Шаграй Наталья Миколаївна

Чорна бузина (СИ)

ЧОРНА БУЗИНА

– Що?! - Видихнула я.

– Ганно Василівно, компанія Андромеда, якою Володіє Соломатін Дмитро Олексійович викупила 50 % вашої компанії ТОВ «Чорна Бузина», яка володіє готелями з однойменною назвою «Чорна Бузина», які пропорційно належали Гетьману Павлу Антоновичу 25% та Нечай Віктору Івановичу 25%.

– Зі слухом в мене все добре, з сприйняттям поки, що гірше. – Пробурмотіла я до юриста, не зводячи очей з Дмитра Олексійовича. Соломатін сидів на диво незворушно і без емоційно з під лоба розглядаючи мене,своїми пронизливими сірими очима, з двома шрамами на правій щоці, з легкою неголеністю він виглядав злобний героєм з казки.

– То ви викупили частки товариства у двох його засновників.

– Смію вас завірити з точки зору з точки зору законності, ми нічого не порушували.

– Якщо незважаючи хоча б на то, що я, як засновник, мала першочергове право викупити ті долі?

– Ганно Василівно, якщо говорити мовою закону…

– Я потім подумаю, про мову закону. – Зовсім не ввічливо перебила я його. – Дмитро Олексійович, мене неймовірно цікавить, навіщо вам було потрібно викуповувати долю мого товариства? – Я не знала, що зараз зроблю, тому говорила стиха, намагаючись заспокоїтись і повільно, аби стримати себе від бажання пошкодити матеріальні цінності. Дмитро Олексійович сидів прямо за столом, з таким холодним, відстороненим виразом обличчя, немов би ця суєта його зовсім не цікавила, але він просто змушений був прийняти в ній участь.

– Ганно Василівно, у мене для вас є пропозиція. – Вкрадливо почав він, видно таки запідозрив, щось неладне.

– Дмитро Олексійович, ще 5 хвилин ритуальних танців і за себе я не відповідаю. – Процідила я крізь зуби. Страшенно хотілось стерти з його лиця зверхність. Напруга в кабінеті виросла і стала просто відчутною. Дмитро Олексійович переглянувся з своїм юристом.

– Я розумію, що ця розмова важка для нас усіх, але давайте просто вислухаєте мене.

– Дмитро Олексійович, я вас дуже уважно слухаю, так як мені вкрай цікава причина вашого бажання стати 50 % власником моєї компанії.

– Як ви напевне вже знаєте у мене є готель в Закарпатській області. – Слухи, що пурпурове чудовисько належить Соломатіну, таки правда видно. Схоже всі мої емоції відбились у мене на лиці, бо він поморщився.

– Я хотів…- Він обережно підбирав слова, як працюючи з нестабільної субстанцією – щоб ви наладили роботу в моєму готелі. Щодо вашої компанії, то я не буду лізти в господарську діяльність. Я не буду вмішуватись, навіть більше ви зможете під дуже розумні відсотки поповнити обігові кошти, ви ж саме тому запросили в долю Нечай Віктора Івановича. Після того, як мій готель запрацює ви зможете викупити свої частки.

– Знаєте Дмитро Олексійович, може ви і щодня скуповуєте і поглинаєте компанії, та в моєму житті….Я хочу подумати.

– Ганно Василівно…- Почав юрист.

– І заберіть від мене своїх юристів. – Рявкнула я.

– Добре. – Несподівано для мене погодився Соломатін . Ви маєте два дні на роздуми, а потім ми зустрічаємось в моєму готелі.

– Гаразд. В четвер о другій годині дня. – І я нарешті змогла вийти з цього кабінету. Я йшла до машини, як в сповільненому кіно, змазано і довго. Дійшовши до машини, я сіла за кермо і навіть змогла від’їхати кілометрів з 20, перш чим зупинилась на обочині. Відчуття гіркої обіди просто давило мене, гризло з середини і вимагало виходу. Я набрала номер Віктора Івановича….цей номер не є дійсний, приємний голос металом по склу різанув слух, тоді я набрала Паші, він довго не брав трубки, та нарешті відповів.

– І за скільки ти мене продав Паша? – Мій голос був спокійним.

– Ганно, все трішки не так, як здається. – Почав говорити він, злегка тремтячим голосом, видно практики продавати родичів все ж не було.

– Якого чорта? Якого біса ти мене продав? - Заволала я.- Я не розумію. Я ввела тебе в компанію. Я довіряла тобі. І коли ж ти вирішив поза моєю спиною…

– Ганно, не кричи. Нічого я не вирішував, просто так склалось. У мене не було іншого виходу, і тут прийшов цей Володимир Михайлович і…

– І мені про це можна було сказати….

– Я не буду з тобою зараз говорити. – І він положив слухавку. Я дивилась на пустий екран телефону, а потім розплакалась. Я плакала і розтирала сльозі по лиці і ніяк не могла заспокоїтись. Я відкрила двері машини, виставила ноги на вулицю і схилила голову на коліна. Коли сил уже не залишилось, сіла в крісло і відкинула голову на сидіння. Такою спустошеною я не почувалась давно, дуже давно . І давно я вже так не плакала. Голова гуділа, ще б пак, після такої істерики.

– Все зі мною буде добре. Треба подумати, що робити далі. Поговорити з юристами, з Заславським, а саме зараз потрібно щось поїсти . І я знайду як з цього виплутатись. І треба поїхати додому.

Два дні було дуже замало і нічого не дали, не було ніякого витонченого рішення, не було навіть грубого рішення. Навіть більше, мої ж люди переконували мене, що умови більш ніж прийнятні. Приносили мені валер’янку і переконували, знайти позитивні моменти. Запустити його готель, за такою фразою явно є розрахунок в цифрах, а до того я буду у нього на гачку. А мені, як собачці і кісточка буде, зможу викупити свою компанію. Тільки де кошти на це зараз взяти? Розвиток потребує фінансових вливань. А ми розвивались. Чорт би його забрав того Соломатіна. Якого ляда йому знадобилась я? На ринку куча кадрів, молодий, енергійних, завзятих, готових робити кар’єру, голодних до грошей. Так за що ж я? Почитала оголошені вакансії, вік до 25 років, досвід роботи, вміти, розуміти, складати звіти, працювати понаднормово, таке враження, що шукають суперменів. Не перевелись видно ще на землі українській супермени. Чесно зрозуміла, що не злітаю і на роботу навряд чи мене хтось візьме, відчула себе якимось нещасним затюканим власником бізнесу, а ні частиночки бізнесу. Ще раз щиро не зрозуміла, на якого біса я потрібна Соломатіну? Я якась на цьому фоні сіренька і не виразна. Сповзла по стінці на підлогу. Гнів, мене ще надто переповнював, відчуття образи було надто сильним, хоча у вірності ніхто і не клявся, та чомусь зрада відчувалась. З таким настроєм ідуть тільки на дно. Від злості ломило виски, від жалю до себе уже починало нудити. І виходу немає. Доведеться пристати на умови «людини ні звідки». Що я знаю про Соломатіна? Був одним з власників мережі побутової техніки, відповідав за кадри і розвиток, між власниками стався конфлікт, далі суди. Чотири власника вирішили поділити бізнес, одному з них місця не знайшлось. Заробляти гроші виявилось легше, аніж їх ділити. Мутний він з усіх сторін. Я застогнала. Я страшенно боюсь з ним працювати. В тому бізнесі де він крутиться немає місця простій людяності, все що робиться з подвійним дном. Чорт. Чорт. Чорт.

До готелю я під’їхала вчасно, будівля була величезна і здалеку нагадувала чи то корабель чи палац в дивному ліловому кольорі. Під’їхавши ближче я несподівано зрозуміла, що недолуга будівля зникла і перед моїми очима виявилась просто фантастична споруда, що причаїлась біля скелі. Я декілька разів поморгала, блакитне небо, покритий лісом схил гори і осяяним сонцем готель з неймовірно гарним ландшафтним дизайном. Я залишила машину на стоянці куди вказав охоронець, ще декілька хвилин мені знадобилось, що б я могла вийти з не ошелешеним виглядом, під допитливий погляд охоронця.

– У мене зустріч з Соломатіним Дмитром Олексійовичем.

– Проходьте. – Не дуже люб’язно відповів охоронець, показуючи в напрямку будівлі. І я пішла в готель. По праву сторону відгороджений скляною перегородкою був зал ресторану, що було по ліву я так і не здогадалась, зате відразу відмітила три камери спостереження і ніякої гостинної зустрічі. Наступні розсувні тоновані двері відкрились і я опинилась в залі.

– Все одно, що в казці про кота в чоботях, усе в тому замку було велике і величаве.

– Ганно Василівно! Доброго дня! – До мене підійшов Дмитро Олексійович, і він якось дивно на мене дивився.

– Добро дня Дмитро Олексійович! – Згадала я гарні манери в видала свою найкращу посмішку.

– Я покажу вам готель. – І я пішла слідом за ним.

– Ось наш ресторан. – Білі скатертини столики стільці з високими спинками. – На першому поверсі у нас буде спортзал з басейном, там відділений відділ для краси та здоров’я. І він знову на мене якось покосився.

– Тепер давайте підіймемось в номера. Стандартний одномісний номер. По ліву сторону була величезна ванна , з чорним плиткою, з грамотно розташованим світлом, з великою ванною, великим дзеркалом, добротною сантехнікою, далі власне була сама кімната з величезним ліжком, плазмовим телевізором, з виходом на балкон.

– Давайте я двомісні покажу. - І ми перейшли в інше крило. Номер був просторий про праву сторону санвузол , потім одна кімната за нею інша в кімнатах було все , що необхідно для життя і нічого зайвого. Я стояла і розглядала їх. Чорт, мені подобалась архітектура і дизайн. Дмитро Олексійович зробив повну екскурсію для мене, він усе показував і скромно описував. Потім провів мене до кабінету , де на столі стояли чашки і кавовий чайник з цукорницею і молоком.

– Пригощайтесь будь-ласка. – Я розлила каву в чашки і помішала в своїй цукор.

– Що скажете?

– Скажу, що архітектор ненормальний , нормальні люди таких проектів не роблять. – Я звичайно помітила як витягнулось лице в Дмитра Олексійовича. – Він просто геніальний.

– І?

– І я два дні шукала варіанти, як мені вас позбутися. У вашого щойно збудованого готелю не дуже добра репутація. Ваші люди перекрили джерело з якого місцеві все життя брали воду. Ви ще сюди навіть зайти не встигли, а вас уже ненавидять. Вхід був настільки невдалим, що й готельєри налаштовані проти вас. – Він сидів міцно стиснувши зуби і кулаки , а я продовжувала робити рознос.

– Готель просто чудовий, місце його розташування фантастичне. Зважаючи на вашу пропозицію від якої мені вкрай важко відмовитись я хочу заключити з вами угоду. Я займусь розвитком готелю і на посаді керуючого я пробуду до тих пір поки готель не почне приносити доходу , звісно якщо ви за власним бажанням не захочете попрощатись раніше. Обговоримо умови на яких я буду працювати, пропишемо права та обов’язки і термін протягом якого я буду працювати. По закінченні цієї угоди, я хочу, щоб ви мені продали назад частку моєї компанії. – Я говорила дивлячись йому в вічі, я бачила як він з полегшенням видихнув, вираз обличчя був напруженим весь цей час, що я пробула в готелі, а тепер поволі зморшка на лобі розгладилась і коли він на мене подивився зник навіть колючий погляд, хоча більш приємною людиною від того він не став. Я мимо волі скривилась і він це помітив, знову враз підібравшись.

