníček. Dvůr kdysi krášlily zahrady a klikaté pěšinky; teď tady ležely jen kameny a holá zem. Za zdí čekala temná Jáma.

Krtek zuřivě kývl. Vykročili na chodníček. Cítili, jak se pod jejich vahou houpe a na protest vrže. V rychlých poryvech přicházel vítr. Proháněl se po holých zdech a prázdném dvoře a vydával zvuk, připomínající hluboké, smutné sténání. Po dvoře rozhazoval torza zdí a mohutně ohýbal rostoucí plevel. Nespatřili žádné známky života, v šeru a stínech se nic nehýbalo, přízraky vidět nebylo.

Pospíchali po chodníku a snažili se nevšímat vrzání a naříkání jeho kovového povrchu. Rukama se přidržovali zábradlí a zrakem pátrali před sebou. Zdi paláce se přibližovaly. Přešli na druhou stranu. S radostí, že se tam už dostali, si navzájem pomáhali rychle přejít na cimbuří.

Krtek je vedl ke schodišti klikatícímu se dolů do černoty. Za světla Damsoniných kamenů začali tiše sestupovat. Byli blízko; od Jámy je dělily jen kameny ve zdi. Parovi začala vzrušením prudce proudit krev, v uších mu dunělo a nervy měl napjaté.

Ještě chvíli...

Na konci schodiště začínala chodba vedoucí k otlučeným, železem pobitým dřevěným dveřím. Krtek k nim došel a zastavil se. Když se otočil, Par najednou věděl, co se za nimi nachází.

„Díky, Krtku,“ řekl mírně.

„Ano, díky,“ jako ozvěna opakovala Damson.

Krtek stydlivě zamrkal. Pak poznamenal: „Tudy se můžete podívat.“

Natáhl se a opatrně otevřel malou záklopku, odhalující štěrbinu ve dřevě. Par k ní vykročil a vyhlédl ven.

Před ním se rozkládalo dno Jámy, velké, zamlžené džungle stromů a kamenů, pokryté hnijícími kmeny a houštinou křoví. Temnota plná pohybujících se stínu a objevujících se a mizejících postav přízračných duchu. Trosky Sendicova mostu ležely hned napravo. Ztrácely se v šedavém oparu.

Par ještě chvilku zíral do šera. Ani stopa po výklenku ukrývajícím Shannarův meč.

Ale on ho tam spatřil, přímo u zdi paláce. Odhalilo mu po kouzlo písně přání. Stál tam venku. Cítil jeho přítomnost jakoby to bylo něco živého.

Nechal Damson ať se podívá a pak přišel na řadu i Coll. Když poodstoupil, stáli si tváří v tvář.

Par vyklouzl ze svého pláště. „Čekejte tu na mě. Dávejte pozor na Přízraky.“

„Hlídej si je sám,“ řekl hrubě Coll a shodil ze sebe plášť. „Jdu s tebou.“

„Já jdu také,“ řekla Damson.

Ale Coll jí ihned zastoupil cestu. „Ne, ty ne. Spolu s Parem může jít jen jeden z nás. Podívej se kolem sebe, Damson. Vidíš, kde jsme? Dokonalá past. Z Jámy není jiná cesta než těmito dveřmi a z paláce vede cesta jen zpátky přes schodiště a chodníček. Krtek může hlídat chodník, ale nemůže se zároveň starat o dveře. To musíš udělat ty“

Damson začala protestovat, ale Coll ji přerušil. „Nehádej se, Damson. Víš, že mám pravdu. Poslouchal jsem tě, když bylo potřeba; teď poslechni ty mě.“

„To je úplně jedno,“ vmísil se do hovoru Par. „Nechci aby šel ani jeden z vás.“

Coll ho ignoroval a posunul si dopředu krátký meč v pochvě. „Nedávám vám na vybranou.“

„Proč tady mám zůstat já?“ rozzlobeně vyhrkla Damson.

„Protože Par je můj bratr!“ Collův hlas zazněl jako bič a jeho hrubé rysy ztvrdly. Když ale pokračoval, jeho hlas byl podivně něžný. „Musím s ním já; je to moje poslání. Důvod, proč jsem zde.“

Damson se zarazila a ztichla. Její pohled se přesunul „Dobře.“ souhlasila, ale sevřené rty prozrazovaly hněv. Odvrátila se. „Krtku, hlídej chodníček.“

Malý chlapík si jednoho po druhém prohlížel a v jeho jasných očích se odrážela směsice nejistoty a zmatku.

„Ano, milá Damson,“ zamumlal a zmizel na schodech.

Par chtěl ještě něco dodat, ale Coll ho vzal za ramena a vstrčil zpět do otlučených dveří. Jejich pohledy se setkaly.

„Neztrácejme čas dohadováním, ano?“ řekl Coll. „Pojďme to vyřídit. My dva.“

Par se snažil vykroutit, ale Collovy dlaně se změnily v železné svěráky. Zklamaně rezignoval. Coll ho pustil. „Pare,“ ozval se a v jeho hlase zněla téměř prosba. „Říkal jsem pravdu. Musím jít.“

Beze slov se na sebe podívali. Par přemýšlel o událostech, kterými museli projít, aby se sem dostali, o těžkostech, které museli překlenout. Chtěl Collovi říct, že, všechno má svůj důvod, že ho má rád a hrozně se o něj bojí. Chtěl bratrovi připomenout jeho kachní nohy, varovat ho, že to s nimi nezvládne. Chtělo se mu křičet.

Místo toho jen řekl: „Já vím.“

Pak se posunul směrem k těžkým otlučeným dveřím, odstranil závory a stiskl starou kliku. Dveře se rozletěly. Dovnitř vniklo světlo a mlha, žluklý zápach i přesycený chlad. Bažina syčela a v dálce se ozývalo volání opuštěného ptáka.

Par se obrátil zpět na Damson Rhee. Přikývla. Počká? Rozuměla? Nevěděl.

S Collem po boku vstoupil do Jámy.

Kapitola 31

Kde je Teel?

Morgan Leah si urychleně klekl vedle Steffa, dotkl se jeho tváře a na prstech ucítil chlad přítelovy kůže. Impulsivně položil Steffovi ruce na ramena a objal ho. Steff vypadal, že nic nevnímá. Morgan ruce odtáhl a zhoupl se na patách. Očima prohlížel temnotu kolem. Netřásl se zimou. V mysli mu neustále vířila stejná otázka, přebíhajíc z jednoho rohu do druhého, jakoby se chtěla schovat. Zlověstný šepot.

Kde je Teel?

Snažil se vyjmenovat různé možnosti. Odešla, aby donesla Steffovi vodu na pití, něco horkého k jídlu, nebo snad další deku? Chtěla se podívat do okolí, vyburcovaná ze spánku jedním z těch instinktů nebo šestým smyslem, udržujícím vás při životě, když jste neustále pronásledováni? Je blízko, vrátí se?

Možnosti se rozpadly na malé střípky a zmizely. Ne.

Znal odpověď. Vydala se do tajného tunelu. Odešla, aby na Výběžek přivedla vojáky Federace. Ještě jednou je zradí, naposledy.

Nikdo jiný než Damson, Chandos a já nezná druhou cestu — teď když je Hirehone mrtvý.

To mu řekl Padishar Creel, když mluvil o tajné chodbě ven — až teď si na to Morgan vzpomněl. Zachvěl se nad tou jasnou vzpomínkou. Jestliže uvažoval správně a zrádce byl Přízrak, který si přivlastnil Hirehoneovu podobu a následoval je do Tyrsisu, znamenalo to, že Přízrak měl i Hirehoneovy vzpomínky a znal také tunel.

A jestliže je Přízrak i Teel...

Morgan cítil, jak se mu vzadu na krku ježí vlasy. Federaci by trvalo dlouhé měsíce, než by se jí podařilo dobýt Výběžek obléháním. Ale co když obléhání mělo odvést jejich pozornost? Samotný Drtič, jen pouhá návnada? Už od začátku se mohla chtít Federace dostat na Výběžek tunelem, který se měl stát únikovou cestou pro psance!

Musím, něco udělat!

Morgan Leah pocítil obrovskou tíhu odpovědnosti. Musí opustit Steffa a jít okamžitě za Padisharem Creelem. Jestli se jeho podezření ukážou opodstatněn, musí Tell najít a zastavit.

Jestli.

Děs této možnosti mu stahoval hrdlo — Tell je možná tím nejhorším nepřítelem, který je všechny pronásleduje už od Posledního přístavu. Lhala jim. Především Steffovi, přesvědčeném, že mu zachránila život a který ji miloval. Smyčka se stáhla. Děs nepociťoval z možnosti zrady — vycházel z jistoty.

Steff spatřil záblesk děsu v jeho očích a rozzlobeně na něj vyštěkl. „Kde je Morgane? Ty to víš! Vidím to!“

Morgan se nesnažil utéci. Místo toho se podíval na svého přítele a řekl: „Myslím, že to vím. Ale ty musíš počkat tady, Steffe. Musíš mě nechat za ní jít samotného.“

„Ne.“ Steff tvrdohlavě kroutil hlavou, jeho vystrašená tvář se svraštila. „Jdu s tebou.“

„To nemůžeš. Jsi příliš nemocný...“

„Jdu, Morgane! Tak kde je?“

Trpaslík se horečnatě třásl, ale Morgan věděl, že pokud nepoužije sílu, nedokáže ho přesvědčit. „Dobře,“ souhlasil a pomalu se nadechl. „Tudy.“

Podepřel přítele a vyrazili do tmy. Nemohl z toho Steffa vynechat, přestože si uvědomoval, že s ním to bude všechno těžší. Prostě udělá, co bude muset. Náhle klopýtl a znovu se musel postavit na nohy. Zvednul i Steffa. Přehlédl provaz ležící na zemi. Zpomalil a uvědomil si, že neměl čas, promyslet si další postup. Začal si třídit myšlenky. Teel je zrádce. Steff se s tím musí smířit. Teel pro něho...

Zarazil se.

Ne. Teel ne. Neříkej Teel. Teel je mrtvá. Nebo blízko smrti. Protože mezi tím není rozdíl. Takže ne Teel. Přízrak, který se v Teel ukryl.

Namáhavě dýchal a vláčel Steffa nocí. Přízrak musel opustit její tělo a vzít si Hirehoneovo, aby mohl sledovat Padisharovu malou společnost do Tyrsisu a tam je zradit Federaci. Pak Hirehoneovo tělo opustil, vrátil se do tábora a zabil hlídky. Jinak se na Výběžek nemohl nenápadně dostat. V táboře se znovu usadil v Teel. Steff si neuvědomil co se děje. Věřil, že Teel někdo otrávil. Přízrak ho nechal v tomto přesvědčení. Dokonce se mu podařilo vrhnout stín podezření na Hirehona povídačkou o tom, jak ho sledoval k útesu než upadl do bezvědomí Zajímalo ho, jak dlouho byla Teel Přízrakem. Dlouho, uvědomil si vzápětí.

Vybavil si ji v mysli. Prázdnou tělesnou schránku. Při té představě zaskřípal zuby. Vzpomněl si na Parovo vyprávění o Přízraku na Tofferském hřebenu. Zmocnil se těla děvčátka a snažil se do něj proniknout. Vybavil si děs a úlevu od bolesti, které Par vyjadřoval. S Teel to muselo být podobné.

Nemohl se tím déle zabývat. Blížili se k hlavní jeskyni. Vchod osvětlovaly pochodně. Stál tam Padishar Creel. Jak Morgan doufal, vůdce psanců zůstal naštěstí vzhůru. Zářil ve svém šarlatovém oděvu a povídal si s muži, starajícími se o raněné. Za pasem mu vysel meč a dlouhé nože.

„Co děláš?“ vykřikl rozhněvaně Steff. „Tohle je naše záležitost, Morgane! Jeho se netýká!“

Morgan hlasité protesty ignoroval a táhl ho do světla. Když k němu doklopýtali, Padishar Creel se otočil a chytil je za ramena.

„Oho, kamarádi — zpomalte! Proč se takhle vláčíte nocí?“ Když se Steff snažil vytrhnout, jeho stisk zesílil a hrubý potemněl. „Opatrně. V očích máš děs. Skončeme to. Co se stalo?“

Steff s pevným pohledem vzteky ztuhnul. Morgan váhal. Ostatní muži z Padisharovy společnosti zvědavě sledovali, co se děje. Stáli dost blízko, aby všechno slyšeli. Věnoval mu odzbrojující úsměv „Myslím, že jsem našel osobu, kterou jsi hledal,“ řekl velkému muži.