– Так, домовились.

– Мені потрібно три дні для того, щоб я сформувала і підготувала своє бачення роботи. Потім ми зустрічаємось вносимо корективи і працюємо.

– Тоді за сім днів ми зустрінемось з вами тут. Так?

– Так. І від вас в свою чергу я хочу почути, бачення діяльності готелю, і плани розвитку з вказівкою орієнтовного бюджету. – Його погляд був нахальний до неможливості і він виводив мене з рівноваги. Він дратував. Всього у нього було занадто . Занадто впевненості, наполегливості, працездатності, безапеляційності , зневажливості до інших. І я на нього погодилась працювати? І за скільки часу ця «мила» людина зітре мене на порох, якщо я не зроблю того, що він хоче? Я скривилась ще раз і він тут же це вловив в його погляді з’явилось немов би розуміння моїх почуттів.

– І ще на вас розгляд я подам деякі помітки з приводу що можна вдосконалити і спростити.

– Обов’язково. – Тепер він не посміхався, він був серйозний.

– Як ви напевне знаєте, частину клієнтів я отримує завдяки турагенствам. Власне у нашому селі існує ціла програма по розвитку туризму. Програма непогана, та тільки брак коштів стоїть на заваді її втілення в життя. За певного вдосконалення інфраструктури, дбайливого ставлення до дарів природи і рукотворних витворів можна привабити значно більше туристів.

– Я був на одній з ваших екскурсій. – Неохоче зізнався він. – І це була одна з причин, чому я б хотів , що б ми працювали разом.

– Тобто екскурсія вам сподобалась?

– Вона була несподівана і цікава. – Скупо відповів він.

– Серед моєї команди багато тих, хто просто закоханий у цю землю, природу, архітектуру, історію. Ми просто даємо те , що хочуть люди найбільше.

– Так, схоже на те.

– Якщо ми все обговорили, тоді до наступної зустрічі. – Я піднялась.

– Ганна Василівна?

– Так, Дмитро Олексійовичу.

– То тут водиться чупакабра?

– З наукової точки зору існування даної істоти не доведено. Та скільки ми б не мали відповідей, завжди буде на одне питання більше.

– Чому ви почали займатись готельним бізнесом? Звідки у вас виникла ідея?

– Я народилась у невеликому селі, де найбільшою розвагою були книги. Історія, архітектура світу, ландшафтний дизайн і що саме цікаве ландшафтний дизайн і що саме цікаве географія, краса світу, велич природи і неймовірні рукотворні витвори. Життя потребує куражу. Кураж для нього, як хороші дріжджі, тоді воно бродить, піниться, міцніє і набирає смаку.

– Нестандартне мислення. – Якось задумливо сказав він.

– Хочете відмовитись від угоди? - В моїх очах уся надія світу.

– Ні. Метою латерального мислення є генерація ідей,а це рушійна сила перетворень і прогресу в усіх сферах людської діяльності.

– Гаразд. Тоді до зустрічі.

– А ти знаєш, які чутки ходять про твого Соломатіна?

– Ярославо, уявлення не маю і не знаю де ти їх береш.

– А ти спробуй почитати щось в рожевій обгортці, замість Форбс, все про бухгалтерський облік і що ти там такого ще нудного читаєш.

– Ще скажи, навіщо це мені потрібно?

– Дізнаєшся щось про те ,як це бути жінкою.

– Я чудово ідентифікую свою стать.

– Дай згадаю, коли у тебе було останній раз побачення? – Єхидно запитала Ярослава.

– Для цього для початку потрібно, щоб було бажання на нього сходити, потім , щоб було з ким.

– У тебе в готелі є багато чоловіків.

– Ярослава, зупинись і не чіпай заради усього доброго моїх постояльців.

– Не чіпаю. Ну, так от ти знаєш, що у твого Соломатіна була дружина і там трапилась якась загадкова історія. Кажуть вона хотіла від нього піти, але він не дав їй розлучення. А потім убив, це сталось після того як він попав в аварію.

– Ну, й уява.

– Це не все. Соломатін майже рік не працював і у нього виникли проблеми в бізнесі, його партнера кинули його. – Скривилась Ярослава від даного визначення.

– І ще він пив, кажуть і після трагедії став не зовсім нормальним.

– І про це пишуть в твоїх журналах?

– Я сама про це пишу.

– Так, я ще навіть пам’ятаю,як ти про це тільки ще мріяла.

– Ага, мрія і реальність, як вияснилось дещо відрізняються одна від одної. Реальність без рожевих соплів, досить жорстока, неприглядна річ. От і в твого Соломатіна все було,як в казці, він був на підйомі, справи вдавались, гроші просто текли річкою, все виходило легко і невимушено. Він був удачливим, багатим, одруженим на вродливій кралі, з тих яких знаєш на публіці показують довгонога, з волоссям до попи, вона дійсно була красунею. О, я тобі її зараз покажу. – Ярослава потикала по планшеті і з’явилось фото сяючо-щасливого Дмитра Олексійовича і казкової вроди білявки з злегка незадоволеним виразом обличчя. Потім ще одне фото він явно тягнувся до неї, а вона здається відсторонювалась від нього. Зате Дмитра Олексійовича дійсно важко було впізнати та людина, яку я бачила тепер і та , що на фотографії просто різні люди. Погляд, найбільше мене вразив його погляд – живий, гарячий, пристрасний. – Я повела плечима.

– Бачу і тебе пройняло. – Хмикнула поряд Ярослава.

– Так. Він виглядає щасливим. – Пробурмотіла я.

– А тепер уяви як життя може опустити, по слухам від нього відвернулись його колишні друзі, проблеми в бізнесі, кажуть, що теща звинувачує його в її вбивстві. За якусь мить усе змінилось.

– Не знаю, що кажуть, але хватка у нього бульдога і судячи з готельного комплексу не можу сказати, що у нього проблеми з грошима.

– Ми не про ті гроші говоримо. І взагалі я дуже здивована, чому він вирішив в глуші будувати готельний комплекс. Він же займався більш масштабними проектами.

– Де ж ти береш стільки інформації?

– Потрібно уміти розмовляти з людьми. От ти знаєш, що про тебе говорять в бізнес колах?

– Про мене нічого не говорять, мене просто не знають, так як я маленька і погоди не роблю.

– О, ти помиляєшся, в готельному бізнесі тебе добре знають, твої готелі дають позитивну динаміку, свіжі і креативні. А кластери? Я недавно була в Чернівцях, так ти не повіриш злямзили твої ідеї в фасадному оформленню і обслуговуванні.

–То не моя ідея, а загальноприйнятого у світі обслуговування, я тільки добавила до неї місцевого колориту. Адже коли їдуть у Карпати , то хочуть побачити Карпати, а тут є на що подивитись.

– Де ж ти тільки така скромна взялась? Тебе наслідують, а це вже говорить, про успіх.

– Я теж когось наслідую, просто намагаюсь добавляти трішки неповторності.

– Готель в такому несподіваному вигляді, що просто деякі зупиняються просто сфотографуватись поряд нього, ферма, город, чабани…зовсім ти трішки добавляєш.

– Але це цікаво.

– Ну, да. Це ти можеш не цікавитись життям, окрім своїх готелів. Та тебе знають здебільшого лають , що я думає є хорошим знаком.

– Мені байдуже хвалять мене чи лають, я роблю те, що вважаю за потрібне.

– Так, ти вперта була ще з дитинства і я дуже пишаюсь тобою.

– Я теж тебе люблю . – Розсміялась я.

– Що ти будеш робити далі?

– Працювати з Дмитром Олексійовичем, вивести його готель до точки беззбитковості, викупити свою компанію і жити далі.

– Ти збираєшся своїми руками створити конкурента?

– Конкуренція ще нікому не шкодила, від неї ще лишень виграють,компанії удосконалюють себе, а споживач отримую якісно кращі послуги, це по-перше, а по-друге для того, щоб вижити потрібно для початку просто об’єднатися і попрацювати над тим, щоб людям було куди їхати, відновити пам’ятки архітектури, розвивати інфраструктуру, влаштовувати якій масові заходи.

– Ти серйозно?

– О, так. Перспективи неясні Дмитро Олексійович непередбачуваний до неможливості, а я страшенно хочу його позбутись, тож такий сценарій.

– Навіть не знаю, що тобі сказати.

– Сказати, щоб я набралась терпіння і мені не захотілось влаштувати біг босу нещасний випадок і щоб у такої «милої» людини вистачило мужності дотриматись свого слова.

– То, що буде далі?

– Я чекаю того в що вірила завжди чітко визначена мета, наполеглива праця і віра в себе.

– І коли ж ти займешся своїм життям?

– Всьому свій час. І ще як тільки зустріну того без кого не уявляти свого життя.

– Так…так …так ти хоч пам’ятаєш, що перш ніж я почала зустрічатись з Денисом, я вважала, що він кретин.

– Хто ж таке забуде, але ви ж розгледіли один одного.

– Нас просто доля в один час міцно звела разом, от і був час роздивитись і не було куди подітись.

– Але ж ви щасливі. – Внесла я розумний аргумент.

– Бути щасливим, або нещасним це всього лише справа вибору.

– Гаразд по-домам, твій Денис досі з розуму сходить, що тебе немає.

– Нічого, міцніше любити буде. Ти ж знаєш, що коли непередбачувана ти, передбачуваний чоловік. Доки він тебе не знає до кінця то він не зможе контролювати ситуацію і її контролюєш ти.

– Скільки ж в тобі мудрості живе подруго.

– Суцільна, життєва. І врахуй до кінця місяця, або сама вибереш собі хлопця, або це зроблю я. Ти пам’ятаєш Юрка сина тітки Фросі? – Я ствердно кивнула , Юрка точно можна було не забути, щось з розряду піджачок в штанці, штанці в носочки, красунчик. – Він про тебе питав. – Злорадно закінчила Ярослава.

– Ярославо я твоя найкраща подруга, змилуйся наді мною.

– Я тебе люблю і хвилююсь за тебе.

На наступній зустрічі сюрпризи і відкриття для мене не закінчились. По-перше виявилось , що Дмитро Олексійович збирається жити в готелі і безпосередньо займатись його розвитком. Він мене лякав і перспектива, що я його весь час буду бачити натхнення не добавляла. Я уявлення не мала, як себе з ним вести з його манерою віддавати команди, не дивлячись в очі, а коли дивився то дихати легше не ставало.

– Ти як? – Два тижні потому, ми сиділи з Ярославою у мене на кухні і пили вино.

– Як в казці братів Грім. Початок гарний, а потім якесь западло.

– Ти схудла і виглядаєш якось засмиканою.

– На третій зустрічі я довідалась , що Дмитро Олексійович переселяється і особисто буде займатись готелем. На свої готелі у мене просто не залишається фізично часу. Щоранку, як я прихожу на роботу він сидить уже в кабінеті в костюмі при годиннику, двічі бачила його в краватці. Потім підіймає голову стильна стрижка , дорога упаковка, легка небритість , круги під очима, якась пом’ятість, начебто він ночами не спить, а всю ніч дітей малих їсть і щоб совість не мучила бухає і чорт забирай погляд від якого мене пробирає до кісток, насуплені брови, морщинка на лобі, жорстка складка біля лінії роту і те божевілля яке плескається десь на глибині його зіниці. – Я повернула до Ярослави його фото у мене на планшеті, яке мені скинула охорона готелю.

– А нічого так вражаюче…- Видихнула Ярослава. – Мила, а ти що фото вирішила зберегти, щоб від злих духів ним відганятись?

– Дуже смішно.