Padisharova tvář se na okamžik napjala a zase rychle uvolnila. „Ach, to je všechno?“ Jeho slova byla určena naslouchajícím psancům. Snažil se vložit do hlasu náznak pobavení. „Dobře, dobře, pojďme na chvíli stranou a povězte mi o tom.“ Položil jim ruce kolem ramen, kývl na své muže a odváděl horala i trpaslíka stranou.

Tam je zatlačil do stínu. „Co jsi našel?“ naléhal.

Morgan pohlédl na Steffa a pak zakroutil hlavou. Na těle cítil stékající pot a obličej mu zrudnul. „Padishare,“ řekl. „Teel zmizela. Steff neví co se s ní stalo. Myslím, že se mohla dostat do tunelu.“

Čekal s pohledem upřeným na obrovitého muže. Tiše ho zapřísahal, aby nechtěl vědět víc a nenutil ho nic vysvětlovat. Stále si nebyl úplně jistý a Steff mu v žádném případě neuvěří.

Padishar pochopil. „Přesvědčíme se. My dva, horale.“

Steff mu sevřel ruku. „Já jdu taky“ Tvář zalitou potem zvýrazňoval skelný pohled, ale o jeho odhodlání se nedalo pochybovat.

„Nemáš dost sil, kamaráde.“

„To je moje věc!“

Padishar rychle otočil tvář do světla. Měl na ní plno šrámů a jizev z předchozí bitvy. Rudé čáry zrcadlily ještě hlubší rýhy v trpaslíkově obličeji. „Dobrá, není to moje starost,“ řekl tiše. „Pokud rozumíš.“

Vrátili se k lazaretu. Padishar si vzal stranou jednoho z psanců a nevzrušeně s ním mluvil. O obsahu hovoru se mohl Morgan jen dohadovat.

„Vzbuď Chandose,“ nařídil Padishar. „Řekni mu, že chci v táboře vyhlásit poplach. Zkontroluj hlídku, zjisti, jestli je naživu. Připravte se na ústup. Ať za mnou přijde do skrytého tunelu, k ústupové chodbě a vezme sebou několik mužů. Pověz mu, že se může vykašlat na utajení. Už nezáleží, kdo se o tom dozví. Teď běž a pospěš si!“

Muž pelášil pryč. Padishar mlčky kývl na Morgana a Steffa. Vedl je hlavní jeskyní do hlubších zákoutí, zaplněných zásobami. Rozžal tři louče, jednu si nechal, další dal horalovi a trpaslíkovi. Pak je vzal až úplně dozadu do nejskrytějšího kouta místnosti, kde ležely u skalní stěny uložené bedny. Podal svou louči Morganovi, chytil bedny oběma rukama a zatáhnul. Falešná stěna odpadla a odhalila skrytý tunel. Prošli dovnitř a Padishar posunul bedny zpátky na místo.

„Držte se pohromadě,“ varoval je.

Pospíchali tmou. Nad hlavou jim čadily louče a vrhaly do stínu své slabé žluté světlo. Široký tunel se kroutil a klikatil. Výběžky skal znamenaly číhající nebezpečí; nalézaly se tady kamenné rampouchy, jak stalaktity tak stalagmity. Ze stropu kapala voda a vytvářela na zemi louže. V jeskyních panovala zima a chlad si rychle našel cestu Morganovým oblečením. Následoval Padishara a chvěl se. Steff šel opatrně za nimi, rychle a přerývaně dýchal.

Morganovi najednou došlo, co udělají, až najdou Teel.

Po paměti si zkontroloval zbraně. U zad měl připevněn nový meč, za opaskem dýku a ještě jednu ukrýval botě. U pasu mu vysela zkrácená pochva a v ní zbytky Leahova meče.

Proti Přízrakům jsou bezmocní, pomyslel si s obavami. A k čemu nám bude Steff, i když vyjde pravda najevo? Co od něj mohou očekávat?

Kdybych jen měl své kouzlo...

Zahnal tu myšlenku. Uvědomoval si její zákeřnost. Nehodlal se znovu nechat spoutat nerozhodností.

Vteřiny ubíhaly a ozvěna vracela zvuk jejich spěšných kroku. Strop tunelu se nejdříve snížil, pak znovu rozšířil. Jeho velikost a tvar se neustále měnily. Prošli několika podzemními jeskyněmi, kde ani světlo loučí nedokázalo odhalit duté, klenuté prostory. O něco dál se otevřela skupina trhlin, některé téměř dvacet stop široké. Nad nimi se klenuly mosty, tvořené dřevěnými příčkami, spojenými tlustými lany, ukotvenými ve skále železnými hřeby. Když po nich přecházeli, mosty se houpaly a třásly, ale držely pevně.

Celou cestu hledali Teel. Nezanechala po sobě jedinou stopu.

Steff jim přestával stačit. Normálně měl ohromnou sílu a výdrž, ale nemoc — pokud to byla skutečně nemoc a nebyl otrávený, jak se začal domnívat Morgan — hodně ho vyčerpala. Několikrát upadl a se stále větší námahou se zvedal. Padishar ani jednou nezpomalil. Vůdce psanců mínil svá slova vážně — Steff se musel spolehnout jen na sebe. Trpaslíka držela na nohách jen jeho odhodlanost. Morgan netušil jak vydrží tempo, které vůdce psanců nasadil. Horal se na přítele otočil. Zdálo se, že ho Steff nevidí. Vystrašenýma očima pátral ve stínech a temnotě, ležící za hranicemi světla pochodně.

Dostali se už na míli hluboko, když se před nimi zatřpytilo světlo. Z nepatrného bodu se brzy stala jasná záře. Padishar se nenamáhal zpomalit nebo nějak maskovat jejich příchod. Tunel se rozšířil a prostor před nimi ozařovaly louče. Morganovo srdce prudce bilo na poplach.

Vstoupili do obrovské podzemní jeskyně plné světla. Do trhlin ve zdech a podlaze byly zastrkané louče a naplňovaly vzduch kouřem a pachem zuhelnatělého dřeva a hořící smůly. Uprostřed jeskyně rozdělovala podlahu od jednoho konce k druhému hluboká klikatící se průrva, nepravidelně se zužující a zase rozšiřující. Nejužší místo překlenovala mohutná železná konstrukce. Na bližší straně stál stroj, kterým se most zvedal a spouštěl. V této chvíli spojoval most obě části jeskyně. Plochá skála za mostem vedla do tunelu, ztrácejícím se ve tmě.

U mechanismu mostu stála Teel a bušila do něj.

Padishar Creel se zastavil a Morgan se Steffem vedle něho. Teel je zatím neviděla, ani neslyšela. Jejich kroky přehlušilo hlasité bušení a světlo z jejich pochodní se v ozářené jeskyni ztrácelo.

Padishar odložil svou louči. „Zablokovala mechanismus. Most už nejde zvednout.“ Vyhledal očima Steffův pohled. „Když jí nezastavíme, přivede na nás Federaci.“

Steff zíral s očima široce otevřenýma. „Ne!“ zalapal nevěřícně po dechu.

Padishar si ho nevšímal. Vytáhl svůj meč a vykročil.

Steff se k němu vrhnul, zakopl, upadl a zuřivě vykřikl: „Teel!“

Rychle se otočila. V ruce držela železnou tyč na jejímž hladkém povrchu se leskly vruby v místech, kterými mlátila do mechanismu. Morgan teď tu pohromu jasně viděl: rumpály naprosto rozbité, volně visící řemenice a obnažené soukolí. Stála k nim tváří. Její maska, beztvarý cár kůže omotaný kolem hlavy, neprozrazovala nic z toho, co si myslela. V očích měla tmu a stín.

Padishar sevřel oběma rukama svůj meč a pozvedl čepel do světla. „Končíš, děvče,“ štěknul na ní.

Jeskyni naplnila ozvěna a Steff, který stál zase na nohou se kymácel kupředu. „Padishare, počkej!“ ječel.

Aby ho zadržel, Morgan po něm skočil, chytil ho za ruku a strhnul ho zpátky. „Ne Steffe, tohle není Teel! Už ne!“ Steffovy oči se leskly vzteky a strachem. Morgan začal rychle a klidně vysvětlovat hlubokým hlasem. „Poslouchej mě. Tohle je Přízrak. Steffe. Kdy jsi naposledy viděl její tvář pod maskou? Uvědomuješ si to? Tohle už není Teel. Teel odešla už dávno.“

Vztek a strach se změnily v hrůzu. „Morgane ne! Věděl bych o tom! Poznal bych, kdyby to nebyla ona!“

„Steffe poslouchej...“

„Morgane, on ji zabije! Nech mě jít!“

Steff se mu vytrhl, ale Morgan ho znovu chytil. „Steffe, podívej se co udělala! Zradila nás!“

„Ne!“ vykřikl trpaslík a uhodil ho.

Morgan se svalil na hromadu, síla úderu ho ohromila. Nemyslel si, že Steffovi zbylo ještě tolik síly. Zvedl se na kolena a sledoval, jak se trpaslík žene za Padisharem. Vykřikoval něco, čemu horal nerozuměl.

Steff dohonil obrovského muže jen několik kroků od Teel. Trpaslík překvapil Padishara zezadu, uchopil ruku držící meč a srazil ji k zemi. Padishar zlostně vykřikl, snažil se uvolnit a přitom upadl. Steff se dostal nad něho a obtočil ho jako chobotnice.

Ve zmatku zasáhla Teel. Vrhla se k nim s napřaženou železnou tyčí. Údery dopadaly v rychlém a neodvratitelném rytmu. Seběhlo se to v několika vteřinách. Padishar se Steffem zůstali ležet v tratolišti krve na podlaze jeskyně.

Morgan vrávoravě vstal a vyčkával.

Šla po něm beze spěchu. Při pohledu na ni prolétly Morganovi hlavou vzpomínky. Viděl ji jako malou, odhozenou dívku, se kterou se setkal v Posledním přístavu v potemnělé kuchyni babi Elisy a tety Jilt. Pod kapucou skrývala vlasy medové barvy. Na tváři měla připevněnou zvláštní koženou masku. Pamatoval si ji, jak poslouchá u táborového ohně debaty, které vedli členové malé společnosti, jdoucí přes Vlčí hřbety. Vzpomněl si, jak se tiskla ke Steffovi na úpatí Dračích štítů, před tím, než se setkali s Allanonem. Vždy podezíravá, odtažitá, zběsile se bránící.

Odehnal představy pryč. Právě srazila Padishara a Steffa. Už je něčím jiným. Něčím příliš hbitým, silným a nebezpečným. I přesto se těžko smiřoval s tím, že může být Přízrakem. Ještě těžší bylo uvěřit, že je všechny tak oklamala a zradila.

Uvolnil meč a čekal. Bude muset být rychlý, víc než rychlý. Vzpomněl si na stvůry z Jámy. Samotné železo k jejich zabití nestačilo.

Tell se přikrčeně přiblížila. Její oči v masce připomínaly černé jezero. Odrážel se v nich rozhodný a tvrdý pohled. Morgan udělal rychlý falešný výpad a pak zlomyslně seknul na dívčiny nohy. S přehledem uskočila. Seknul znovu — jednou, podruhé. Odrazila ho. Náraz ostří meče na železnou tyč ho na okamžik ochromil. Přetlačovali se a čekali, až ten druhý udělá chybu.

Následovala série úderů, při kterých se střetávala plocha meče s železnou tyčí. Ostří Morganovy zbraně se náhle roztříštilo. Vrhnul se na tyč a zbylým jílcem vyrazil železo Tell z ruky. Jak meč tak i tyč zmizely ve tmě.

Tell se ihned na Morgana vrhla a začala ho škrtit. Měla neuvěřitelnou sílu. Jak přepadával dozadu získal zlomek vteřiny. Rukou sevřel dýku a vrazil ji do jejího žaludku. Překvapeně ustoupila. Odkopnul jí a vytáhnul dýku z boty. Rychlým pohybem vrazil Tell její čepel do boku a táhl směrem vzhůru.

Silným úderem ho srazila k zemi. Přistál s bolestivým výkřikem a zjistil, že má vyražený dech. Před očima mu poletovaly hvězdičky, ale nakonec se mu podařilo nabrat vzduch do plic. Namáhavě se vyškrábal na nohy.

S dýkami stále zabodnutými v těle, stála Tell na stejném místě. Ohnula se, klidně je vytáhla a zahodila.