– Ну, мужик він не простий, це було ясно. – Скривилась вона немов би з’їла дольку лимону. – І що в тебе зовсім не виходить з ним працювати?

– Я вчора бачила, як він несамовити гилив ногами відро, яке необачно залишив будівельник. Сьогодні вранці він визвірився на мене коли я зайшла в кабінет, він стояв притулившись лобом до скла у вікні і почувши як відкриваються двері почав волати, щось на те якого чорта тут всі лазять, помітивши мене спинився і щось нерозбірливо пробурмотів. Здорово, я навіть не знаю чого від нього чекати наступної миті. В перший тиждень роботи з ним мені хотілось напитись і не виходити з цього душевного стану, на другий тиждень хотілось полежати біля річки.

– Може не треба так драматизувати? – Трохи невпевнено заговорила вона – Ти ж сама говорила, що немає проблем, яких не можна вирішити є тільки неприємні рішення. Зрештою,якщо тобі так заважають почуття працювати, то заміни їх. Познайомся з ним краще, в кожній людині є щось хороше, от і знайди це хороше в ньому.

– Сама знаю, що все жалюгідні потуги моїх нестабільних емоцій . Просто я його боюсь , боюсь того якогось відчаю, що він намагається контролювати і того , що буде коли він вирветься на волю. В мене таке враження , що йому важко жити і цю бодягу з готелем він тільки для того і затіяв, щоб якось струхнутись .

– От і збадьор його.

– Це щось начебто дразнити мішку грізлі, який прокинувся після зимової сплячки.

– Ти ж мудра жінка, керуєш великою компанією, домовляєшся з величезною кількістю людей. Ти, що не можеш всього на всього з одним чоловіком домовитись? Він же просто чоловік. Людина зрештою, а не якесь потойбічне створіння.

– На демона чимось схожий.

– О, ти себе просто накручуєш. Постався до ситуації простіше.

– Убий мене відразу.

– Давай вимикай свою істерію , дізнайся про нього більше і може тобі перестануть демони ввижатись. – Сарказм так і сочився з губ Ярослави.

– У вовкулака більше шансів зі мною подружитись. – Прошипіла я.

Та вже на другий день, спостерігаючи за тим як Дмитро Олексійович, щось задумливо розглядає у вікні, а я за ним. Я все таки запитала:

– Дмитро Олексійович, а ви їздите верхи?

– Так, а чому ви запитуєте про це?

– Хочу познайомити вас з ще однією стороною готельного бізнесу. Тож потрібно, щоб ви одягнулись в щось тепле і зручне і завтра поїдемо в кінну прогулянку десь о 8 ранку. – Він здивувався моєму запрошенню і задумався, або просто завис.

– Добре.

– Тоді до завтра. – З полегшенням видихнула я швидко зібралась до дому.

Ранок зустрів похмурими стальними хмарами, похолоданням і запахом озону. Я одягла джинси і довгий теплий плащ і вискочила на двір, де мене вже чекав Іван з двома кіньми, вороним і в яблуко. Я погладила улюбленця, скормила кусочком моркви і влетів в сідло поїхала до готелю. Дмитро Олексійович в джинсах і куртці вже чекав мене на вулиці.

– Доброго ранку Дмитро Олексійович!

– Доброго ранку! – Трохи хриплим голосом відповів він.

– Це Красунчик. – Представила я йому вороного. Він підійшов до коня погладив його і обережно сів в сідло.

– Куди ми поїдемо?

– В гори. Покажу туристичні принади і недоліки. – Дмитро Олексійович в сідлі, джинсах і куртці виглядав якось по-іншому , молодшим чи що. Я направила Мишку і ми поїхали.

– Ви, щось бачите в цьому тумані? – Запитав він.

– Це ще не туман. Іноді туман буває таким, що нічого не видно на відстані витягнутої руки. І погода скоро зміниться, має вияснитись.

– Чому їдемо верхи, а не на машині?

– Я хочу, щоб ви бачили те, що нас оточує. Карпати це досить заманливе місце, коли приправити все історією і трішки самобутності, капельку любові мікс стає таким, що важко не спокуситись. Але зараз зверніть увагу на дорогу, якою їдемо, вона в досить поганому стані, але це одне зважливих сполучень, яким до нас приїздять туристи. Все про що нам вдалося домовитись з місцевою владою,щоб нам дали вторинну сировину. Люди скинулись по 2000 грн. з двору, щоб мати змогу ну, хоч підлатати дорогу. Якщо ви звертали увагу під’їзди до мого готелю відремонтовані. Не можна мати дорогий готель до якого не має дороги. Тому, ми домовлялися з владою з людьми і шукали спонсорів, створювали кластери для того, щоб зробити цю дорогу. Дорого є однією з наших проблем. Хороша транспортна розв’язка дозволить збільшити кількість відпочиваючих. – Я дивилась на Дмитра Олексійовича, який здається не дуже впевнено почував себе в сідлі.

– Дмитро Олексійович все гаразд?

– Так. Просто я… Я просто в дитинстві останній раз їздив верхи, ну і ще колись в Єгипті на верблюді катався.

– Ми можемо повернутися назад і пересісти в більш зручний для вас транспорт. – Як не хотіла, та все ж запропонувала я.

– Ні. Все нормально. Нікуди не потрібно повертатись. – Сердито відповів він.

– Гаразд, тоді ми піднімемось в гори і я покажу вам одне місце. Поїздка буде не дуже довгою. Ви знаєте, що Карпати відносно молоді гори , всього лише якихось 25 мільйонів років. Ідучи в Карпати , відпочивальники хочуть побачити гори, ми продумуємо нові маршрути , відкриваємо історію, добавляємо етносу і створюємо нові туристичні меки , інколи навіть знаходимо давно забуті старі.

– Не розумію? Тобто ви все вигадуєте?

– Ні. За 25 мільйонів років знаєте скільки історій можна мати? Ми просто намагаємось дати те, що люди хочуть отримати. Це, як з малими дітьми, ви даєте їм іграшку, яка їх зацікавила і отримуєте захоплену цікавою річчю дитину.

– Цікавий у вас підхід, я думав достатньо мати готель, який має високий рівень сервісу в хорошому місці.

– Зараз міжсезоння, коли снігу уже немає, зелені ще немає. Повітря наповнене холодом і сирістю. В такі періоди приїжджають або ті хто хоче просто насолодитись один одним, або хтось кому потрібна самотність, для того , щоб перепочити від гамірливого життя і можливістю просто побути з собою і привести думки до ладу. І погляньте хіба це не неймовірний вигляд? Довкола нас величезні смереки, впереміжку з буком і грабом повітря наповнена ароматом лісу і землі. До речі тут живе багато зайців, лисиць, косуль, кабанів. А туман довкола в мене завжди викликає бажання розкинути руки і завалитись на спину. Усі проблеми, негаразди залишити там в низовині , а тут інше життя , інші закони природи, свобода тут. Ви до речі не замерзли?

– У мене тепла куртка. – Пробурмотів Дмитро Олексійович озираючись довкола.

– Ми приїхали. – Я спішилась почекала поки він не самим граційним способом зіскочив з коня і провела його до малесенького джерела з під землі,якого бігла майже коричне вода.

– Це джерело з’явилось тут не давно, але воно було тут ще за старих часів, залишились відомості про його цілющі властивості. – Я підійшла до джерела зачерпнула долонею води і випила, можу поклястися у Дмитра Олексійовича при цьому з’явився бридливий вираз обличчя.

– Ідіть сюди. Просто спробуйте. Це вам услужливо мозок розповідає, що це не гігієнічно, вода має дивний незвичний колір і ви підозрюєте, що ваш організм не звик до такої користі. Але вода просто смачна. І вважається , що вода з цього джерела збільшує чоловічу силу і надає жінкам спокуси і привабливості, знімає втому, тамує біль.

– І ви в це вірите? – Скептично запитав він.

– О, ви здивуєтесь в скільки речей я вірю. Розум не завжди здатен пояснити те, що бачить.

– І водичку ми завезли на експертизу. Експертний висновок показав , що вода наповнена багатим вмістом мінералів , йоду, іншими словами природна натуральна вода, що не піддавалася штучної мінералізації і без різних добавок . До речі в давнину така вода дуже цінувалася, як найчистіша вода. Про це джерело знають лісничі, місцеві і ми. – Коли Дмитро Олексійович все ж наважився набрати в долонь води і випити з долоні, я посміхнулась.

– І як відчуття?

– Скажімо так, на смак незвично, але краще ніж я очікував і вона виглядає.

– О, вважається, чоловік, що випив води з джерела стає більш чуттєвішим, а жінка звабливішою. І сяяли очі, як зорі, тієї дівчини, що пила з джерела.

– Це ви вигадали? – Від його сарказму можна було подавитись.

– Ні, це старожили розповідали. А тепер озирніться довкола. Ви бачите ці велетенські дерева? У літку тут ростуть буйні трави, а сонце грайливо пробивається крізь листя дерев, а хмари зачіплюються за гори, огортають це місце неначе коханий обіймає кохану. – Він стояв задерши голову догори, а довкола нас була неймовірна тиша.

– Да…Тут таки начебто дійсно незвично.

– Угу. Я хотіла спочатку відкрити сюди туристичний маршрут, а потім передумала, не хочу я світові відкривати це місце. Ну, що поїхали? А то погода все таки сира, а так хочеться до вогню і чашку гарячого молока. Хочете справжнього колориту? Завітайте в колибу. Тут неподалік є саме така. Готують просто божественно, а місце,як у бога за пазухою.

– Хочу. – Погодився він.

– Тоді ми ще трішки підіймемось в гору, так зріжемо дорогу. – Ми повернулись до коней я гладила Мишку, коли вловила його задумливий,напружений погляд, я здригнулась і швиденько сіла в сідло. Дмитро Олексійович теж вскочив в сідло і ми поїхали за їжею.

– Тут дуже тихо. І гарно. – Відкашлявшись , перервав мовчанку Дмитро Олексійович. – А ви тут народилися?

– О, ні тут жила моя бабуся, дідусь був лікарем і його перевели в Миргород там народилася моя мама, а потім і я. Та в Карпати я закохалась з першого погляду. Бабуся з дідусем повернусь сюди жити і я часто приїздила до них. Це одне з найкращих місць для мене у цілому світі. Це мій дім. А де ви народилися?

– В Запоріжжі. Там я жив деякий час, а потім переїхав до Києва – Я оглянулась на Дмитра Олексійовича, за якусь мить з під копит коня вискочив лис , Мишка заржала, стала на диби і я вже на землі. Хвилину я лежала , приголомшена падінням , та оцінювала, що нічого начебто не зламано. Я піднялась , нога таки болить . Все таки я була оглушена, бо як в сповільненій зйомці я бачила як до мене біжить переляканий Дмитро Олексійович. І всі звуки повернулись.

– Ганна! – Весь сполотнілий, губи трусяться. Я виставила вперед руку. – Ти як в порядку?

– Нормально. – Я оглянулась в пошуках кобили. Мишка стояла неподалік і трусилась.

– Чорт. Моя хороша, все добре . Тихо, все нормально . Знаю, ти злякалась . Пробач, я мала краще слідкувати за дорогою. – Я простягнула руку і погладила її по морді. – Все добре, всі цілі і з тобою все добре. Просто лис і він нас дуже налякав. Шш…ш моя хороша, ми з тобою і не в такі халепи попадали. Я притулилась до неї головою, мої вмовляння і пестощі стали справляти враження Мишка заспокоювалась і переставала тремтіти. Я взяла її за вуздечку і повернулась і тут побачила Дмитра Олексійовича, про якого я геть забула. Він дивився на мене і у нього був дивний вигляд.