Ví, že jí nemůžu ublížit, pomyslel si zoufale. Nemám nic, co jí zastaví.

Přibližovala se k němu bez znatelné známky zranění. Na oděvu měla trochu krve. Za maskou nešlo rozeznat žádný výraz. Oči i rty odrážely prázdnotu, mrazící jako led. Morgan ustupoval a na podlaze jeskyně se snažil najít jakoukoli zbraň. Objevil železnou tyč a zoufale jí popadnul.

Tell vypadala naprosto netečně. Kolem její postavy zaznamenal podivný pohyb, pulzující temnotu přilepenou k jejímu tělu — věc, která ji ovládala se připravovala.

Morgan znovu ustoupil. Snažil se dostat k průrvě. Podaří se mu nalákat tu věc dostatečně blízko spádu, aby ji mohl shodit? Zabije ji to? Nevěděl. Ale bylo naprosto jasné, že nikdo jiný jí nezastaví. Jenom on stojí mezi muži z Výběžku a Federací. Jestliže selže, zemřou.

Bez kouzel — nejsem dost silný!

Dostal se na pár stop od kraje štěrbiny. Teel bleskově překonala vzdálenost mezi nimi. Švihnul železnou tyčí, ale ona ji chytila do ruky, vytrhla mu ji a odhodila pryč.

Pak už ležela na něm a silně ho škrtila. Nemohl dýchat. Bojoval. Snažil se dostat z jejího ocelového stisku. Byla příliš silná. Oči se mu bolestí zavíraly a v ústech cítil příchuť mědi.

Něco těžkého na něho dopadlo.

„Teel, ne!“ slyšel, jak někdo křičí — přízračný hlas plný bolesti a vysílení.

Steff!

Ruce uvolnily sevření. Trochu se vzpamatoval a spatřil trpaslíka jak se jí snaží odvléct pryč. Přes tvář se mu táhla krvavá šmouha a na hlavě měl tržnou ránu.

Morgan zatápal pravou rukou u opasku a našel jílec Leahova meče.

Teel se Steffovi vytrhla, otočila se a zacloumala s ním. V očích se jí objevil zuřivý pohled. Ani maska nedokázala zakrýt napjaté šlachy na jejím krku. Z pochvy vytrhla Steffovu dýku a zabořila ji hluboko do jeho hrudi Steff se svalil na záda a lapal po dechu.

Potom se otočila, aby skoncovala s Morganem. Zrovna se nad ním začala sklánět, když jí vrazil do žaludku zlomené ostří Leahova meče.

Ustupovala a přitom nesmírně křičela.

Aniž by chtěl, Morgan se musel odtáhnout. Jílec meče však z ruky nepustil. Pak se začalo dít něco zvláštního. Leahův meč se začal zahřívat a zářit. Cítil, jak ožívá.

Kouzla! Och, bože — přicházela kouzla!

Ostřím proběhla síla, spojila je dohromady a vlila se do Teel. Vybuchl v ní karmínový oheň. Její ruce škubaly na ostří, těle i na tváři. Maska odpadla. Morgan Leah nikdy nezapomene, co spatřil. Tvář stvořenou v nejčernějších koutech podsvětí. Zpustošenou, zkroucenou podobu lidského tvora oživeného démony. Teel se ztratila. Za tváří zůstal pouze Přízrak, věc temnot bez jakékoliv hmoty, prázdnota, pohlcující světlo.

Neviditelné ruce bojovaly, aby Morgana odhodily pryč, zbavily ho jeho zbraně i jeho duše.

„Leah! Leah!“ vykřikl tisíc let staré bojové heslo svých předků, králů a princů své země. Upnul se na toto jediné slovo. Stalo se pro něho talismanem.

Křik Přízraku se změnil v slábnoucí jekot. Temnota, která ho tvořila se rozpadla a -vytratila. Teel se vrátila jako malý, potácející se balík bez života. Dopadla přímo na něj, mrtva.

Morganovi trvalo několik minut, než sebral sílu a Teel odstrčil. Ležel v louži vlastního potu a krve. Přibitý k podlaze jeskyně vahou mrtvé dívky, naslouchal náhlému tichu. Hlavou se mu honila jediná myšlenka. Přežil.

Pak se mu začal zrychlovat tep. Zachránila ho kouzla. Kouzla Leahova meče. Neztratila se! Přinejmenším nějaká jejich část. Jestliže zůstala část, možná půjde ostří zase zacelit, kouzla uchovat, moc...

Uprostřed přemítání se zarazil a myšlenky odehnal. Nadechl se, napjal svaly a odstrčil Teel stranou. Byla překvapivě lehká. Když se překulil na všechny čtyři, podíval se na ni. Její scvrklé tělo vypadalo, jakoby nemělo kosti. Sešklebená tvář byla zjizvená. Démoni, které předtím spatřil, už v ní nebyli.

Pak slyšel Steffa namáhavě lapat po dechu. Protože nedokázal vstát, musel se k příteli připlazit. Steff ležel na zádech a z hrudi mu stále trčela dýka. Morgan ji začal vytahovat, ale pak toho nechal. Stačil jediný pohled, aby pochopil, že tím příteli už nepomůže. Jemně se dotkl trpaslíkova ramene.

Steff zamrkal, otevřel oči a podíval se na něj. „Teel?“ zeptal se mírně.

„Je mrtvá,“ odpověděl Morgan šeptem.

Trpaslíkova zjizvená tvář se stáhla bolestí a pak se znovu uvolnila. Vykašlal krev. „Je mi to líto, Morgane. Líto... Nechtěl jsem nic vidět, nemohlo to skončit jinak.“

„Nebyl jsi sám.“

„Měl jsem si připustit... pravdu. Nebránit se jí. Já jsem... asi nechtěl, řekl bych.“

„Steffe, zachránil jsi nám život. Kdybys mě nevzbudil...“

„Poslouchej mě. Poslouchej, horale. Jsi můj nejbližší přítel. Chci abys... něco udělal.“ Znovu zakašlal a pak se snažil mluvit srozumitelně. „Chci aby ses vrátil do Posledního přístavu a ujistil se... že babi Elisa a teta Jilt jsou v pořádku.“ Křečovitě zavřel oči a znovu je otevřel. „Rozumíš mi, Morgane? Budou kvůli Teel v nebezpečí...“

„Rozumím,“ skočil mu do řeči Morgan.

„Jsou všechno co mi zbylo,“ zašeptal Steffa natáhl se, aby stiskl Morganovi ruku. „Slib mi to“

Morgan mlčky přikývl a pak řekl, „slibuji.“

Steff si povzdechl a slova, která vypustil z úst byla pouhý šepot. „Miloval jsem ji, Morgane.“

Jeho ruka dopadla na zem a on zemřel.

* * *

Vše, co následovalo, zůstalo pro Morgana Leaha jako v mlhách. Ležel nějakou dobu po Steffově boku zcela ochromen. Na nic jiného se nezmohl. Potom si vzpomněl na Padishara Creela. Přinutil se zvednout a jít vůdce psanců zkontrolovat. Nalezl ho v bezvědomí, ale živého. Ruku měl přeraženou, jak se snažil odrazit rány železnou tyčí a na hlavě krvácel ze sečné rány. Morgan mu zavázal zranění na hlavě, aby zabránil ztrátě krve. Ruku nechal být. Neměl teď čas ji narovnávat.

Mechanismus řídící most byl rozbitý, nedokázal ho nijak opravit. Jestliže Federace vyrazí dnes v noci do tunelů — a Morgan předpokládal, že ano — pak most nedokáže zvednout, aby jim zabránil v postupu. Do svítání zbývalo jen pár hodin. Vojáci Federace jsou už pravděpodobně na cestě. Přestože je nepovede Teel, pravděpodobně nebudou mít problémy sledovat tunel až k Výběžku.

Napadlo ho, co se stalo s Chandosem a muži, které měl vzít s sebou. Měli by už dorazit.

Rozhodl se, že nemá smysl riskovat a čekat na ně. Musí se odtud dostat. Protože se mu nepodařilo probudit Padishara, bude ho muset nést. Steff tady bohužel zůstane.

Trvalo několik minut, než všechno připravil. Nejdříve se postaral o Leahův meč, opatrně ho vsunul zpět do provizorní pochvy. Pak odnesl Teel a hned potom Steffa na kraj praskliny a shodil je dolů. Až do poslední chvíle si nebyl jistý, jestli to má opravdu udělat. Zanechalo to v něm nepříjemný pocit a vnitřní prázdnotu.

Byl neskutečně unavený a zesláblý. Nevěřil, že se dokáže tunely sám vrátit zpět. A to má na starost ještě Padishara. Nějak se mu podařilo přítele dostat na ramena a s jedinou pochodní v ruce se vydal na cestu.

Zdálo se mu, že putuje dlouhé hodiny. Nic neviděl a slyšel jen zvuky vlastních bot, škrábajících o kámen. Znovu a znovu se ptal sám sebe, kde jenom muže byt Chandos? Proč nepřišel? Už přestal počítat, kolikrát vlastně upadnul, zakopával o kameny v tunelu i svou vlastní únavu. Kolena a ruce měl odřené a krvavé, tělo mu vypovídalo poslušnost. Myslel na různé věci, na dětství, rodinu, na dobrodružství, které s Parem a Collem prožil, na klidného, spolehlivého Steffa a trpaslíky z Posledního přístavu. Chvílemi plakal lítostí, jak všichni dopadli, jak byla minulost ztracená. Když se ocital na pokraji zhroucení, mluvil na Padishara, ale ten ho nevnímal.

Cesta se zdála nekonečná.

Když se pak konečně objevil Chandos s hrstkou psanců a Axhindem doprovázeném svými trolly, Morgan už nešel. Zhroutil se v tunelu vyčerpáním.

Po zbytek cesty ho spolu s Padisharem nesli: Snažil se vysvětlit, co se stalo, přestože si nebyl jistý, co přesně říká. Věděl, že někdy naprosto nesouvisle blouzní. Pamatoval si, že Chandos říkal něco o novém útoku Federace, který mu zabránil přijít dříve. Pamatoval si nesmírně silné, mozolnaté ruce muže, který ho držel.

Když se znovu dostali na výčnělek, byla ještě tma. Výběžek se opravdu otřásal pod novým útokem. Další rozptýlení na odvrácení pozornosti od vojáků plížících se v tunelech. Situace vyžadovala okamžité řešení. Neustále přilétaly mraky šípů a kopí. Obléhací věže se sunuly kupředu. Podařilo se jim odrazit bezpočet pokusů o výstup. I přesto se jim podařilo dokončit přípravy na ústup. Ranění se mohli vydat na cestu. Muži, kteří nedokázali jít po svých, byli posazeni na vozíky. S těmi putoval i Morgan. Nesli je zpět do jeskyní, kde začínaly tunely. Objevil se Chandos. Zatímco mluvil, naklonil svou divokou tvář s černým knírem blíž k Morganovi.

„Všechno je v pořádku, horale,“ vzpomínal si později Morgan na mužova slova, přestože hlas vnímal jako slabý bzukot. „Vojáci Federace se dostali do tajného tunelu, ale přeřízli jsme závěsné mosty. Zpomalí je to — dostatečně dlouho, abychom se dostali bezpečně pryč. Vydáme se jinými tunely. Také vedoucí ven. Zná je jen Padishar. Je to těžší sestup, víc zatáček a pár chytáků, které musíme zvládnout. Ale Padishar ví, co dělat. Nikdy neponechává nic náhodě. Už se vzpamatoval a dohlíží na to, aby se všichni dostali ven. Starý Padishar je houževnatý. Ale rozhodně ne víc, než ty. Zachránil jsi mu život. Dostal si ho odtamtud právě včas. Teď si odpočiň, zatím můžeš. Nebude to trvat dlouho.“

Morgan zavřel oči a usnul. Spal slabě, často ho budil rachot vozíku, na kterém ležel a zvuky mužů, namačkaných nad ním. Šeptali a křičeli bolestí. Tunely zaplňovala temnota, mlhavá čerň, kterou nedokázalo dostatečně proniknout ani světlo pochodně. Viděl kolem procházet tváře a těla, ale převažující vzpomínku zanechávala neproniknutelná noc.

Zdálo se mu, že jednou nebo dvakrát uslyšel souboj, třesk zbraní a chrapot mužů. Nebylo to nic naléhavého, nic nenapovídalo, že hrozí vážné nebezpečí. Po chvíli usoudil, že se mu to zdá.

Nakonec se přinutil procitnout, nechtěl už spát, protože když nevěděl, co se děje, měl ze spánku strach. Nezdálo se, že by se něco změnilo. Vypadalo to, že spal jen pár minut.

Zvednul hlavu a páteří mu projela bodavá bolest. Znovu se položil a vzpomněl si na Steffa a Teel, na to jak tenká čára dělí život od smrti.

Přistoupil k němu Padishar Creel. Na hlavě měl velký obvaz a ruku přidělanou k dlaze. „Vítej, kamaráde,“ pozdravil ho tiše.

Morgan kývl, zavřel oči a znovu je otevřel.

„Odcházíme,“ řekl muž. „Všichni, díky tobě. A Steffovi. Chandos mi všechno vyprávěl. Měl neuvěřitelnou odvahu.“ Odvrátil svou drsnou tvář. „Hmm, Výběžek jsme ztratili, ale je to malá cena za naše životy.“

Morgan zjistil, že o ceně životů nechce mluvit. „Pomoz mi vstát, Padishare,“ řekl tiše. „Chci odtud odejít po svých.“

Vůdce psanců se usmál. „A myslíš že my ne, kamaráde,“ zašeptal.

Natáhl k němu svou zdravou ruku a pomohl Morganovi na nohy.

Kapitola 32

Par a Coll Ohmsfordovi kráčeli světem nočních můr. Ponořovalo se do ohlušujícího a nekonečného ticha, přikrývajícího vše svou prázdnotou, mnohem delší než sám čas. Naprostý nedostatek zvuku, dokazoval nepřítomnost jakéhokoli života. Ani křik ptáku nebo bzučení hmyzu, žádné cupitání ani škrábání a ani vítr, nešuměl v korunách stromů. Stromy se tyčily k obloze jako kamenné sochy vytesané pradávnou civilizací a zůstávaly tu jako němý odkaz nicotným snahám lidí. Vypadaly šedé a chladné a dokonce i listy, které měly svou barvou zjemnit vzhled kmenů a větví připomínaly hadry strašáka. Plevel a ostrá tráva se otíraly o jejich kmeny jako zatoulané děti. Ostružinové keře se vzájemně proplétaly v zoufalé snaze ubránit se hrozícímu nebezpečí.

Jako hluboké, vším prostupující moře šedi, které před sebou uzavřelo všechen život, ležela kolem nepřátelská věčná mlha. Visela pevně ve vzduchu, nehýbala se a dusila stromy i keře, skálu i zem. Závoj, bránící příchodu slunečního teplo a světla. Někde řídká, propůjčující věcem, které halila nejasnou podobu, jinde mléčně hustá. Na kůži vytrvale vlhce studila a šeptala o věcech dávno mrtvých.

Par a Coll pomalu a opatrně pokračovali snem, který se jim nezdál. Snažili se zbavit pocitu, že jim chybí těla. Snažili se proniknout pohledem každý stín, hledali známku jakéhokoli pohybu. Všude nalézali jen nehybnost a klid. Svět, do něhož vstoupili byl mrtvý, jakoby v něm chyběly i Přízraky.

Aby se dostali k výklenku, rychle přeběhli k sutinám Sendicova mostu. Vysoká tráva a vlhkem prosáklá země tlumila jejich kroky Nohy se jim chvílemi ztrácely v koberci mlhy. Par se otočil ke dveřím, kterými sem vešli. Nespatřil je.

V příští chvíli se ztratila i stěna útesu a pozůstatky Paláce králů z Tyrsisu.

Jako kdyby nikdy neexistoval, zachmuřeně si pomyslel Par.

Uvnitř se cítil vyhaslý a prázdný, ale těle mu hořelo, kůže pod oděvem potem zvlhla a škrábala ho. Rozbouřené city se mu nepodařilo ani urovnat, ani rozehnat; zoufale a zmateně vykřikovaly nesmyslné polopravdy. Srdce v hrudi mu hlasitě bušilo a tep se ho snažil dohnat. S každým dalším krokem vnímal hrozbu vlastní smrti. Znovu si přál, aby mohl alespoň na chvíli přivolat kouzlo, byt“ jen v jeho nejjednodušší podobě. Ujistit se, že za ním stojí alespoň nějaká síla, kterou může použít. Ale každé vyvolání kouzla varuje všechny živé tvory v Jámě, a Par doufal, že o nich zatím nikdo neví.

Coll se dotknul jeho paže a ukázal k místu, kde se před nimi v nehezky vypadající trhlině, mizející v černotě, otevírala zem. Musí ji obejít. Par přikývl a vyrazil. Collova přítomnost mu dodávala jistotu, jakoby pouhá skutečnost že s ním je mohla zastrašit hrozící zlo. Coll — veliká hranatá postava, tyčící se jako skála za Parovými zády, s drsnou, odhodlanou tváří. Vypadalo to, že jen síla jeho vůle je sama dovede do konce. Par nedokázal slovy vyjádřit radost z bratrovi přítomnosti. Věděl, že to je sobecká reakce, ale naprosto upřímná. Coll měl v tomto případě mnohem větší odvahu než on.

Obešli proláklinu a vrátili se zpátky k rozvalinám mostu. Nic se nezměnilo, všude ticho a pusto.

Pak se něco v mlze před nimi temně zalesklo, hranatý obrys, zvedající se ze sutin. .

Par se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. Výklenek.

Par v čele a Coll jen o krok za ním, pospíchali k němu. Objevily se před nimi kamenné bloky zdí, vystupující z neskutečného závoje mlhy. Po zdech se plazilo křoví, šikmou střechu ovíjelo psí víno a základy barvil zelený a rezavý koberec mechu. Výklenek, dobrých padesát stop široký a přinejmenším dvacet vysoký, byl větší, než si Par představoval. Vypadal jako nějaká krypta.

Mladíci z údolí dorazili k nejbližší zdi a opatrně přešli za roh k čelní stěně. V kameni s malými jamkami našli vytesaný starodávný nápis, poničený časem a počasím. Slova byla téměř nečitelná. Zastavili se a bez dechu četli:

Zde leží srdce a duch národů

Jejich právo na svobodu

Jejich touha po míru

Jejich odvaha hledat pravdu.

Zde leží Shannarův Meč.

* * *

Za tím se nalézaly pootevřené mohutné kamenné dveře. Bratři na sebe mlčky pohlédli a pak vykročili. Když došli ke dveřím, nakoukli dovnitř. Spatřili zeď, tvořící chodbu vedoucí doleva; ztrácela se v temnotě.

Par se zamračil. Nečekal takhle složitou stavbu; myslel si, že to nebude víc než jen jedna komnata se Shannarovým mečem uprostřed. Tohle vypadalo komplikovaně.

Podíval se na Colla. Nervózně a rozčíleně se rozhlížel kolem. Nejdříve si prohlížel vchod a pak temnou houšť lesa, který je obklopoval. Coll se natáhl a otevřel dveře. Lehce se pohnuly.

Naklonil se blíž. „Tohle vypadá jako past,“ zašeptal tak tiše, že ho Par málem neslyšel.

Par s ním souhlasil. Dveře do tři sta let starého výklenku, ležícího uprostřed Jámy, se neměly otevřít tak rychle. Až se dostane uvnitř, kdokoli je za ním může bez problému znovu zavřít.

Ale přesto věděl, že stejně půjde. Už se rozhodl. Měl toho za sebou příliš mnoho, než aby se teď otočil. Zdvihl obočí a věnoval Collovi tázavý pohled. Chtěl vědět co navrhuje.

Coll sevřel pevně rty. Věděl, že Par je odhodlaný jít dál. Neměl na vybranou. S nesmírným úsilím vyřkl ta slova: „Dobře. Ty jdi po Meči; já budu hlídat tady.“ Velkou rukou stiskl Parovi rameno. „Ale dělej!“

Par přikývl, vítězoslavně se usmál a odstrčil bratra stranou.

Prošel dveřmi a rychle se vydal chodbou do temnoty. Doprovázen slabým světlem přicházejícím z venku, šel, kam až nejdál mohl. Brzy se ocitnul v naprosté tmě. Neúspěšně pátral podél zdí po konci chodby. Vzpomněl si na kámen od Damson. Sáhl do kapsy, vytáhl ho, sevřel ho v dlani, aby ho ohřál a potom natáhnul ruku před sebe. Temnotu zaplavilo stříbrné světlo. Divoce se usmál. Znovu vykročil. Pozorně naslouchal tichu a pozoroval stíny.

Pokračoval klikatou chodbou. Sestoupil po malém schodišti a vstoupil do další chodby. Zašel mnohem dál, než měl v úmyslu a poprvé začal mít nepříjemný pocit. Už nebyl ve výklenku, ale někde hluboko pod zemí. Jak to?

Pak chodba končila. Vstoupil do místnosti s klenutým stropem a zdmi s vyrytými obrazy a runami. Náhle se mu bolestí zastavil dech.

Shannarův meč čekal přímo uprostřed místnosti, ostřím hluboko zasazený v bloku červeného mramoru.

Aby se ujistil, že se mu to nezdá, zamrkal a potom k němu rychle vyrazil. Hladká, bezchybně provedená čepel na sobě nenesla známku sebemenšího škrábnutí. Na jílci se odrážel vyrytý obraz k obloze vztyčené ruky držící pochodeň. V nejasném světle se Talisman, jako nová ocel, modře leskl.

Par cítil, jak se mu sevřelo hrdlo. Před sebou měl skutečně Meč.

Projela jím posvátná úcta. Téměř se neudržel a zavolal Colla. Pocítil nesmírné uvolnění. Vsadil všechno na jednu kartu, na pouhé tušení — a vyhrál. Stíny, celou dobu měl pravdu! Shannarův meč opravdu skrývala Jáma, v houštině stromů a keřů, v mlze a noci a mezi Přízraky...!

Náhle se vzpamatoval. Když pomyslel na Přízraky, uvědomil si, na jak nejistém místě se nachází. Později, až budou s Collem pryč z téhle krysí díry, bude dost času na to, blahopřát si.

V kameni, skrývajícím Meč, byly vytesané schody. Stoupal po nich vzhůru. V okamžiku, kdy stoupnul na první schod, se odlepilo něco ze zdi v temnotě za ním. Ztuhnul a hrdlo se mu sevřelo.

V mysli křičelo jediné slovo.

Přízrak!

Ale potom zjistil že se mýlí. Nešlo o Přízrak. Byl to zahalený muž s kapucou, oblečený celý v černém. Na prsou měl znak vlčí hlavy.

Když si Par uvědomil, kdo to je, jeho strach nepolevil. Muž, který se k němu blížil byl Rimmer Dall.

U vchodu do výklenku netrpělivě čekal Coll. Stál zády ke zdi u jedné strany vchodu a očima pátral v mlze. Nic se nehýbalo. Nedoléhal k němu žádný zvuk. Zdálo se, že je sám; přesto cítil neklid. Světlo úsvitu se prodíralo dolů baldachýnem stromů a on se koupal v jeho chladné, šedavé záři.

Par už je pryč příliš dlouho, pomyslel si. Nemělo by mu to trvat tak dlouho.

Rychle se otočil k černému vchodu do výklenku. Počká ještě pět minut; pak se vydá dovnitř.

Rimmer Dall se zastavil několik stop od Para. Nedbale zvednul ruku a stálil si kapuci pláště. Rovnou, podlouhlou tvář neměl ukrytou pod maskou, ale v polosvětle výklenku ji přesto nešlo rozeznat. To na věci nic neměnilo. Par by ho poznal kdekoliv. Jejich jediné setkání před mnoha týdny v krčmě U modrých knírů bylo něco, na co nedokázal nikdy zapomenout. Doufal, že se mu nikdy nic podobného nepřihodí: a teď mu znovu stál tváří v tvář. Rimmer Dall, První Stopař Federace, muž, který ho pronásledoval po celém Truborohu ho nakonec dostihl.

Dveře, kterými Par vešel, zůstávaly otevřené. Marnivý přístav. Mladíka napadlo utéci.

„Počkej. Pare Ohmsforde,“ ozval se Dall, jakoby mu četl myšlenky. „Snad nechceš utéci? To se tak snadno vyděsíš?“

Par váhal. Rimmer Dall byl velký, rozložitý muž; jeho tvář s rusými vousy jakoby byla vytesána z kamene, tak tvrdě a hrozivě vypadala. Přesto zněl jeho hlas — na, který Par také nezapomněl — tiše a působivě.