– Все нормально Дмитро Олексійович. Просто лис вискочив з під копит Мишки, чим страшенно її налякав. Таке не часто трапляється. Вибачте, що налякала вас.

– Все точно нормально? – Пробурмотів він.

– Так, все точно нормально. І якщо ви можете їхати, давайте швидше спустимося до колиби, щось мені вже страшенно грушівочки захотілося.

– А ви досить холоднокровна жінка. – За деякий час їзди заговорив Дмитро Олексійович.

– Ні, я теж злякалась, просто для паніки місця не було. Якщо вже це сталось то просто потрібно прийняти це і діяти , щоб зменшити наслідки.

– І що ви часто так?

– Не зрозуміла? З коня злітаю? Ні, це був просто удар по самолюбству.

– А я навіть нічого не зрозумів, якась хвилина і ви на землі, а потім вмовляєте коня не боятись.

– Для Мишки то був сполошний стрес. – Розсміялась я. – До речі, а от і колиба. - І ми виїхали до округлої колиби. - Родзинкою колиби – є, перш за все, найсмачніша домашня кухня, великі порції за помірну ціну, та приємна атмосфера відпочинку. - Я спішилась, Дмитро Олексійович теж зліз з коня.

– Ви заходьте в середину, а я коней поставлю. – Забравши у нього вуздечку я відвела коней до стайні. По дорозі мені ніхто не зустрівся, тож довелося самій прив’язати коней і кинути їм жмут сіна. Дмитра Олексійовича я зустріла там де й залишила.

– Здається стало морозно .

– Так, подув морозний вітер. Заходимо? – Колиба нас зустріла теплом і димком, посеред колиби горів вогонь, а людей довкола було мало.

– Доброго дня! – Привіталась господарка колиби Василина. – Дуже рада тебе бачити. – І вона покосилась на Дмитра Олексійовича.

– Доброго дня! Знайомтесь. Василино це Дмитро Олексійович, ми з ним працюємо разом.

Дмитро Олексійович це Василина Іванівна господиня цієї колиби, яка готує так, що тарілку можна з’їсти. Покорміть нас будь-ласка і дайте нам по двісті грушівочки.

Так. Зараз принесу. А ви присідайте . – Дмитро Олексійович сів за широкий дубовий стіл і почав оглядати шароподібну споруду зроблену з відображенням до найменшої деталі істинної колиби. Рушнички, різьблені вироби, справжні підсвічники зі свічками, запах диму. Я стояла біля вогню, милувалась відблисками полум’я, поки Василина, не принесла нам грушівочки в запотівшому графині і дві таких же запотівши стопки. Дмитро Олексійович розлив грушівку , я взяла свою.

– Ну, що будьмо. – Дмитро Олексійович без ентузіазму заглянув в чарку.

– Що це таке?

– Справжній напій, що в таку капосну погоду зігріває кров. Не хвилюйтесь. Голова завтра не буде боліти. – Одним ковтком він випив. А Василина швидко принесла м'ясо і картоплю.

– Кухня відповідає назві. Акцент зроблено на стравах із м’яса, особливо із свинини. Славиться закарпатська кухня і домашніми сирами, особливо бринзою. Особливої уваги та похвали заслуговують м’ясні страви. Чого тільки вартий «Шовдарь сиров’ялений» - молоде м'ясо зі свинини маринується, потім коптиться на тирсі фруктових дерев.

– Таки смачно. – Скуштувавши сказав він.

– Я вас не дуже втомила сьогодні?

– Ні. – Подумав і відповів він.

– Добре, ще є багато місць, які варто побачити. А що вам сподобалось найбільше в Карпатах?

– Спокій. – Не вагаючись відповів він.

– Вам бракує спокою?

– Життя в місті має свій ритм і ти або в ньому, або на узбіччі.

– Якби там не було, але людина повинна змінюватись і розвиватись. Стан застою, це одне з саме страшного, що може статись.

– А навіщо? – Поцікавився він.

– Людина досить неспокійне створіння і в боротьбі і пошуку вона відкривається, а в стані нічого не робити – деградує. Як наслідок злість, депресія, хвороби.

– А у вас буває депресія? – Його питання мене здивувало, але переходити на серйозну розмову не хотілось.

– Я надто сильно люблю життя і воно мені подобається в усіх проявах. – Посміхнулась я.

– Навіть коли приносить неприємності і проблеми?

– Питання в тому , як ви реагуєте на неприємності і проблеми. Я працюю з людьми. А всі люди різні і по різному реагують на ту чи іншу ситуацію, що само по собі уже є гарантом складнощів. Якщо ж до проблеми відноситись просто, як до проблеми, що має рішення, а не як до ситуації «Весь світ проти мене» , то тоді потрібно тільки прийняти рішення і мати волю, аби його втілити в життя.

– А як ви відноситесь до мене і того факту , що я фактично змусив вас працювати зі мною? – З байдужим видом дивлячись на графин, запитав він. Його питання змусило мене обережно відповісти, коли мовчання стало затягуватись.

– Не скажу, що з захватом. – Чесно відповіла я. – Більше того з внутрішнім протестом спочатку, але з іншого боку я хотіла мережу готелів, то ж це чудова можливість попрактикуватись. Можливість познайомитись з новими людьми і привернути до себе більшу увагу відпочиваючих. Мої готелі зроблені в національному колориті. Я робила їх так, як я це бачила і то є добре, що дана ідея стала трендом. Ваш готель – це європейський готель, хороша будівля, хороше місце розташування, чудовий сервіс….і безликість. – Після певної паузи все ж додала я.- З виникненням бажання подорожувати , виникли і готелі. Епоха готельного бізнесу починалася з постоялих дворів, таверн і трактирів. Головна вимога була надати гостях можливість зупинитись на ніч. Перші готелі з’явились порядком дві тисячі років тому в Стародавній Греції та Стародавньому Римі. Готелі того часу були своєрідним центром культурного життя, можна було обмінятись новинами, поспілкуватися, випити. У нас же готелі виникли в 11-13 столітті нашого віку. На Русі проглядався своєрідних слов’янський темперамент , особлива увага до гостей, створення для них комфортних умов для розміщення, забезпечення їх їжею. Отак у великих містах почали виникати гостинні двори, які були більшого комфорту, ніж постоялі. На чумацьких та торгових шляхах їх заміняли корчми, які на додачу торгували хмільними напоями, які в певних регіонах називалися шинками. Вони були чітко поділені на приміщення для їжі, та приміщення для ночівлі. До речі всі вони виділялися самобутністю. Ваш готель інший. Це цікаво, це дає новий поштовх розвиткові, нові можливості. – Поки я говорила, він не перебивав мене і просто дивився і я з здивуванням виявила, які в нього несподівано сірі очі, такого насиченого кольору, як з’являється вертикальна морщинка на лобі, коли він зводить брови до купи і щуриться і що не зважаючи на шрами на обличчі він привабливий чоловік.

– Нам час повертатись. – Раптом зазбиралась я. На якусь мить мені здалось , що у нього промелькнув ображений вираз обличчя, але в наступну мить він знову був весь зібраний.

– Так . Вже потрібно повертатись.

– І я запрошую вас на прогулянку до гірського озера, скажімо, на наступні вихідні. Ви як?

– Добре. – Подумав відповів він.

– Чудово. – Посміхнулась я.

В п’ятницю, уже як за традицією ми сиділи з Ярославою у мене на кухні і пили вино.

– Відчуваю, що скоро зіп’юся. – Поскаржилась вона.

– Ти робиш добру справу. Рятуєш залишки моїх нервових клітин. П’ять робочих днів з Соломатіним і в мене починають просинатись поперемінні нахили, то самій удавитись, то його удавити, оживити і ще раз удавити.

– А що спорт не допомагає? – Ліниво вибираючи вишеньку у струдлі запитала вона.

– Ну, чого ж не допомагає, сплю я добре де б мене не положили. Взагалі зрозуміла, навіщо я йому потрібна.

– І?

– Йому місцеві бойкот вчинили, перший раз бачу, щоб так всі за одного і один за всіх. Страшна то сила, об’єднаний однією образою народ. Він же з своєю командою молодих і зубастих нахрапом усе беруть. Прийшов, побачив, переміг. А тут прийшли, очуміли від побаченого і тихо в місцевій трясовині пішли на дно. До того ж як казав їхній юрист з точки зору закону, у них так і нічого не вийшло. Ну, в розумінні все по букві закону і робиться. Потрібно якусь довідку , будь-ласка в останній день, щоб законно було і видають, ні днем раніше. – Ярослава уже просто давилась зі сміху. – Одного не розумію, як у нього це виходить, він уміє підбирати людей, уміє і мотивувати так, що на подвиги тягне і при цьому може так показати, що йому до цього всього байдуже, що хочеться відро йому на голову одіти і грохнувши дверима піти собі далі з миром, до ввічливих і толерантних людей. Вчора була зустріч з постачальником. Я веду переговори, Соломатін збоку спостерігає з якимось хижим виразом обличчя, уже й мені лячно стало, не те, що постачальнику. Потім Соломатін задав декілька запитань ну з дуже глибоким змістом, пояснив постачальнику, що той не правий, встав і пішов.

– Ну, так може то постачальник погано спрацював.

– Так,у нас як виявилось взагалі усі погано працюють. Дмитро Олексійович не втомлюється про це нагадувати. І натхнення у нього вистачає знайти для кожного щось особливо прискіпливе. Підозрюю диплом МВА він або просто купив, або проспав усі заняття. Я з ним кожен раз наново переживаю розрив шаблонів і повернення в епоху диктатури. Моя психіка може теж вразлива і не готова, щоб її шпилили по почому даремно. Ніколи не піду в наймані працівники, попадеться ось такий самодур і все прощавай власна самооцінка, віра в себе і в прекрасне майбутнє. А як жити далі?

– Якщо ти не можеш змінити ситуацію, зміни підхід до неї.

– Ярослава наливай. А то я з зміни усього філософського підходу до ситуації тільки і нагадала, що потрібно йти з нецікавого фільму, з нелюбимої роботи і від людей , які тебе не цінять.

– Так, може він цінить, он грошей скільки відвалив і це тільки за щастя з тобою працювати.

– Не нагадуй. Знаєш, що саме важче, коли ти починаєш з самого початку? Не здатись. Не відступити, коли в тебе ніхто не вірить, то не має значення головне вірити в себе. Бо саме тоді, коли в тебе майже не залишається сил і ти готовий все кинути, все і починає виходити. Я вже й забула, як це було важко. Проблеми є завжди, але на самому початку все гостріше. Тому класно іноді, коли ти досягнув успіху, згадувати як все починалось. А ще при цьому знати, що все буде добре. Ти знаєш, а я не впевнена, що змогла б отак все розпочати спочатку.

– Ти б змогла. Заспокойся. Якщо б тобі довелось усе б починати з нуля, впевнена ти б справилась. Ти у нас сповідуєш правильну філософію. Всі хочуть до раю, та ніхто не хоче думати.

– Ти ще нагадай, про як гартувалась сталь.

– Ні, я й сама не пам’ятаю.

– А що в тебе? А то ми вже здається плаваємо разом в морі моїй проблем.

– В мене все нудно, по зрівнянню з тобою. Свого шефа самодура я люблю, у нас навпаки переживає він , а я влажу в неприємності.

– Шкода твого шефа.

– Мені теж його шкода. А як там твоя спроба подружитьсь з Соломатіним?

– О, блін завтра обіцяла його на озеро звозити. Це жах. Даремно я видно дружбу затіяла, невпевнена , що переживу її до кінця.