„Nechceš si nejdříve poslechnout, co ti chci říci?“ pokračoval velký muž. „Ublíží ti to? Abych si s tebou promluvil, musel jsem tu dlouho čekat.“

Par vykulil oči. „Čekat?“

„Jistě. Když už ses jednou rozhodnul, dříve nebo později jsi sem musel dojít. Přišel jsi pro meč, co? Samozřejmě, že ano. Nemýlím se? Máme si toho hodně co říct.“

„Neřekl bych.“ rozsvítilo se Parovi. „Pokoušel jste se nás uvěznit ve Varfleetu. Mé rodiče jste zavřel ve Stinném dole a obsadil vesnici. Pronásledoval jste je i mne dlouhé týdny.“

Rimmer Dall složil ruce. Par si všiml, že na levé má rukavici až k lokti. „Předpokládejme, že já zůstanu stát tady,“ navrhl velký muž. „Můžeš tedy kdykoli odejít a já proti tomu nic neudělám“

Par se zhluboka nadechl a ustoupil o krok. „Nevěřím vám.“

Velký muž pokrčil rameny. „Proč bys měl? Koneckonců, chceš snad Shannaruv meč? Pokud mám pravdu, poslouchej mě. Potom si ho můžeš vzít. Platí?“

Par cítil, jak se mu varovně zježily vlasy. „Proč bych s vámi měl, po tom všem, co jste udělal, abych se k meči nedostal, uzavřít jakoukoli dohodu?“

„Aby ses k meči nedostal?“ Ten druhý se zasmál hluboce a příjemně. „Pare Ohmsforde. Napadlo tě někdy o meč požádat? Že bych ti ho mohl jenom prostě dát?

Nezdá se to jednodušší než slídit městem a snažit se ho ukrást jako obyčejný zloděj?“ Rimmer Dall pomalu zakroutil hlavou. „Ještě hodně toho nevíš. Nechceš si to nechat raději vysvětlit?“

Par se nejistě rozhlédl. Nedokázal uvěřit, že to není trik, který má odvést jeho pozornost. Výklenek byla velká změť stínů, šeptajících o ukrývajících se a číhajících nebezpečích. Par rychle promnul Damsonin kámen a rozžal tím jeho světlo.

„Myslíš si, že tady mám v temnotě ukryté posily?“ Rimmer Dall šeptal a slova vycházela odněkud z hloubi jeho hrudi. „Dobrá!“

Pozvedl ruku v rukavici, rychle s ní mávnul a místnost zaplavilo světlo. Par překvapeně zalapal po dechu a ustoupil o další krok.

„Myslíš si, Pare Ohmsforde, že jsi jediný, kdo používá kouzlo,“ zeptal se tiše Rimmer Dall. „Nejsi. Ve skutečnosti ovládám mnohem mocnější kouzlo, než je to tvé. Možná dokáže překonat i stará druidská kouzla. Nejsem sám. Mnozí vládnou kouzly starých dob, světů před Čtyřzemí, Velkými válkami i člověkem samotným.“

Par na něj mlčky zíral.

„Vyslechneš mě, mladíku z údolí? Dokud ještě můžeš?“

Par zavrtěl hlavou, ale ne jako odpověď na předešlou otázku. Vyjádřil projev nedůvěry. „Vy jste Stopař,“ řekl nakonec. „Pronásledujete každého, kdo vlastní kouzlo. Jakékoli jeho použití — včetně vašeho — je zakázáno!“

Rimmer Dall se usmál. „Vůle Federace. Ale přimělo tě to, abys přestal kouzlo používat. Pare? Nebo tvého strýce Walkera Boha? Kohokoli, kdo jím vládne? Ve skutečnosti se jedná o nesmyslné nařízení, které se nikdy nedá vynutit. Zákaz vydaný proti lidem, kteří se o něj zejména nestarají. Federace sní o vítězství, o budování impéria, o tom, že spojí země a rasy pod svou vládou. Rada plánuje a navrhuje, prostě pozůstatek světa, přežitek už v době dávných válek. Domnívá se, že je předurčena k nadvládě, protože ani Rada ras ani druidi už nejsou. Zmizení elfu vidí jako požehnání. Svírá provincie v Jižní zemi, Truboroh bude děsit dokud se jí nepoddá. Vzdorovité trpaslíky vyhladí prostě proto, že může. Všechno ve jménu svého práva vládnout. Věří, že je vševědoucí! Posledním arogantním gestem zakáže kouzlo! Nenamáhá se zjistit k jakému účelu v uspořádání světa kouzlo slouží — prostě ho popře!“

Temná postava se nahrbila dopředu a rozložila ruce. „Faktem zůstává, že Federace je spolek bláznů, nerozumějících kouzlu, mladíku z údolí. Kouzlo stvořilo náš svět, svět v němž žijeme a Federace se domnívá, že je nejvyšší formou. Kouzlo všechno formuje a umožňuje. A Federace se takové síly vzdá?“

Rimmer Dall se napřímil. Jeho temná postava, jen vzdáleně připomínající lidskou, se nejasně rýsovala ve zvláštním světle, které vytvořil.

„Podívej se na mě, Pare Ohmsforde,“ zašeptal.

Jeho tělo se začalo třpytit a pak rozkládat. Par s děsem sledoval jak temná postava roste v polosvětle a stínu a její oči planou karmínovým světlem.

„Vidíš, mladíku z údolí?“ šeptem zasyčel spokojený hlas Rimmera Dalla. „Federace by mě měla zničit, ale ta o tom nemá ani potuchy!“

Na Parovi jenom plýtval ironií. Mladík si byl vědom pouze jediného faktu. Dostal se do největšího možného nebezpečí. Scvrknul se před mužem, který si říkal Rimmer Dall. S hrůzou si uvědomil, že stvůra není člověk, ale Přízrak. Ustupoval, rozhodnutý utéct. Pak si vzpomněl na Shannarův meč a okamžitě si to rozmyslel. V hlavě se mu zrodil zběsilý nápad. Když se dostane k Shannarovu meči, získá zbraň, kterou dokáže Rimmera Dalla zničit.

Přízrak vypadal naprosto nevzrušeně. Temná postava se pomalu zformovala do těla Rimmera Dalla. Znovu zaduněl hlas vzrostlého muže. „Lhali ti, mladíku z údolí. Opakovaně. Přesvědčili tě, že Přízraky jsou bytosti zla, cizopasníci, měnící podle svých potřeb těla člověka. Nezkoušej to popřít, nebo se ptát, jak to vím,“ řekl rychle a zarazil Parův výkřik překvapení. „Vím o tobě všechno, o tvé cestě do Posledního přístavu, Divočiny, Hadeshornu i jinam. O tvém setkání s Allanonovým stínem. Vím o tom, co ti nalhal. Všechno to jsou lži, Pare Ohmsforde — a začínají u druidů! Radí ti, jak zničit Přízraky. Jen tak má být svět znovu v bezpečí! Musíš najít Meč, Wren elfy a Walker Boh zmizelý Paranor — o všem vím!“

Jeho rovná, podlouhlá tvář se zkřivila vzteky. „Ale poslouchej, co ti neřekli! Přízraky nejsou omyl, zaplňující mezeru po druidech! My jsme jejich nástupci! My, kteří jsme vznikli z kouzla dávných časů! A nejsme stvůry napadající lidi, mladíku z údolí — my sami jsme lidé!“

Aby popřel vyslovené tvrzení, zakroutil Par hlavou. Rimmer Dall rychle zvednul ruku v rukavici a ukázal na něj. „V lidech je teď kouzlo bytostí z pohádek. V elfech, než zmizeli. Později v druidech.“ Jeho hlas byl tichý a přesvědčivý-. „Jsem člověk jako kdokoli jiný, až na to, že vlastním kouzlo. Jako ty, Pare. Zdědil jsem ho po svých předcích, žijících ve světě, kde se kouzlo vyskytovalo naprosto běžně. Kouzlo se rozprášilo a usadilo — ne v zemi, ale v tělech mužů a žen ras. Zachytilo se a v některých z nás vyrostlo. Vládneme silou, náležící kdysi druidům.“

Pomalu kývl a upřel pohled na Para. „Ty máš takovou sílu. Nemůžeš ji popřít. Snaž se pochopit, co to znamená takovou sílu ovládat.“

Odmlčel se a čekal na Parovu odpověď. Par ztuhnul až do morku kostí, když pochopil, co přijde. Zmohl se jen na tichý a nesouhlasný výkřik.

„V očích ti vidím, že jsi prohlédl,“ řekl Rimmer Dall ještě tišeji a klidněji. „Znamená to, Pare Ohmsforde, že i ty jsi Přízrak.“

Coll v duchu počítal vteřiny. Natahoval je a myslel na to, že s každou následující už musí Par přijít. Ale po bratrovi nebylo ani vidu ani slechu.

Mladík z údolí zakroutil zoufale hlavou. Odlepil se od strmé zdi výklenku a zase se k ní vrátil. Pět minut uběhlo. Už nemůže čekat déle. Musí dovnitř. Děsilo ho, že když to udělá, nebudou mít krytá záda. Neměl na vybranou. Musí zjistit, co se stalo s Parem.

Když se chystal vstoupit dovnitř, musel se zhluboka nadechnout, aby se uklidnil.

V tu chvíli ho zezadu sevřely něčí ruce a strhly k zemi.

„Lžete!“ křičel Par na Rimmera Dalla. Zapomněl na strach a výhružně postoupil o krok kupředu.

„Není nic špatného, být Přízrak,“ zostra odpověděl Dall. „Jen slovo, použité nevědomými. Pokud zapomeneš na lži, které ti napovídali a zamyslíš se nad svými možnostmi, lépe pochopíš, co se ti snažím vysvětlit. Na chvilku si představ, že mám pravdu. Pokud jsou Přízraky lidé, kteří se mají stát nástupci druidů, pak vládnout kouzlem není jen jejich právo, je to jejich odpovědnost. Kouzlo je víra — právě to řekl Allanon Brin Ohmsfordové když zemřel, a poznamenal ji svou krví. Kouzlo je nástroj, který se musí použít pro dobro ras a Čtyřzemí. Co je na tom tak těžkého přijmout? Problém není ve mně, v tobě ani v nám podobným. Problém je v bláznech řídících Federaci. Domnívají se, že všechno co nedokážou ovládat musí potlačit! Kdokoli se odlišuje, je nepřítel!“

Tvář se mu zkřivila. „Ale kdo touží ovládat Čtyřzemí a jeho lid? Kdo tlačí elfy ze Západní země, zotročil trpaslíky na východě, na severu obléhá trolly a prohlašuje, že mu Čtyřzemí patří? Proč myslíš, že Čtyřzemí začalo vadnout a umírat? Kdo to způsobil? Viděl jsi ubohá stvoření žijící v Jámě. Myslíš, že to jsou Přízraky? Dobrá, jsou — ale za jejich stav mohou věznitelé. Přízraky jsou lidé jako my. Zavřela je tam Federace. Dokazují existenci kouzla a jsou tudíž nebezpeční. Změnily se v to, co jsi viděl. Zešíleli hladem, potřebou kouzla! Dítě na Tofferském hřebeni — co způsobilo stav, který jsi sám viděl? Žíznila po kouzlu, jeho ovládání, všem, co ji drželo při smyslech. Dostala se do vyhnanství. Mladíku z údolí, Federace působí ve Čtyřzemí zlo svými nesmyslnými nařízeními a drtivými zákony! A jsou to Přízraky, kdo má šanci dát věci do pořádku!“

„Allanon je především druid s druidskou myslí a způsoby. Jen on sám ví, o co usiluje a nejspíš to také tak zůstane. Ale tobě dobře radím, abys byl opatrný. Příliš rychle přijímáš jeho slova.“

Mluvil s takovou jistotou, že Par Ohmsford začal poprvé pochybovat. Co když Allanonův stín lhal? Druidové vždycky využívali ty, od kterých něco potřebovali? Walker ho také varoval, že nemá přijmout, co jim Allanon řekl. Něco mu našeptávalo, že Rimmer Dall muže mít také pravdu. Je možné, pomyslel si zoufale, že se vydal po spatné cestě.

Dlouhá, zahalená postava se napřímila. „Patříš k nám, Pare Ohmsforde,“ řekl tiše.

Par rychle zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Jsi jeden z nás, mladíku z údolí. Můžeš to popírat jak dlouho chceš. Pravdě však neunikneš. Jsme úplně stejní — vlastníme kouzlo, jsme nástupci druidů a strážíme jejich odkaz.“ Odmlčel se a uvazoval. „Pořád se mě bojíš? Přízrak. Pouhé jméno tě děsí. Nevyhnutelný výsledek lživého přesvědčení, které jsi v sobě jako pravdu zakořenil. Máš mě za nepřítele než za sobě rovného.“

Par mlčel.