– Перестань маячню городити. Візьми себе в руки. Ти доросла, відповідальна жінка, а ведеш себе, як серпанкова панночка. Чи по твоєму він не заслуговує дружби?

– Ти мене присоромила. Годі. Я пройнялась. Тому припиняємо пиячити, мені ще завтра, як зірочкою потрібно сяяти.

– Люблю, коли ти вся така розсудлива.

Прямо відчуття дежавю, Соломатін знову стояв на вулиці, руки в кармані в дивився кудись в даль.

– Доброго ранку! Як настрій? – Я видала свою найкращу посмішку.

– Доброго ранку! Нормальний настрій. – Пробубнів він і сів до мене в машину.

– Підйом буде складним і пішим. Готові?

– Я так розумію, там буде щось неймовірне.

– Тільки уявіть, величезні смереки на самій горі, а по середині в кам’яній колисці прозора як сльоза вода. Тиха, спокійна вода в якій видно кожен камінчик на дні. А в озері віддзеркалені височенні смереки і блакитне небо. І кольори в будь-яку погоду просто неймовірні. Кажуть, воно виникло в результаті падіння метеориту і затоплення кратеру джерельною водою. До речі в озері пробували заводити рибу, але щось їй там не затишно, а от людині воду пити можна. Хоча плавати там не можна вода навіть в літку не підіймається вище 11 градусів.

– І важкий підйом?

– Так. Спочатку довго ідемо. Потім беремо рюкзаки, які лежать в багажнику і далі тільки пішки казковим лісом. Дорога у нас займе 5 кілометрів. – Щастя на його обличчі не було видно.

– Та, годі Дмитро Олексійович вас чекає пригода. От станете старезним пенсіонером і будете з ностальгією згадувати, як підіймались дивитись на одне з прекрасніших і диких місць нашої країни. І то дуже добре, що туди складним підйом, на довше залишиться недоторканим шматочок землі. І ви не хвилюйтесь з підйомом ви справитесь, я все ж таки хочу, щоб вам тут сподобалось, а не ви зненавиділи дану землю.

– Впевнені в своєму бажанні? – Підозріло покосившись, запитав він.

– І жодних планів на ваше вбивство. – Він подавився водою, ковток, якої саме зробив.

– Дмитро Олексійович про ваше самогубство я теж не думала. Ви обережніше будь-ласка.

– Ганна Василівна у вас сьогодні просто іскрометний гумор.

– У мене тиждень був важкий, а так як на людей я кричати не вмію, то от відриваюсь на них своїм поганим почуттям гумору.

– Уже не знаю, що гірше.

– Гірше може бути, коли я починаю співати. Повністю відсутній музикальний слух.

– Ганно Василівно, а ви мене навмисно залякуєте своєю відсутністю талантів.

– Ні, список був би значно довшим. Ми приїхали, далі пішки. Готові?

– Готовий. – Відповів Соломатін і вже зовсім тихо. – Напевне. – Я дістала з багажника два рюкзаки , один протягнула Соломатіну, той на нього покосився, інший одягнула собі на плечі.

– Тоді нас чекає чисте гірське повітря, мальовничі пейзажі карпатського лісу, альпійські сосни та поросле мохом каміння. Краєвид, що відкривається просто захоплює подих. – І Соломатін таки пішов. Сміливий чоловік .

– Карпати – досить специфічні гори, з досить пологим рельєфом і доволі поступливими вершинами. Правда відносять до числа гір самих диких в Європі. Немає модернізованих туристичних маршрутів, кемпінгів, інфраструктури.} Українські Карпати поєднують у собі бурхливі річки, красиві озера, пологі гірські схили, сонячні полонини, багата історія краю можуть задовольнити смаки будь-якого туриста. }У Карпатах можна прокласти маршрути від найпростіших до ІІ категорії складності. Тут зустрічаються ділянки з великим перепадом висот, скельним рельєфом, складним орієнтуванням, водними перепонами.

}- А ми якої складності маршруту пересуваємось? Найпростішим. Ще сніг лежить на вершині. Маршрути для туристів відкривають з травня.    Загалом, гори Карпати утворені м’якими породами, а тому форми рельєфу переважно згладжені. Винятком є лише Мармароський масив, який складається із твердих кристалічних порід. Ось чому його найвищі вершини , Петрос Мармароський, мають круті й стрімкі схили, нерідко оперезані скелястими виступами. Саме тут виявлено поклади мармуру. Часто зустрічаються сліди давнього зледеніння – льодовикові цирки та кари. Саме на їх основі утворилися мальовничі карові : Бребенескул, Марічейка, Несамовите, Верхнє, Апшинець та деякі інші. Популярним серед туристів є , найбільше в українській частині цієї гірської системи. Виникло воно внаслідок обвалу в горах. Часто відвідуваними є водоспади, особливо найвідоміші – , Пробій, Шипіт. Ви, як не втомились?}

}- Ні. Все нормально. – Та він втомився, підйом для новачків був таки складним, сніг ще не посходив і місцями лежав на стежці.}

– Ми вже майже прийшли, он за тим поворотом у нас буде привал. І обід. Не знаю, як ви, але я чомусь страшенно хочу їсти, як тільки потрапляю в гори. – Я піднялась першою і завмерла в захваті розглядаючи краєвид, що відкривався перед очима. Сонце відбивалось в озері, і ліниво гладило смереки, поволі охоплюючи чорні стовбури дерев, зелений мох на камінні і сірий сніг,який ще лежав кучками. Я повернулась до Соломатіна. Соломатін стояв з широко відкритими очима, піднятими бровами і наморщеним лобом. Я посміхнулась при вигляді такого щирого здивування. Хто уміє дивуватись, той любить життя. Він посмішку мою помітив і тут же обличчя його набуло відчужений вираз.

– Тут гарно.

– Коли добавити ще їжу, стане ще краще. Робимо привал. Треба знайти більш менш рівне місце. Біля озера не можливо сісти, дуже кам’яниста місцевість. О, тут здається те,що треба. – Я скинула рюкзак і почала влаштовувати привал. Соломатін теж скинув рюкзак і просто сів на повалений стовбур смереки. А я дістала любовно приготовані бутерброди з чаєм і простягнула Соломатіну інший взяла собі. Від смачних ароматів, рот відразу наповнився слиною.

– Смачного.

– Дякую. Вам також. – Соломатін вгризся в бутерброд, і з насолодою заплющив очі жуючи. Я ще хвилину подивилась на те як він їв і відкусила свій. Смакотище. Говорити ми почали тільки тоді, коли відчуття голоду трохи відпустило .

– В горах здається час іде по іншому і плин життя сповільнюється. – Соломатін піднявся і зробив декілька кроків в сторону озера.

– До озера ми не зможемо спуститись, каміння слизьке і це може бути небезпечно. Але я обіцяю є ще дуже багато місць, які я вам обов’язково маю показати. І якщо ви захочете ми можемо сюди повернутись .

– Добре. – З задумливим виразом обличчя відповів він.

– Повертаємось?

– Як скажете.

– Тоді у нас попереду спуск. Як вам враження?

– Холодно і гарно.

– А запах? Свіжості і лісу?

– Чую.

– Вам тут подобається? В розумінні в нашому краю? – Не здалася я, на такі змістовні відповіді.

– Нормально. – Він помовчав, а потім запитав. – Ганна Василівна, чому ви зі мною спілкуєтесь після роботи? – При такому запитанні, я оглянулась на нього. Соломатін, стояв трохи вище за мене і я закинула голову, щоб заглянути йому в очі. Байдужий вираз обличчя, немов би поцікавився так просто, холодний погляд сірих очей. Чомусь при такому виразі очей, я злякалась, що забираю час у такої зайнятої людини такими дурницями. Він не посміхався, неначе зовсім не умів це робити.

– Дмитро Олексійович, мені поки що важко дається з вами співпраця. Але мені цікаво з вами тому намагаюсь про вас більше дізнатись. Ну і звичайно я корисна людина і дуже люблю цю землю. Тому я кровно зацікавлена, щоб і вам тут сподобалось. Адже, те що подобається не руйнують. І якщо я заручусь вашою підтримкою, то це буде шанс щось змінити на краще, там профінансувати дорогу, чи допомогти з організацією нового маршруту.

– Ясно. – Що йому було ясно, я вже якось не захотіла вияснити.

Додому я повернулась досить пізно. Тепер спати і завтра на роботу. На наступні тижні мене тільки і вистачало на те, щоб дістатись додому, прийняти душ і поспати. Дмитро Олексійович нищівно ганяв усіх. І його працездатність вражала. Уявлення не мала ,де він брав енергію, але запас не закінчувався. Саме важче це розпочати. Це як потяг, якого спочатку неможливо здвинути, а потім коли він набирає швидкості неможливо спинити. От ми й намагались здвинути потяг. Колись коли моя компанія зробила різкий ріст вгору і я же не справлялась одна. Мені пощастило поряд мене виявилась людина, яка дала мудру пораду. Поряд тебе має бути п’ять адекватних, розумних людей, щоб ти могла делегувати повноваження і мати час на життя. Порадою я вразилась, до пошуку потрібних людей підійшла відповідально, в поступово сонце вияснилось.

Весняний фестиваль вдався. Навіть погода виділила нам декілька теплих днів. Повітря було сповнене ароматом землі і пахощами першоцвітів. Гостей було дуже багато, змагання були в самому розпалі, пригощали різноманітними стравами і напоями. Я стояла в самому центрі юрби довкола лунав сміх, пісні, музика, запах їжі, щасливий вереск дітей. Я його скоріше відчула, ніж побачила. Він йшов ціле направлено , впевнено і натовп розступався. Скуйовджене волосся, помітна щетина, круги під очима, джинси, футболка і погляд, який пробирав до самого серця. У жінки, що йшла поряд нього розірвався пакет і він зупинився допомогти її.

– Щаслива ти дитинко, любиш його.

– Що? – Я перевела погляд, біля мене стояла баба Параска і дивилась на мене таким спокійним всерозуміючим поглядом.

– Я кажу, що всі бачать, як ти дбаєш про нього, йому поталанило, що його любить така жінка,як ти. – По хитрому, вона підморгнула мені і відійшла.

– Привіт! – Пролунав над головою знайомий голос. І я перевела погляд на нього, якось розсіяно моргаючи.

– Привіт. Я вас не чекала так рано.

– Вийшло швидше закінчити справи.

– Але я рада, вас бачити. Як вам наше свято?

– Мило.

– Ми три тижні готувались і невже тільки мило? – Добавила я вголос суворих ноток.

– Ну, тоді ще людно і голосно.

– З вами все ясно. – Я підійшла до палатки з кавою і замовила дві чашки. Одну з яких простягнула Дмитрові Олексійовичу, в іншій палатці я взяла два тістечка.

– Це смачно. Так, що не дивіться ви на нього так, як воно вам борг винне. – Я розсіяно їла тістечко і спостерігала за Соломатіним. Слова баби Параски ніяк не йшли з голови.

– Все гаразд? Ви якась не така.

– Так. Все нормально. Просто я згадала , що дещо ще забула взяти, мені потрібно на декілька хвилин відійти. – І я швиденько прошмигнула повз нього і гурт людей, аж поки не відійшла до своєї машини. Сіла. Потерла лице.

– Що означає, то я його люблю? Я не можу його любити. Роби що хочеш тільки не панікуй. Так, давай ще раз, не можна ж любити людину і нічого про це не підозрювати. Так. От і добре. А те, що дбаю про нього то ще не любов. Так? Так. Тоді все, подумаю про це іншим разом. А зараз свято, час на нього повертатись . Все йду.

Дмитро Олексійович, як зазвичай стояв сам і розглядав клоуна на ходулях. Як клоун ходив було і для мене загадкою, а він ще й ловко жонглював м’ячиками. Місцеві косились на Дмитра Олексійовича і теж старанно робили вигляд, що його тут не має. Да, він не сильно їм подобався, але їм будь який чужак не сподобається. Два шрами через праву щоку, звісно не прикрашали Соломатіна, але контрольним вистрілом був прискіпливий погляд і вічно хмурий вигляд.

– Чому ви мене так розглядаєте?

– Думаю, а чи вмієте ви посміхатись? – Він перевів погляд на клоуна, я вже думала, що він не відповість, та він запитав.

– А чому ви весь час посміхаєтесь?

– Життя я люблю. І свято. І переконана, що краще жити весело. – Він хотів ще щось додати та, передумав.

– Ви домовились про зустріч з турагенством?

– Так, на післязавтра у Львові.

– Чому у Львові?

– Бо там знаходиться їхнє представництво.

– Коли виїжджаємо?

– Зустріч на 15.00 . То ж виїдемо післязавтра зранку.

– Добре. Я повернуся в готель. – Чи то сказав, чи спитав він.

– Я трішки пізніше також під’їду.

Вихідні відзначались хорошою погодою і припливом бажаючих відпочити. На високогір’ях лежав ще сніг, та на низовині достигали перші овочі. Ніколи не забуду,як мене це перший раз зачарувало, коли я побачила Карпати. Я обожнюю цю можливість за один день побувати в різних кліматичних зонах, ще й запах, коли гори змішуються з хмарами і пахне свіжістю. Я тут живу вже десять років, та звикнутись все одно не можу. Я чую річку, гори відгул долини і ніяк не можу намилуватись усім багатством природи довкола.

– Ганно Василівно, здається свято вдалось. – Біля мене стояла тендітна білявка Оксана, яка проходила у мене практику.

– Було просто неймовірно. Гості вражені в задоволені. Ви дуже добре попрацювали Оксано.

– Дякую. – Вона злегка зашарілась. – А знаєте я тут подумала…- Я слухала її ідею, дівчинка дійсно мала хист і жагу до творчості.

– Що ви думаєте?

– Думаю, що ми ще трішечки підкоригуємо. – Я показала на пальцях це трішечки. – І у нас буде новий проект. – Я брала на практику студентів, спочатку їздила по учбових закладах, домовлялась з ректорами, мене спочатку не розуміли, та потім усе змінилось. Найбільш охочих я залишала в себе на роботі їхня молодість, ентузіазм, ідеї були заразними і ми розвилась разом. З моєї сторони вони отримували досвід і можливість кар’єрного росту, з іншого я енергетичну підпитку, шалені плани, чого тільки відсвяткований хелоуін минулорічний коштує. Ідеї вони дорого коштують.

Додому я повернулась з відчуттям вижатого лимону. Від свого відображення в дзеркалі , я скривилась. Досить висока, досить струнка, тільки волосся вже сиве і фарбоване в рудий колір, перукар був свято переконаний, що то саме мій колір. Втомлений вигляд, коли морщинки стають особливо помітними. А очі мені дістались в спадок від мама, а їй від її мами, коли ми збирались разом це було особливо помітною. Я кинула куртку і пройшла на кухню, поставила чайник, залізла в душ, усе як завжди, тільки голова забита думками про Дмитра Олексійовича. Струмені теплої води здається трішки зняли втому і загорнувшись в халат я перебралась на кухню, чай пити. Ідеалістичну картину мирного вечора, зіпсував телефонний дзвінок, ліниво потягнулась глянула на дисплей. Зі мною хотіла поговорити Ярослава, яка від наміченої цілі так просто не здається я взяла телефон.

– Ти не хочеш зі мною поговорити, мені це не подобається.

– Я п’ю чай і насолоджуюсь спокоєм. А не будую планів барбоса, стосовно твоєї персони.

– Ну, так. – Хмикнула вона і тут же стала серйозна. – Як ти рідна?

– Чудово, працюю. На травневі свята все було навіть краще ніж я очікувала.

– Щось мене в твоєму голосі лякає.

– Просто втомилась. Спати страшенно хочу.

– Ти нестерпна. Тобі це казали? Я тут може просто рвуся подругу рятувати, а вона в сон зібралась .

– Давай, завтра ти будеш мене рятувати, а сьогодні я буду спати.

– Іди вже спи нещастя ти моє.

– А що в тебе?

– Все нудно і добре. На тебе сподівалась, що ти мені щось зможеш розповісти веселенького.

– Втомлена до чортиків в очах і немає жодної веселенької теми на думці.

– Що Соломатін?

– Повернувся.

– Н-да, як цікаво і що?

– І ще нічого. Іди Дениса муч, нападом турботи.

– Зла ти. Ладно давай до завтра. Не буду тебе так вже й мучити.

– Я тебе теж люблю.

– Гарно відмазалась.

Та тільки я положила голову на подушку , закрила очі то враз зрозуміла , що не спиться. Думки повертались до Дмитра Олексійовича. Ясна картина ніяк не складалась. Він був цікавий мені і що більше я його дізнавалась, то відкривався якісь інші грані його характеру. За ним було захоплююче спостерігати кипуча енергія, що в ньому жила , нестандартне мислення, оригінальні рішення і нестримна жага діяльності . Але любити? Я ж не можу його любити,сама того не знаючи? І взагалі любов це світле відчуття, яке окриляє, надихає і сподвигає на подвиги. Я ж зараз злегка перелякана , сумна , розбалансована, збита з пантелику і вкрай наповнена сумнівами. Але нічого, я подумаю про це іншим разом, такі думки нікуди не заводять.

Ми їхали в Львів. За кермом сиділа я. Дмитро Олексійович зранку був пом’ятий, сонний і як я вже зрозуміла, він по справжньому починав прокидатись десь в обід, а шалено активним ставав на вечір, коли мені вже в більшості випадків хотілось спати.

– Про що ви думаєте? – Раптом запитав він мене. Я покосилась на нього очі, закриті, голова зручно притулена на спинку сидіння. – Так все таки, у вас дуже зосереджений вигляд.

– Про зустріч. Подумки репетирую свою промову. Намагаюсь підібрати найбільш переконливі аргументи, щоб зацікавити і переконати прийняти нашу пропозицію.

– Я теж так роблю. – Зізнався він, а я розсміялась.

– Так. Іноді ви нагадуєте дуже милу людину. – Я бачила як після моїх слів у нього на лобі з’явилась морщинка і очі злегка прищурились.

– Я такий як є.

– Вибачте. Я нічого погано не мала на увазі.

– Я чудово бачив, як та бабка хрестилась мені в слід. І прекрасно чув те ваше : Бабо Явдохо. - І він паршивенько зпародирував мою інтонацію. Його зауваження, розсмішило мене до неможливості.

– Дмитро Олексійович , тільки зважаючи на вашу тонку душевну організацію, деякі злегка забобонні бабусі хрестяться вам в слід. Всі інші уже майже прийняли вас за свого. Пробачте ще раз. – Я злегка підняла праву руку.

– Чому ви смієтесь?

– Недоладність життя. От, дивіться в Києві ви цілком спокійно жили, ходили на тусовки, зустрічались з багатими і знаменитими, користувались популярністю. А опинились в богом забутому місці і вам потрібно знову завойовувати авторитет у людей, які не ставлять на першому місці багатство і всі попередні заслуги.

– Це дуже смішно. – Припечатав він мене.

– Та, таки трішки смішно. Погодьтесь.

– Слідкуйте краще за дорогою.

– Я хороший водій. І очей з неї не спускаю. – Весело огризнулась я. І таки справді, як і радив Соломатін зосередилась на дорозі і на своїх думках. Чим мені подобаються довгі поїздки автомобілем, так це можливістю подумати. Думки які зазвичай жили по принципу , а ти мені важлива іди сюди, ти не дуже на поличку в архів, раділи свободі і намагались заявити своє право на життя. Коли в тебе в голові живуть інформація про те, яким саме чином і дезинфіктантом прибрати запах сірководню,а Sambucus nigra - це чорна бузина, з переліком лікувальних властивостей і щось про кредити МВФ. І як в меню кухні добавити легкої дієтичної страви, коли уся українська кухня була обумовлена способом життя народу, а це переважно важка хліборобська праця. На яку людям була потрібна ситна і калорійна їжа. Хоча примхи національного характеру вимагали, щоб їжа була смачною. І довершити мистецтво подачі блюд. Адже культура приготування і споживання їжі одна з найстаровинніших.

– Заїдьте на заправку. Кави поп’ємо і я пересяду за кермо. – Занудьгував видно Соломатін.

– Як скажете. - Я завернула на першу ліпшу заправку. Вийшла з машини, кинула ключі Соломатіну. Нічого не радує більше на заправці, як смачна кава і наявність досягнення цивілізації у вигляді туалету.

Соломатін нас і довіз до Львова. Готель ми знайшли без пригод. За лічені хвилини нас поселили. І через півгодини Дмитро Олексійович зайшов до мене в номер, в костюмі, сорочці, чорт він виглядав привабливо. І я розглядала його не в змозі відвести очей, він же під моїм поглядом обсмикнув піджак, пригладив волосся, якимось нервовим рухом, я потім якось невпевнено запитав.

– Я нормально виглядаю?

– Ви виглядаєте, як імпозантний , привабливий, незаурядний чоловік. – Все таки виговорила я , він скривився, і здається не повірив мені. Я видала нервову посмішку. Подумки додавши, що вирядився він так явно на зустріч з Яніною.

– Ну, що готові до зустрічі? – Він кивнув, а я закрила двері і ми пішли в конференц-зал. В залі нас уже чекала Яніна. Замисловата зачіска, стильна сукня, що підкреслювала всі принади досконалої форми жіночого тіла, туфлі на величезних підборах, що робили ноги ще довшими і посмішка в якій так і пробігала обіцянка всіх благ світу. Дмитро Олексійович галантно розкланявся , виражаючи кожною своєю клітинкою радість від такої зустрічі. А те, що почувалася я, було ні що інше , як заздрість такій красі і легкості, до якої так і тягнуться люди і несподіване почуття ревнощів, яке затопило з головою всі інші відчуття, бо вона гарна, молода і він так на неї дивиться , немов би мене тут і ніколи не було. Я розгубилась, від сили тих почуттів, тому якийсь час просто спостерігала за ними двома, потім закрила очі, намагаючись хоч трішки припинити цю внутрішню вакханалію почуттів. Коли до мене звернулись, я навіть з другого разу змогла відповісти про готель.

– Знаєте Яніна, ми не продаємо номери для тимчасового проживання, ми продаємо пригоди. Коли здається, що окрім щоденного буття вже нічого не має, ми говоримо, що все тільки починається. Дбаємо про те, щоб наші постояльці відчували романтику, поринули в світ пригод, відчули красу природи її темперамент і неперевершеність. В готелі проводяться звані вечори, де дами можуть відчути себе справжньою ніжною і тендітною жінкою, а чоловіки мужніми і неперевершеними. В готелі функціонує оздоровчий комплекс, що дає змогу відпочити і тілом і душею.

Я захопилась, бо коли я спинилась щире здивування було не тільки в очах Яніни, воно виглядало і з очей Дмитра Олексійовича.

– Пробачте, я трішки захопилась. – Покаялась я.

– Ні, ваші слова просто зваблюють уже й мені захотілось відвідати ваш готель.

– Тоді ласкаво просимо. Найкращий спосіб переконатися це відвідати особисто. Ми запрошуємо вас на гостини.