„Pojďme zjistit, kdo lže. Tam.“ Náhle ukázal k Meči. „Vyndej ho z kamene, mladíku z údolí. Patří ti; je to tvé pokrevní právo — jako dědice elfího rodu Shannarů. Zvedni ho. Dotkni se mě jeho ostřím. Jestli jsem temná bytost, před kterou tě varovali, pak mě meč zahubí. Meč odhalí zlo skryté ve lži. Vezmi ho do ruky a použij.“

Par zůstal dlouhou chvíli nehybně stát. Potom vykročil po schodech k bloku červeného mramoru. Sevřel Shannarův meč oběma rukama a vytáhl ho. Hladce vyklouzl ven a zableskl se. Rychle se otočil k Rimmeru Dallovi.

„Pojď blíž, Pare,“ zašeptal muž. „Dotkni se mě.“

Parovou myslí zběsile vířily vzpomínky, kousky a útržky písní, které zpíval, a příběhů, které vyprávěl. Držel v ruce Shannarův meč, elfí talisman pravdy, před kterým žádná lež neobstála.

Sešel po schodech dolů. V dlaních svíral jílec s vyrytou hořící pochodní a opatrně před sebe napřahoval ostří. Rimmer Dall stál a čekal. Ze vzdálenosti, kterou Par od muže udržoval nemělo smysl mečem seknout, položil tedy ostří zbraně na Dallovo tělo.

Nic se nestalo.

Pevně na něho upíral pohled, držel klidně meč a přál si, aby byla pravda odhalena. Stále se nic nedělo. Par čekal tak dlouho, jak to jen vydržel, pak zoufale sklonil Meč a odstoupil.

„Teď to víš. Nelžu,“ řekl Rimmer Dall. „Lhali ti jiní.“

Par zjistil, že se třese. „Ale proč by Allanon lhal? Jakému účelu mohl sloužit?“

„Přemýšlej chvíli, co jsi měl udělat.“ Velký muž hovořil vyrovnaně. Hlas měl klidný a přesvědčivý. „Měl jsi přivést zpět druidy, navrátit jim jejich talisman, zjistit, jak nás zničit. Druidi chtějí znovu získat zpět ztracenou moc života a kouzel. Liší se to nějak od toho, co chtěl udělat Černý mág před deseti stoletími?“

„Ale vy jste nás pronásledovali!“

„Abychom si s vámi promluvili, abychom to vysvětlili.“

„Uvěznili jste mé rodiče!“

„Nic se jim nemohlo stát. Federace o vás věděla. Kdybych za nimi nepřišel první, použila by je, aby vás dostala.“

Par se nadechl, došly mu argumenty. Dozvěděl se skutečnou pravdu? Byla to všechno, jak Rimmer Dall tvrdil, doopravdy lež? Nedokázal se rozhodnout, čemu má vlastně věřit. Zmatek v mysli ho obalil pocitem nepatrnosti a zranitelnosti.

„Musím si všechno promyslet,“ řekl unaveně.

„Následuj mě a učiň tak,“ odpověděl ihned Rimmer Dall. „Pojď se mírou a ještě si o tom promluvíme. Vyvstalo mnoho otázek, které vyžadují odpovědi, a já ti je mohu dát. Musíš se ještě hodně naučit o tom, jak používat kouzla. Pojď, mladíku. Odlož své obavy a pochybnosti. Nic se ti nestane — tvá kouzla zní tak slibně.“

Mluvil působivě a na okamžik Para téměř přesvědčil. Připadalo mu tak jednoduché souhlasit. Cítil se unaven a chtěl, aby tahle pouť skončila. Zdálo se příjemné, sdílet s někým problémy, které mu přinášelo kouzlo. Rimmer Dall to určitě zná, vždyť i on měl stejnou zkušenost. Ačkoliv si to nechtěl přiznat, už se necítil tím mužem zastrašován. Neviděl žádný důvod, proč by měl návrh odmítnout.

Ale i přesto se postavil, bez zřejmého důvodu proti. „Ne,“ řekl potichu.

„Přemýšlej o tom, co můžeme sdílet, když půjdeš se mnou,“ trval na svém Dall. „Máme tolik společného! Určitě toužíš mluvit o kouzlech, které musíš zatajovat. Nikdy dříve jsi neměl s kým o tom mluvit. Ta potřeba z tebe vyzařuje; cítím ji! Pojď se mnou! Mladíku z údolí, musíš...“

„Ne.“

Par odstoupil. V hlavě mu šeptalo cosi odporného, vzpomínka bez tváře. Ale její hlas jasně rozeznával.

Rimmer Dall ho pozoroval, jeho strmé rysy náhle ztuhly. „To je bláznovství, mladíku.“

„Odcházím,“ řekl Par potichu a ostražitě. Co se stalo špatně? „A beru si Meč.“

Černě oděná postava se změnila v další stín. „Zůstaň, mladíku z údolí. Neznáš temná tajemství, věci, které by ses měl raději dozvědět ode mně. Zůstaň a vyslechni si je-“

Par se vracel cestou, která ho přivedla dovnitř.

„Dveře jsou přesně za tebou,“ řekl najednou Rimmer Dall ostrým hlasem. „Nejsou tam žádné chodby, žádné schody. To byla jen iluze, moje kouzlo jak tě zdržet na tak dlouho, abychom si mohli promluvit. Ale jestli teď odejdeš, zničíš něco drahocenného. Pravda tě dostihne, mladíku z údolí — a v její tváří se skrývá děs. Nemůžeš mu odporovat. Zůstaň a poslouchej mě! Potřebuješ mě!“

Par zakroutil hlavou. „Rimmere Dalle, jsi jako ostatní Přízraky, které navenek nevypadají jako ty, ale mluví stejně. Stejně jako oni, chceš si mě přivlastnit.“

Rimmer Dall tiše čekal, nehýbal se, jen pozoroval jak se vzdaluje. Světlo, které První Stopař vyvolal, zhaslo a místnost se ponořila do tmy.

Par Ohmsford uchopil Shannarův meč do obou rukou a pospíchal za svobodou.

O těch chodbách a schodech Rimmer Dall nelhal. Žádné tam nebyly. Pouze iluze, kouzlo, které Par nerozpoznal. Vyrazil z temnoty výklenku přímo do napůl osvětlené Jámy. Ihned ho obklopilo vlhko a mlha. Mhouřil oči a točil se dokola. Hledal.

Coll.

Kde je Coll?

Sundal si plášť ze zad a rychle do něj zabalil Shannarův meč. Allanon říkal, že ho bude potřebovat — jestli mohl Allanonovi ještě věřit. V tuto nevěděl. Ale o Meč se musí postarat; má svůj význam. Ledaže by ztratil své kouzlo. Mohlo se to stát?

„Pare.“

Mladíka z údolí ten hlas vyděsil. Prudce sebou škubnul. Ozval se přímo za ním, tak blízko, jako by mu někdo šeptal přímo do ucha. Otočil se.

A tam stál Coll.

Nebo spíš to, co kdysi býval Coll.

Jenom těžko dokázal rozeznat tvář svého bratra. Jakási vnitřní muka, která si mohl pouze představovat, zpustošila její rysy. Výraz měl ochablý a zcela bez života. Také jeho tělo vypadalo jako odtržené od kloubů a pokroucené. Na kůži mu zřetelně vyvstávaly trhliny a rozšklebené rány. V jeho očích rozeznával spalující horečku.

„Vzali si mě,“ zoufale zašeptal Coll. „Přeměnili mě. Prosím. Pare, potřebuji tě. Obejmeš mě? Prosím?“

Par zavyl nekonečnou hrůzou. Chtěl, aby se ta věc před ním ztratila, zmizela z jeho dohledu i mysli. Projel jím chlad. Otevírající se prázdnota hrozila, že ho celého pohltí.

„Colle!“ vzlykal.

Bratr klopýtnul a padal směrem k němu. Ruce měl široce roztažené. V uších mu znělo Dallovo varování - pravda, pravda, její děs! Coll se stal Přízrakem, stvůrou jako všichni ostatní v Jámě. A Rimmer Dall tvrdil, že je zničila Federace! Jak? Par byl pryč pouze pár minut. Co udělali s jeho bratrem?

Ohromeně tam stál a třásl se. Bytost před ním se ho dotkla prsty, pak pažemi, objala ho a celou dobu šeptala: „Obejmi mě, obejmi mě.“ Znělo to jako kouzelná formule, která by ho mohla osvobodit. Par si přál zemřít, nikdy se nenarodit, ztratit se ze světa a zbavit se tak všeho, co se stalo. Přál si milión nemožných věcí — cokoliv co by ho dokázalo zachránit. Ze znecitlivělých prstů mu vypadl Shannarův meč. Ucítil, že všechno, co doposud znal a v co věřil, bylo v jediné chvíli zrazeno.

Collovy ruce jím začínaly smýkat.

„Colle, ne!“ zařval.

Pak někde hluboko uvnitř se něco stalo, něco, proti čemu dokázal bojovat jen chvilku než se ho to zmocnilo. Hrudí mu proběhl oheň a rozšířil se dál do těla jako požár, který se vymkl kontrole. Probouzelo se kouzlo — ne kouzlo písně přání, kouzlo neškodných představ a předstíraných věcí, ale nějaké jiné. Kouzlo, které kdysi náleželo elfeínům, kouzlo, které dal před mnoha lety Allanon Sheovi Ohmsfordovi, kouzlo, které zakořenilo ve Wilu Ohmsfordovi a předávalo se generace v jeho rodu až k němu. Věčně se měnící a vyvíjející tajemství. Spalo v něm, bylo to tvrdé a neústupné kouzlo mocnější než píseň přání.

Proběhlo jím a explodovalo. Zařval na Colla, aby ho nechal odejít, aby zmizel pryč, ale jeho bratr vypadal, jakoby ho neslyšel. Coll, odepsaná stvůra, karikatura krve a lidského masa, kterou Par miloval, byla pohlcována svým vlastním vnitřním šílenstvím. Přízrak, kterým se stal, potřeboval pouze jíst. Na jeho naléhání nepřicházela žádná odezva. Kouzla se ho zmocnila, pohltila ho a ve chvíli obrátila v prach.

Par s hrůzou sledoval jak mu bratr mizí před očima. Ohromen, neschopen slova, klesl na kolena. Cítil, jak jeho vlastní život mizí společně s Collovým.

Pak se na něj začaly sápat další ruce, pevně ho držely a strhávaly k zemi. Tlačil se na něho propletenec zkroucených a zpustošených tváří a těl. Přišli si pro něj Přízraky z Jámy. Byly jich tam tucty. Nedočkavé ruce se ho snažily uchopit a prsty rozervat na kousky. Cítil, jak se rozpadává, praská pod tíhou jejich těl.

A pak se kouzlo vrátilo, mohutně explodovalo a Přízraky odletěly jako kusy uschlého dřeva.

Kouzlo dostalo tvar, nechtěná myšlenka přivedená k životu. Vyrůstalo mu v dlaních, ostrý střep modrého ohně, jako železo studené a tvrdé plameny, Nepochopil jeho zdroj ani bytí — ale instinktivně porozuměl jeho účelu. Se zlostným výkřikem vrhnul svou novou zbraň ve smrtelném oblouku, řezal stvůry kolem sebe, jako kdyby byly z papíru. Okamžitě se kácely k zemi. Skomírající hlasy zněly nesrozumitelně a vzdáleně. V zápalu zabíjení se ztratil sám sobě, řezal kolem sebe jako šílenec. Nechával zlost a zoufalství, zrozené se smrtí bratra, vyjít ven.

Kolik způsobil smrti!

Přízraky odpadávaly a ty, které nezničil, se potácely a hýbaly jako loutky. Neustále na ně křičel. V jedné ruce držel pochodeň z kouzelného ohně. Sehnul se a uchopil ležící Shannarův meč.

Cítil, že se spálil, zbraň mu sežehnula ruku a ozvala se drsná a překvapující bolest.

Najednou i jeho vlastní kouzlo zaplápolalo a zamklo. Zmateně uskočil dozadu a snažil se jej znovu vyvolat. Nepovedlo se mu to. Přízraky ihned zaútočily. Zaváhal a pak se rozběhl. Utíkal podél sutí mostu, klopýtal a klouzal na vlhké půdě. Zoufalstvím a zuřivostí lapal po dechu. Nedokázal odhadnout, nakolik jsou mu bestie v patách. Běžel a neohlížel se. Snažil se utéct před hrůzou, kterou zažil, stejně jako před Přízraky, které ho pronásledovaly.