– З задоволенням. – З чарівною посмішкою відповіла Яніна. – Сподіваюсь ви сьогодні приєднаєтесь до нас на вечерю?

– Так. Дякуємо за запрошення. – Відповів Соломатін і при цьому чомусь подивився на мене. Ми домовились про вечерю і нарешті я змогла піти в свій номер. Я почувала себе втомленою і розбитою і просто завалилась на ліжко. Треба відпочити трохи. От повернусь і на декілька днів візьму вихідний, а то тижні без вихідних, поряд Соломатіна дурно дають взнаки на моїй нервовій системі.

Я чесно намагалась дещо підмалювати чорні круги перед очима. Краса, як відомо страшна сила , тому сходила ще раз вмилась і продовжила наносити макіяж Соломатін, як справжній чоловік постукав перед вечерею в мої двері. Легка щетина йому додавала шарму. Сильний і сміливий чоловік. І чому він так гарно виглядає?

– Ми можемо йти?

– Так. – До самого ресторану ми мовчали. Я бо якось була засмучена своїми почуттями. А Соломатін і так не дуже говірливий.

– Ганна Василівна все нормально? – Все ж стиха запитав Соломатін. Що в перекладі означало давай зберись і працюй, ми тут по роботі. І я видала посмішку.

– Дмитро Олексійович, все важливе вже було зроблене. Не хвилюйтесь.

– Я й не хвилювався. – Процідив він крізь зуби. А далі слідували радісні посмішки при вигляді Яніни і її гостя. Розмова текла невимушено і в розрізі гостинності , обміну досвіду. Нічого більше не гріє серце людині, як поговорити про себе і я цим користувалась. Почувала себе поганеньким маніпулятором, але всі були задоволені. Один Соломатін на мене косився, а так вечеря здається вдалася.

Та не всі мрії збуваються. Це начебто ясно. І так іноді буває. Тому після повернення зі Львова я шипіла стиха, але ще тижні два змушена була бути на роботі, тільки тоді зірочка засяяла і для мене. Я з посиланням на особисті справи взяла чотири дні вихідних. Я була на кухні, готувала форель, обмежилась банальним посолити, кинути приправу і в духовку. Запах риби, що смажиться повільно виповзав з кухні і тягнувся вже по всьому домові. Дзвінок в двері, мене відірвав від салату.

– А казала, що буде пізно. – Перекривила я Ярославу і широко відкрила двері. На порозі стояв Дмитро Олексійович з паперами в руках. Його погляд опустився на фартух.

– Ви вмієте готувати? – Це було перше,що він сказав.

– Досконалості немає меж. – Знизала я плечима.

– Привіт! Я хотів би дещо переглянути. Це важливо. – Зауважив він. Я посторонилась запрошуючи його зайти. Він з цікавістю розглядав мій дім.

– Ніяк не можу зрозуміти стиль.

– Стиль називається мені так зручно і подобається.

– Своєрідно, але цікаво. – Я зняла фартух.

– Чай будете?

– Краще те, що так смачно пахне. Ви чекаєте гостей?

– Так.

– Чоловіка?

– Подругу. – Я дістала рибу на блюдо, хліб, салат, гарнір.

– А вина у вас часом немає? – Сама невинність в очах. Дістала й бокали і вино.

– Ганна Василівна, а ви смачно готуєте.

– Дякую. – Я налила йому вина. Він з задоволенням випив пів бокала одним ковтком , а я в ньому запідозрила прихованого алкоголіка. Він я явною насолодою уплітав рибу, навіть присунув до себе салат з хлібом. Ще встиг похвалити хліб, гарнір, і салат.

– Де ви навчилися так смачно готувати?

– Плуталась під ногами у шеф-кухаря. Моя подружка полюбляє смачні страви, та готувати їй ніколи, і готує вона так собі. Я її люблю, і то ж доводиться радувати людину. Ще до мене часто любить приїздити в гості моя сім’я, і їх теж доводиться годувати.

– А у вас велика сім’я?

– Двоє братів, мама, тато, дідусь , бабуся, тітонька і двоюрідні брати. А у вас?

– А я був один у батьків і дуже заздрив тим, у кого буди брати і сестри.

– А батьки?

– Мої батьки померли. – Плоско і безвиразно сказав він.

– О, пробачте.

– Мені було 15 років, спочатку померла мама, а через два роки батько.

– А з ким ви жили?

– Сам.

– А інші родичі?

– Мій батько був з дитячого будинку, а мама одна в сім’ї.

– Пробачте, я навіть не уявляю, як вам. Довкола мене завжди багато рідні.

– Так. – Погодився він.

– Чай? Є смачні булочки. – Він дивно глянув і кивнув.

– Я вас пригощу трав’яним. Баба Явдоха запевняє, що від нього стає легко жити.

– Я хотів поговорити. – Тяжко зітхнув Дмитро Олексійович.

– Так, я пам’ятаю, переглянути документи.

– Ні. Не тільки. – Він глибоко вдихнув, як перед стрибком з висоти. – Я хочу знати, що відбувається? Я вас чимось образив?

– Ні. – Похитала я головою

– Зі Львова ви уникаєте мене. Ще трохи і почнете шарахатись і хреститись як та ваша Баба Явдоха. – Він скривився. – То що?

– Я попросила у вас чотири дні вихідних.

– Ви хочете покинути мене? Я хочу знати? Я маю право знати, на що мені розраховувати? Чому ви ігноруєте мене, а потім з якоїсь міфічної причини заявляєте, що вам треба вихідні? Що відбувається? – Його погляд ні на мить не відпускав мене і в ньому була злість. Я збентежилась під виявом його почутті

– Ганно Василівно, я хочу знати, ми будемо працювати разом? Я можу на вас розраховувати? Чому ви мовчите? – Він смикнув рукою і змахнув кружку з чаєм зі столу. Кружка тут же розбилась і по полу розтеклась калюжа з чаєм. Ми обоє в унісон подивились на неї, а потім Дмитро Олексійович перевів погляд на мене.

– Я не хотів. Це випадково вийшло. – Вся його злість вщухла , і він виглядав засмучено і винувато. Піднявся і почав збирати друзки з кружки.

– Я знаю. – Зітхнула я. – Нічого страшного . Це лише чашка. – На мить наші пальці зустрілись біля одної друзки і я зрозуміла, що у нього руки тремтять. Я витерла підлогу.

– Давайте я ще одну чашку чаю зроблю і ми поговоримо?

– Ні. Тобто я не хочу чаю.

– Дмитро Олексійович, мені шкода, що ви прийшли до таких висновків з моєї поведінки. Я справді вас уникала останнім часом, але це мої особисті проблеми і до нашої роботи вони відношення не мають. З понеділка я вже буду на роботі.

– Я можу якось допомогти вирішити ваші проблеми? – Від такої пропозиції я не втрималась і хмикнула, на що він здається стрепенувся, як собака, що почула чужого в дворі.

– Я сама розберусь. – Навіть злегка нервово відповіла я.

– І часто у вас виникають такі проблеми?

– Перший раз в житті. – Абсолютно щиро відповіла я. Соломатін тільки по його відомій шкалі оцінював кожне моє слово і здається був незадоволеним подібним ходом розмови.

– То у нас все гаразд? – Його пильний погляд і турботливий тон, якось вибили мене з колії. І страшенно захотілось погладити його по голові, і зняте те напруження в якому він перебуває.

– Так, Дмитро Олексійович, я думаю у нас все гаразд. А ви як вважаєте?

– Я не знаю. Спочатку я думав, що все добре. А потім я не розумію, чому ви змінили своє відношення? Яка причина, що ви мене уникаєте. – Я мимо волі посміхнулась.

– Вибачте. Я вважала, що досить коректно себе веду.

– А потім всі почали говорити, що ви боїтесь мене і покинули роботу. – Я відчутно скрипнула зубами.

– І ще раз вибачте. Я навіть не підозрювала, що своєю поведінкою викличу такі пересуди.

– Ви боїтесь мене? – Продовжував він мене допитувати. При цьому запитанні і тієї самотності в нього в очах я геть відчула себе погано.

– Ні, Дмитро Олексійович я вас не боюсь. Я поважаю вас. Мені імпонує ваш розум, ділова хватка, рішучість, наполегливість в досягненні цілей, ваша цікавість. Я в захваті від вашої креативності і готовності до дій. Поряд з вами я переживає просто гаму почуттів, була злість після першої зустрічі, довелось навіть з’їхати на обочину, аж в скронях ломило. Я на вас несамовито сердилась за те, що змушуєте мене вийти за межі мого такого чудово об лаштованого життя. І переживання, що щось не вийде і піде не так. І страх за вас. І веселощі. Та вас я ніколи не боялась. – Він слухав уважно, крива посмішка вже давно збігла з його лиця і залишилась дика зацікавленість моїми словами.

– Не знав, що ви були сердити, «аж до ломоти в скронях». А тепер ви також сердитесь?

– Це не дуже продуктивна емоція. А жити я все ж таки звикла весело. Тому, ні я просто отримую задоволення і долю безцінного досвіду в спілкуванні з неординарною людиною.

– Це ви так стібетесь з мене? – Я розсміялась з слова, яке він підібрав і сумніву, який явно проступав на його лиці.

– Стібалась я з ветеринара , який мені залишив кота Ваську. Який потім привів мені цілий виводок кошенят і виявився Василиною.

– Я не можу зрозуміти, коли ви жартуєте, а коли говорите серйозно. – Пожалівся він.

– Дмитро Олексійович, я з вами з усіх сил стримую своє дурне виховання і погане почуття гумору. – На його лице знову набіг похмурий вираз обличчя.

– Я не хочу, щоб ви щось приховували від мене. Я хочу, щоб ми довіряли один одному. - На що я аж моргнула.

– Я довіряю вашим діям і вчинкам, тому власне кажучи і працюю з вами. Чесність і постійність це два кита на яких тримається довіра, без якої не можлива ділова співпраця. За час нашого знайомства я це оцінила.

Ярослав в той вечір так і не прийшла, подзвонила і сказала, що затримується на роботі форс-мажор. А я ще довго сиділа на кухні , після того як Дмитро Олексійович пішов, намагалась про все подумати. Думати у мене здорово виходило і якщо вірити моїм думкам, то все чудово Дмитро Олексійович мені подобається і я з ним цілком нормально можу продовжити працювати. Правда все дещо псував потяг доторкнутися до нього , а так все було чудово. З думками про нього я з кухні перебралася в ванну, а з ванни в ліжко і години так за три я вже була щасливим володарем переконання , що в принципі мені нічого не заважає порадіти за свої почуття, пишатись собою, що я взагалі можу щось таке почувати і спокійно відробити укладений з ним договір. А потім взяти відпустку і поїхати в В’єтнам.

Тиждень був шаленим. В понеділок, коли я вийшла на роботу на мене всі косилися, я посміхалась і в пориві добрих почуттів влаштувала тренінг і семінар щодо якості обслуговування в готелі. І з легкої руки почала вводити стандарти обслуговування. Розмов більше не було, усі були надто зайняті.

– Хочу нагадати, що окрім формалізованих зв’язків , які ґрунтуються на законодавчих актах, існують неформальні відносини між господарськими суб’єктами: такі прості, як довіра. Психологічні передумови підприємства полягають у позитивній суспільній думці. Її відсутність стримуватиме розвиток вашого бізнесу. Усе взаємозв’язано . І над позитивним іміджем потрібно працювати. – Ми вже котру годину сперечались по ряду питань стосовно подальшого розвитку. У нас були різні точки зору. Я останнім часом тонула в об’ємах роботи і тихо раділа компетентності свого секретаря і персоналу. Дмитро Олексійович нещадно мене критикував, за те, що я погано делегую повноваження. Я чортихалась, стогнала і поки, що погано розуміла кому і що я зможу ще делегувати. Окрім мого готелю у мене ще було й виробництво . Та він і справді показав , як можна зменшити мій об’єм роботи. Він сидів зі мною і на папері, як малій дитині все розписав. Я дивилась на нього з відчуттям захвату.