Dostal se téměř ke stěně útesu, když uslyšel Damson. Běžel k ní s jedinou myšlenkou v mysli. Musí se zachránit! Shannarův meč pevně tisknul k hrudi, už nepálil. Bylo to jen ostří zabalené v jeho zabláceném kabátě. Upadl, dopadnul na obličej a vzlykal. Zase slyšel Damson jak volá a křik opětoval.

Pak už se dostal do její náruče. Snažila se ho postavit na nohy, odtahovala ho od sebe a důrazně se ptala: „Pare, Pare, co se s tebou děje? Pare, co se stalo?“

Mezi lapáním po dechu a vzlyky zoufale vykřikoval: „Je mrtvý, Damson! Coll je mrtvý! Já jsem ho zabil!“

Dveře útesu před ním byly otevřené. V černém otvoru stála malá, chlupatá postavička se širokýma očima. Spolu s Damson, o kterou se opíral, k nim doklopýtal. V příštím okamžiku se za ním zavřely.

Potom všechno a všichni zmizeli v bílém zvuku jeho křiku.

Kapitola 33

V Dračích Štítech padal studený, šedivý, nekonečný déšť, zakrývající oblohu od horizontu k horizontu. Morgan Leah stál na kraji srázu a zíral zpod kapuce svého kabátu. Směrem na jih se kopce jevily jako nízké, stáčející se stíny v mlze. Mermidon nebylo vidět. Svět za místem, na kterém stál, se zdál nevýrazný a vzdálený. Nemohl se zbavit pocitu, že pro něho zůstane už navždy cizí.

Zamrkal, aby setřásl kapky deště, které mu vítr fouknul do očí. Měl studený obličej a jeho načervenalé vlasy se mu lepily k čelu. Tělo pod promoklým oděvem měl celé poškrábané a rozbolavělé. Otřásl se a naslouchal okolním zvukům. Vítr dul okolo útesů a mezi stromy, jeho skučení přehlušilo bouři, která duněla daleko na severu. Ze skal za ním se valily proudy vody, spěchaly a braly s sebou vše, co jim stálo v cestě. Ztrácely se dole v mlze.

Den jako stvořený na zúčtování se životem, pomyslel si ponuře Morgan. K nalezení nového začátku.

Zezadu k němu přistoupila mohutná, zahalená postava Padishara Creela. Po tvrdém obličeji stékaly kapky deště. Oděv, stejně jako Morgan, měl úplně promočen.

„Je čas jít?“ zeptal se potichu.

Morgan přikývl.

„Jsi připraven, příteli?“

„Ano.“

Padishar se podíval do deště a povzdechl si. „Nedopadlo to tak, jak jsme si představovali, souhlasíš?“ zeptal se tiše. „Ani trochu.“

Morgan se zamyslel a pak odpověděl: „Nevím, Padishare. Možná, že dopadlo.“

Časně zrána vyrazili psanci pod Padisharovým vedením z tunelů pod Výběžkem a vydali se na východ a sever do hor. Úzké a strmé stezky, po kterých putovali, déšť rozmáčel. Přestože jim hrozil na každém kroku nepříjemný pád, Padishar cítil, že jsou bezpečnější než cesta skrz průsmyk Poznání, zcela jistě hlídaný Federací. Sebehorší počasí znamenalo spíš pomoc než překážku. Déšť dokonale zakrýval stopy, zahlazoval jakoukoli známku o jejich pohybu. Od chvíle, co se dali na útěk, nespatřili jedinou známku přítomnosti Federace. Jakékoli pronásledování muselo skončit v blátě. Výběžek je možná ztracen, ale psancům se podařilo uprchnout a mohou bojovat dál.

Když se skupina konečně dostala nad Mermidon, rozdělující se na jihu k Duhovému jezeru a na východě k Pustým pláním, vítalo je už poledne. Na Výběžku, kde se horské stezky křížily do všech směrů, zastavili, aby si odpočinuli. Rozdělí se a trollové se vydají na sever směrem k Umrlčím horám a dál k domovu. Psanci se opět setkají v další z jejich pevností — Firerim Reach. Padishar se vrátí do Tyrsisu hledat Damson a ztraceného mladíka. Morgan půjde na východ do Posledního přístavu, aby dodržel slib daný Steffovi. Za čtyři týdny se všichni setkají v Jannissonově soutěsce. Do té doby se zmobilizuje vojsko trollů a Hnutí spojí své roztříštěné skupiny. Vytvoří nový postup v boji proti Federaci.

Pokud někdo z nich bude ještě naživu, aby nějaké plány vytvořil, pomyslel si Morgan zasmušile. Nevěřil, že přežijí. Osud Teel mu nedopřával klidu a nutil ho neustále pochybovat. Přesvědčil se, jak jednoduše dokážou Přízraky, a díky tomu i spojenci Federace, proniknout mezi své nepřátele. Může proti nim stát kdokoliv; nepodaří se jim ho odhalit. Zrada číhá ve všech koutech. Jak se mají bránit, když vlastně ani nevědí komu mohou věřit.

Ačkoliv vůdce psanců byl tím posledním, kdo by se přiznal, Morgan věděl, že ho to také trápí. Od prvního okamžiku jejich útěku, ho Morgan pozoroval, velký muž viděl nebezpečí za každým rohem.

A on nakonec také.

Myslí mu prostupovala temná odevzdanost a snažila se proměnit jeho duši v led. Jednotlivě by jim bylo mnohem lépe.

„Domníváš se, že je pro tebe bezpečné jít do Tyrsisu po tak krátké době?“ zeptal se náhle ve snaze zavést nějakou konverzaci. Potřeboval slyšet hlas toho druhého, ale nebyl schopen vymyslet něco duchaplnějšího.

Padishar pokrčil rameny. „Stejně, jako kdykoli jindy. V každém případě použiji převlek.“ Nakrátko zvedl hlavu proti prudkému závanu větní a deště. „Neměj strach, horale. Bratři z údolí budou v pořádku. Postarám se o to.“

„Nelíbí se mi, že nejdu s tebou.“ Morgan nedokázal zakrýt hořkost ve svém hlase. „Já jsem přemluvil Para a Colla, aby sem přišli, nebo na tom mám velký podíl. Opustil jsem je již jednou v Tyrsisu a teď je opouštím znovu.“ Unaveně potřásl hlavou. „Ale jinou možnost neznám. Musím udělat, o co mě poprosil Steff. Nemohu prostě ignorovat...“

Vzpomínka na mrtvého přítele přerušila jeho další slova a pronikavá bolest ze ztráty se vrátila. Na okamžik si myslel, že se rozpláče, ale nedokázal to. Už neměl žádné další slzy.

Padishar mu položil ruku na rameno. „Horale, musíš dodržet slib. Dlužíš mu to. Až ho splníš, vrať se. Všichni budeme čekat a spolu začneme znovu.“

Morgan přikývl, neschopen slova. Slízl déšť ze svých rtů. Padisharova drsná tvář se k němu naklonila a na chvíli všechno zastínila. „V tomto boji odevzdáme, co můžeme. Všichni. Ve své svobodě jsme si všichni rovni, lidé, trpaslíci i trollové. Nikdo z nás nevede svou vlastní válku, bojujeme v naší společné. Vydej se do Posledního přístavu a pomoz těm, kteří to potřebují. Já půjdu do Tyrsisu a udělám to samé. Ale nezapomeneme na sebe!“

Morgan zavrtěl hlavou. „Ne, nezapomeneme, Padishare.“

Velký muž ustoupil. „Dobrá. Vezmi si tohle.“ Podal Morganovi prsten s emblémem jestřába. „Až mě budeš potřebovat znovu najít, ukaž tohle Mattym Roh ve Whistledownu ve Varfleetu. Uvidíš, že o mě bude vědět. Neměj strach. Už jednou posloužil svému účelu; poslouží i podruhé. A teď už jdi. A hodně štěstí.“

Podal mu ruku a Morgan ji pevně uchopil. „Hodně štěstí i tobě. Padishare.“

Padishar Creel se usmál. „Ať nás neopouští, kamaráde.“

Vrátili se zpět přes výčnělek ke skupince vysokých jedlí, kde čekali psanci a trollové. Každý, kdo se dokázal postavit na nohy. Mluvilo se o rozchodu, ale slova zněla v dešti vzdáleně a zastřeně. Chandos objal Padishara, ostatní ho poplácávali po zádech a několik mužů mu podalo ruku.

Dokonce i za těchto okolností stále zůstává jediným vůdcem, kterého chtějí, pomyslel si Morgan obdivně.

Pozoroval jak trollové odcházejí na sever do skal, velké hřmotné postavy, rychle splývající s okolní krajinou.

Padishar se na něj podíval. Zvedl ruku a zamával mu na rozloučenou.

Otočil se na východ k pahorkům. Padal mu na obličej déšť a on sklonil hlavu, aby si chránil tvář. Pohlédl na stezku před sebou. Ještě jednou se chtěl podívat zpět, aby naposledy pozdravil přátele, vedle kterých bojoval. Nikoho už nespatřil.

Pak si vzpomněl, že s Padishar vůbec nemluvil o kouzlu ze zlomeného Leahova meče, kouzlu, kterému oba vděčili za svůj život. Nikdy mu neřekl, jak porazil Teel, jak se mu podařilo přemoci Přízraky. Neměli čas si o tom promluvit. Předpokládal, že k tomu neměl žádný zvláštní důvod. Ještě stále tomu úplně nerozuměl. Nevěděl, proč v ostří stále ještě dřímalo kouzlo. Nebyl si jist, proč se mu ho podařilo vyvolat. Domníval se, že kouzlo už dávno zmizelo. Nebo se to stalo až po jeho posledním vyvolání? Je ho tam tolik, že ho dokáže zachránit ještě jednou?

Přistihl se, že přemýšlí o tom, kdy si to bude moci ověřit.

Dál opatrně sestupoval z hory, až zmizel v dešti.

Par Ohmsford se vznášel.

Nespal, protože ve spánku by ho pronásledovaly sny. Nebyl ani vzhůru, protože v bdělosti by ho dostihla realita, před kterou se tak zoufale snažil uniknout.

Jednoduše se vznášel na rozhraní mezi snem a skutečností. Ukrýval se v šedých zákoutích mysli, tam, kde se jeho mozek nemohl soustředit a jeho vzpomínky zůstávaly roztříštěné. Byl v teple a bezpečí jak před minulostí tak i budoucností. Choulil se hluboko v sobě. Bláznovství přivítal a nebránil se mu. Díky němu ztratil směr a jeho myšlenky a smysly otupěly. Poskytovalo mu azyl. Zahalilo ho do pláště nevědomosti, chránící před okolním světem, nic víc nepotřeboval.

Ale stejně tak jako zdi mají štěrbiny a praskliny, které propouštějí světlo, i jeho bláznovství mělo své trhliny. Vnímal šepot okolního života, před kterým se tak důkladně snažil schovat. Cítil přikrývky, které ho zahalovaly, postel, na které ležel. Přes mlžný závoj viděl, jak hoří svíčky. Připomínaly tunel z žlutého jasu, ostrovy v tmavém moři. Ze skříněk, polic, krabic a skříní ho pozorovaly rozličné nestvůry. Tváře měly z hadrů a oči z knoflíků. Natahovaly přišité nosy a schlíplé plandající uši, pozorovaly ho ve stále stejné poloze. Naslouchal slovům, která pluly vzduchem jako smítka na paprscích slunce.

„Je velice nemocný, milá Damson,“ slyšel říkat jeden hlas.

Druhý hlas odpověděl: „Chrání sám sebe, Krtku.“

Damson a Krtek. Věděl o nich, ale nedokázal si je přesně zařadit. Také věděl, že mluvili o něm. Nevadilo mu to. Nezáleželo na tom, co říkali.

Skrz štěrbiny a praskliny občas zahlédl jejich tváře.

Krtek byl tvor s kulatými chlupatými rysy a velkýma zvídavýma očima, stojící zamyšleně nad ním. Občas vybídl ty zvláštní tvory, aby si sedli k němu. Vypadal stejně jako ty tvorové, pomyslel si. Volal je jménem. Mluvil s nimi. Ale tvorové mu nikdy neodpověděli.

Dívka mu dala něco k jídlu. Damson. Dávala mu po lžících polévku do úst a nutila ho pít. Neprotestoval. Něco ho k ní přitahovalo, něco, co ho fascinovalo. Několikrát si s ní snažil promluvit, ale vždy to vzdal. Myšlenky se odmítaly ukázat. Slova utekla a schovala se. Pozoroval, jak se spolu s nimi ztrácí i její tvář.

Přesto se vracela. Seděla u něj a držela ho za ruku. Cítil to i odtamtud, kde se sám uvnitř sebe schovával. Něžně na něj mluvila, dotýkala se prsty jeho tváře, nechala ho vnímat svou přítomnost, přestože nic nedělala. Právě její přítomnost než cokoliv jiného, mu nedovolovala odejít úplně. Příjemnější by mu bylo, kdyby ho nechala jít. Myslel si, že k tomu stejně dojde, odpluje dostatečně daleko a všechno zmizí. Ale ona tomu bránila a zatímco ho to někdy zlobilo, také ho to zajímalo. Proč to dělala? Byla tak dychtivá, aby ho udržela u sebe, anebo chtěla jednoduše jít s ním?

Když mluvila, začal poslouchat soustředěněji. Slova se zdála být jasnější.

„Nebyla to tvá chyba,“ opakovala mu nejčastěji. Říkala mu to znovu a znovu a on dlouho nevěděl proč.

„Ta stvůra už nebyla Coll.“ To mu také řekla. „Musel jsi jí zničit.“

Říkala ty věci a on si jednou za čas pomyslel, že už tomu rozumí. Ale jeho pochopení zahalily temné stíny a on se před nimi snažil rychle schovat.

Ale jednou ta slova vyřkla a on všemu ihned porozuměl. Vznášení se ustalo, zdi se prolomily a všechno vrazilo dovnitř se studenou zuřivostí zimní bouře. Vrátily se mu vzpomínky. Rozmetaly vše, co tak pečlivě stavěl, aby k němu nemohly. Přepadla ho nespoutaná bolest a hněv. Vykřikl a Krtek se od něj odtáhl. Podivní tvorové vyskočili z jeho postele a on spatřil skrz slzy hořící svíčky a radostně tancující stíny.

Byla to dívka, která ho zachránila. Bojovala se vztekem a hněvem, nevšímala si jeho výkřiků, držela ho u sebe. Držela ho, aby nemohl znovu odejít, jakoby se měla jeho mysl docela vypařit. Nedovolila to. Když křik konečně utichl, přistihl se, že ji objímá.

Pak usnul hlubokým spánkem beze snů, který ho úplně pohltil. Odpočíval. Když se probudil, bláznovství se ztratilo, vznášení skončilo, šedivý polospánek zmizel. Znova se poznával; poznal i prostředí a tváře Damson Rhee i Krtka. Vykoupali ho a dali mu čisté šaty, nakrmili ho a nechali ho ještě spát. Nemluvili na něj. Možná chápali, že by ještě nemohl odpovídat.

Když se znovu probudil, vzpomínky, před kterými se schovával, vypluly na povrch jeho mysli jako stvůry hledající vzduch. Už sice nevypadaly tak strašně, aby se na ně nedalo dívat, ale on z nich byl smutný a zmatený a cítil se prázdný. Díval se jim, jedné po druhé, do tváří a nechával je mluvit. Když skončily, vzal jejich slova a umístil je do oken světla, které je jasně odhalilo.

Svět byl naruby.

Shannarův meč ležel na posteli vedle něho. Nebyl si jistý, jestli se tam nacházel celou dobu, nebo ho tam položila Damson, když přišel k sobě. Uvědomoval si, že je k ničemu. Měl jim poskytnout způsob jak zničit Přízraky, ale nepůsobil proti Rimmeru Dallovi. Riskoval vše, aby Meč získal. Nemělo to žádný smysl. Ještě stále nezískal slíbený talisman.

Poznal mnoho lží i pravd a neexistoval žádný způsob, jak je od sebe rozeznat. Cítil, že Rimmer Dall určitě lhal. Ale také říkal pravdu. I Allanon říkal pravdu, ale také zároveň lhal. Ani jeden z nich nebyl docela to, co předstírali. Nic nebylo úplně tak, jak to vykreslovali. Dokonce i on sám je možná něco jiného, než se domnívá a jeho kouzla jsou možná mečem s dvěmi ostřími, před kterým ho varoval jeho strýc Walker.

Ale ta nejkrutější a nejhorší vzpomínka, kterou spatřil, ukazovala Colla. Coll byl mrtev. Jeho bratr se změnil v Přízrak, zatímco se ho snažil chránit. Udělali z něj stvůru z Jámy. Proto ho Par zabil. Nechtěl to udělat, ale kouzla přišla sama od sebe a zničila ho. Neexistovalo nic, čím by je mohl zastavit. Nepatrná útěcha pro nalezení klidu a zapomnění. Collova smrt je jeho chyba. Bratr se vydal na cestu kvůli němu. Ze stejného důvodu sestoupil do Jámy. Vše podřídil Parovi.

Protože Coll ho měl nesmírně rád.

Náhle si vzpomněl na setkání s Allanonovým stínem. Tehdy všem Ohmsfordům, kromě Colla, svěřil nějaké poslání. Věděl Allanon, že Coll zemře? Je to skutečný důvod, proč se o něm nezmínil, ani mu nedal žádný úkol?

Taková možnost Para rozzuřila.

Ve vzduchu před ním se vznášela bratrova tvář, měnila se, brala na sebe všechny podoby i se všemi podrobnostmi, které si Par tak dobře pamatoval. Slyšel Collův hlas, rozdíly v jeho odstínech, směsici tónů. Opakoval si v hlavě všechna dobrodružství, která spolu sdíleli; dobu, kdy neposlouchali příkazy rodičů; místa, na která jezdili a znali; lidi, které potkali a o kterých si povídali. Promítal si události posledních týdnů, začínající útěkem z Varfleetu. Mnohé z toho poznamenal pocit vlastní viny, potřeba svést na sebe odpovědnost. Ale většinou si chtěl zapamatovat, jaký jeho bratr Coll byl.

Mrtvý Coll.

Ležel a dlouhé hodiny o tom přemýšlel. V tichu svých myšlenek se snažil porozumět, najít cestu, jak se s tím smířit. Zatím se mu to nepodařilo. Bylo to příliš odporné, než aby to mohlo být skutečné. Bolest a zoufalství se téměř nedaly zvládnout. Jedna jeho část si odmítala připustit, že Coll už není. Dokázal vyslovit pravdu, ale i přesto se nedokázal zbavit malého, bezmocně nesmyslného popření. Nakonec se všech pokusů vzdal.

Jeho svět se zmenšil. Jedl a odpočíval. Občas si povídal s Damson. Ležel v Krtkově podzemním brlohu a nepřipouštěl si existenci vnějšího světa. Připomínal odhozenou, nepotřebnou věc, jen o trochu živější než hračky, které ho pozorovaly.

I přesto jeho mozek neustále pracoval. Jednou najde ztracenou sílu, slíbil si. Až se to stane, přijme odpovědnost za Collovu smrt.

Kapitola 34

Vězeň se probudil. Drogy, které ho paralyzovaly a uspaly na dobu, po kterou se tady nacházel, přestaly působit. Ležel na matraci v potemnělé místnosti. Provazy, svazující mu ruce a nohy, někdo sundal. Ani hadry, sloužící jako roubík do úst a přes oči, už neměl. Mohl se volně pohybovat.

Pomalu se posadil. Bojoval, aby překonal náhlý nával závratě. Oči si přivykly na tmu a on rozpoznal tvar a velikost svého vězení. Místnost byla více než dvacet čtverečních stop veliká. Ležela tam matrace, dřevěná lavice, malý stůl a dvě židle. Ve stěně spatřil okno s kovovými okenicemi a kovové dveře. Oboje zavřené.

Zkusil se natáhnout a dotknout stěny. Tvořily ji kamenné bloky a mramor. Aby se skrz ní dostal, musel by opravdu hodně kopat.

Závratě konečně zmizely a muž se postavil na nohy. Na stole stál tác s chlebem a voda. Posadil se, snědl chleba a vypil vodu. Nenapadl ho žádný důvod, proč to neudělat: jestliže ho chtějí mrtvého, stejně tomu nezabrání. Vracely se mu nejasné vzpomínky na cestu, kterou se sem dostal. Zvuky vozu, ve kterém jel, a koní, kteří ho táhli, nízké hlasy mužů, jejich hrubé ruce, které ho držely, když ho krmily a ukládaly do postele. Vzpomněl si na bolest, kterou cítil ve chvíli, kdy byl dostatečně dlouho vzhůru na to, aby mohl něco cítit.

Ještě stále cítil hořkost drogy, kterou mu nacpali do krku. Do bezvědomí ho dostala směsice rozemletých bylinek a léků. Nutila ho vznášet se ve světě snů, který postrádal jakékoli zdání skutečnosti.

Dojedl a opět se postavil na nohy. Kde to je? Přemýšlel.

Protože byl ještě velice zesláblý, dával si na čas, ale došel až k oknu s okenicí. Netěsnily a ve spárech viděl praskliny. Opatrně nahlédl ven.

Nalézal se někde hodně vysoko. Letní slunce rozjasňovalo krajinu lesů a zalesněných vršků, táhnoucích se až k okraji velkého jezera, lesknoucího se jako stříbro. Nad jezerem létali ptáci. Prudce stoupali a potápěli se. Jejich křik se v okolním tichu krásně rozléhal. Vysoko nad jeho hlavou, od břehu ke břehu, tvořily pozůstatky nádherně barevné duhy obrovský oblouk.

Vězni se překvapením zatajil dech. Díval se na Duhové jezero.

Rychle se přehlédl vnější zeď svého vězení. Z místa, kde se okenní prohlubeň prohýbala a pak zase ztrácela, ji mohl vidět jen zběžně.

Byla z černého granitu.

Objev ho tentokrát přímo ohromil. Na chvíli tomu nemohl vůbec uvěřit. Byl uvnitř Jižní hlásky.

Uvnitř.

Ale kdo jsou jeho věznitelé. Federace? Přízraky, anebo úplně někdo jiný? A proč zrovna Jižní hláska? Proč ho unesli právě sem? Proč je vůbec ještě naživu?

Na chvíli ho zaplavilo zoufalství. Musel se opřít o okenní rám a zavřít oči. Zase tolik otázek. Zdálo se, že otázky nikdy neskončí.

Co se stalo s Parem?

Coll Ohmsford se narovnal a jeho pohled sklouzl k zemi. Znovu se přitiskl k okenicím a zadíval se do vzdálené krajiny. Přemýšlel o tom, jaký úděl mu naplánovali jeho věznitelé.

Té noci měl Cogline sny. Ležel pod stromy v lese, obklopujícím holé vršky, na kterých stával dávný Paranor. Choulil se pod slabou látkou oděvu, obklíčen mrazivými vizemi. Když se probudil, byl to jen začátek. Třásl se strachem.

Zdálo se mu, že všechny Shannarovy potomci zemřeli.

Na chvíli byl přesvědčen, že je to skutečnost. Strach přešel v nervózní podráždění a nakonec ve zlost. Uvědomil si, jeho sen odrážel zlé tušení, co by se mohlo stát, než vizí toho, co opravdu bylo.

Uklidnil se a rozdělal malý oheň. Nechal ho rozhořet, aby se mohl zahřát. Pak vzal špetku stříbrného prášku z váčku na boku a vhodil ji do plamenů. Zdvihl se kouř, který zaplnil vzduch před mužem mihotavými představami. Vyčkával, nechal je poletovat, upřeně je pozoroval, až nakonec zmizely úplně.

Spokojeně zamručel, kopl do ohně, zabalil se zpět do šatů a lehnul si. Představy mu prozradily jen málo, ale to málo mu stačilo. Znovu se o tom přesvědčil. Sen zůstane pouhým snem. Shannarovy potomci žili. Samozřejmě existovalo nebezpečí, které je ohrožovalo, tak jako už od samého začátku. Vnímal ho v představách, velké, strašidelné a tmavé přízraky toho, co se mohlo stát.

Ale nevyhnutelné se prostě stane.

Stařec zavřel oči a jeho dech se zklidnil. Tuhle noc s tím stejně nemohl nic dělat.

Nevyhnutelné, opakoval si, se prostě stane.

Potom usnul.

Content

Terry Brooks
Shannarovo dědictví

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34