– Мушу дізнатися я вражена.

– Усе, що може зробити інший, він повинен це робити. – Квапливо додав він.

– Так. Завтра спробую працювати по-новому. – Стала я збирати речі.

– Завтра суботу. Хотів запитати. Ви не проти ранкової верхової прогулянки?

– А…я…у мене дуже багато роботи залишилось на вихідні. – Першим моїм поривом було відмовитись .

– Ну, так робота. – Його обличчя нічого не виражало.

– Хоча з 7 ранку на декілька годин, час у мене буде. То як вам перспектива прокинутись вранці?

– Гаразд. Буду чекати, як завжди.

По дорозі додому я костиляла себе на чому світ стоїть за нестримність. Але зрештою переключилась на нашу розмову про вдосконалення роботи і делегування повноважень. Він підмічав те, що для мене уже стало звичним і буденним. У нього була інша точка зору і це було корисно для мене. Його пропозиції підкинули мені цілий в’язок думок, як що і де я можу змінити. Від таких думок я прокрутилась півночі в ліжку і вранці я трішки спізнилась . Дмитро Олексійович сидів на лавочці і розглядав небо.

– Доброго ранку! – Прокричала я. Він підвівся і підійшов до мене.

– Доброго. А я вже думав, ви не прийдете.

– Я проспала. – Покаялась я, з самим винуватим виразом обличчя.

– З вас буде сніданок.

– Згодна. А з вас прощення за моє запізнення.

– Я й не сердився. – Пробурмотів він і ми поїхали. Кожен раз обираючи новий маршрут, я розповідала нову історію місцевості, населення, притчі, перекази, голі факти.

– Звідки ви все це знаєте?

– Я люблю бути там де я є. А для цього потрібно нічого не впускати повз себе. Атмосферу, кольори, все, що відбувається довкола. Гори вкриті лісами, полонини, гірські річки і запах буйства природи, коли все тільки оживає і щосили пнеться до сонця, постійний рух всесвіту, ні що ні на мить не спиняється , довкола нас вирує життя. Тільки ми, наповнені своїми дріб’язковим людськими турботами цього не помічаємо . А ще я любила історію, багато читала і приставала до дорослих з різними запитаннями. І завжди хотіла знати чому, як, навіщо, коли. А чим захоплюєтесь ви?

– Трішки граю в сквош, колись захоплювався дайвінгом , подорожі, лижі.

– О, то досить широке коло захоплень.

– Як для людини, що має багато грошей і часу. А тут гарно. – Перевів він розмову.

– Це не туристичний маршрут, тут немає ніяких цікавих для туристів місць. Просто ліс, який є вотчиною місцевих жителів, вони сюди ходять по гриби та ягоди. Тут спокійно і гарно, але в народі це місце називають гиблим. Воно прославилось тим, що тут зникали люди. За переказами, тут було місце вовків. – Дмитро Олексійович спішився і йшов поряд з конем.

– То, що там з вовкулаками?

– Вибач. То були лише вовки, правда старожили розповідали, що вони часто заходили під саму хату, а по ночам розносилося їхнє моторошне виття. А самі вовки виносили птицю, худобу і навіть людей, була серед них одна вовчиця, яка лазила по хатам і виносила дітей. Тоді люди влаштували страшну облаву і те, що вони знайшли в логові було жахітливе. Чоловік, що туди заліз першим весь посивів.

– Ти навмисне розповідаєш такого чудового дня такі страшилки?

– Ні, це вийшло мимо волі, просто дивлячись на ці ще чорні дерева, виникають не самі радужні історії в голові. А взагалі я люблю будь-яку пору року. І засніжені вершини гір і період коли все оживає, і прямо на очах зеленіє, кожна мить наповнена п’янким ароматом весни і жагою до життя, усе починає квітнути , дерева вкриваються смарагдовою зеленню і все перетворюється на неймовірно гарну казку. І той період, коли повітря наповнюється туманом,а дерева вбираються в жовті, багряні кольорі і все поринає в якусь тишу. Карпати неймовірні осінню. До речі це місце де шанують традиції. До якого коліна ви знаєте своїх родичів?

– Ну, діда і бабу пам’ятаю. – Задумався він.

– У деяких сімей є цілі сімейні архіви. Я про свою родину вияснила тільки про діда свого діда. Знаю як його звали і що він був знахарем. Не можливо не знаючи історії будувати своє майбутнє.

– А що це змінить?

– Це змінить все.

– Як?

– Розумієте, коли виникає певне уособлення хто ти і живе певне відчуття причетності і гордості за свою країну. Це змінить, хоча б те, що ти не емігрант в душі з готовністю змінити країну на простіше, зрозуміліше , соціально захищене місце проживання. Але іноді зміна місця проживання не змінює тебе і тоді людина продовжує бути нещасливою, але в кращих життєвих умовах.

– А ви щасливі? – Задав він запитання.

– Я стояла на роздоріжжі. Я хотіла поїхати в Польщу. Моя мрія була жити в Австралії. Але я обрала стежину менш ходжену і це змінило все. Я не шкодую про своє рішення. Я прокидаюсь з відчуттям повноти життя, з почуттям цікавості, радості. Так, я щаслива. Все таки щастя це емоції відчуття, почуття,а не доводи розуму. І щасливим можна бути тільки ту т і зараз, а не десь там і колись. Коли в мене буде, чи було щастя не буває вчорашнім і завтрашнім . Воно або є, або його немає. А ви щасливі?

– В мене є чудовий дім, можливість їздити по всьому світові, колекція автомобілів, картин.

– Ви щойно описали набір матеріальних цінностей.

– А ви хочете сказати, коли вам хліба не буде за що купити, ви будете відчувати щастя?

– Переважно голод, розпач…- Спробувала я чесно пригадати свої почуття.

– Не зрозумів?

– Я була досить впертою дитиною і коли поступила навчатись не зовсім туди де моє світле майбутнє бачили родичі, заявила сім’ї, що сама подбаю про себе. Як виявилося мої спроби самостійного життя не завжди призводили до того, що у мене були гроші. Будь які великі покупки, там пальто чи взуття призводили до того, що я залишалась з порожнім гаманцем.

– А що твої батьки?

– А хто ж їм жалівся? У мене все було добре. Потім я почала ходити на роботу в Макдонадс, писати дипломи, курсові і жити стало краще. А ви? Як ви жили в студентські роки? – Він враз став сумнішим.

– Спочатку лоботрясом, який проживав життя за рахунок батьків. Мої батьки були досить забезпечені люди і я робив здається усе можливе , щоб зіпсувати їм життя. Зв’язувався з поганими хлопцями,попадав в погані компанії, і погані історії. – Він замовк, його погляд був видно направлений ще в минулий час.

– І що було далі?

– Далі я виріс і почав працювати з дуже серйозними людьми. – Якось різко закінчив розмову він.

– А…

– А ,що ви робили далі? - Перебив він мене, явно не бажаючи розповідати про себе далі.

– Далі,я закохалась і щоб довести, що я варта була «золотого « хлопчика теж почала працювати.

– Довели?

– Ні. – Похитала я головою, згадуючи як не солодко мені тоді було. – Поки я доводила , він покохав іншу дівчину. Одружився і геть змінився.

– Мені жаль.

– Не має про що шкодувати. Коли обирають не тебе то дуже боляче, але зрештою життя все розкладає на свої місця. Я зараз саме тут, де повинна бути. – Він на мене тільки косився і якийсь час мовчав.

– А ваше перше кохання? Яке було?

– Мені дуже подобалась дівчинка одна, але одного зимового вечора, вона сказала, що між нами все закінчено. І це, блін було великим ударом для мене. Я їздив півночі по засніженим дорогам аж поки на кругу не справився з кернуванням машини і влетів в стовп.

– Якісь сумні історії. Так і хочеться їх чимось запити. У мене є термос з кавою і бутерброди. Пропоную зробити привал біля того поваленого дерева. – Ідею він прийняв з ентузіазмом і скоро ми вже сиділи на стовбурі, пили каву і продовжували просто розмовляти ні про що.

– У мене є племінник 5 років. Підходить до тата і говорить: «Тату, а я гроші збираю.» А батько його питає: Синку, а де ж ти їх береш? Та, там не холодильнику, де ти їх кладеш.

– Так, діти це класно. – З посмішкою на обличчі помітив він.

– І не говоріть. Він у мене жив, поки його батьки на відпочинок їздили. Спочатку знайшов фіналгон мазь і облизав кришечку, результат крик стояв на весь двір. Після того, щоб зняти стрес я вирішила прийняти ванну, а мій племінничок зайнявся розмальовками. Малював фарбами, бігав за водичкою і розлив її на підлогу. Я виходжу з ванни, ковзаюсь і з усієї дурі падаю на спину, лежу зірочки збираю. Прибігло турботливе дитя, розтопирило пальчики наді мною і запитує: «Тьотя, а скільки ти пальчиків бачиш?» - Він сміявся. У нього був неймовірний сміх, який немов би шовк огортав тебе. Я зловила себе на думці, що мені хочеться доторкнутися до його лиця, волосся, я злегка струхнула від таких думок. На моїх губах з’явилась нервова посмішка йому у відповідь.

Ми проїздили більше ніж я планувала. Уже по традиції заїхали в колибу, пообідали і поїхали до готелю. Дорогою Дмитро Олексійович їхав мовчки, про щось роздумуючи. Мені зосередитись на думках не вдалося і я здебільшого розглядала довкілля і самого Дмитра Олексійовича.

– Дякую. Я гарно провів час.

– І вам дякую, за хорошу компанію.

– На наступній неділі зустрінемось? Я в розумінні кінної прогулянки. – Зам’явся він.

– На наступній неділі я не можу. Я захоплюсь паркур і ми поїдемо долати перешкоди.

– Паркуром ? – Здивовано дивився він на мене.

– О, так ще з студентських років. Наш викладач маркетингу, вказав на нього як на можливість навчитись долати труднощі і перешкоди. В моральному плані це допомогло. Але ви можете приєднатися до нас?

– Я не думаю, що це хороша думка.

– Ви ж навіть не пробували. То ж звідки ви знаєте, що це добре чи не дуже? Спробуйте, розширте горизонт.

– Я подумаю. – Видно було, що заняттям паркур я його здивувала. Додому я поверталась з посмішкою на устах згадуючи ошелешений вираз обличчя Соломатіна.

В домі пахло їжею. Лунала Лара Фабіан, а на кухні в фартуху господарювала Ярослава.

– Явилась фея. Де була і чому в тебе телефон дома?

– І тобі теж привіт. Зранку проспала, телефон забула, а далі їздила верхи з Соломатіним по лісам і горам.

– Цікаво. Тобто ти цілі дні проводиш з ним і вихідні також…славненько…так.

– І що твоя буйна уява в цьому побачила «славненького»? Твоя ж ідея була подружитись. От, дружу, як умію.

– Ганна ти така розумна, мудра, розсудлива жінка і така дурепа водночас, що я навіть гублюся, чи то з твоєї наївності, чи байдужості до людських емоцій. Ти присідай я вже дві години творю кулінарні шедеври , аж самій страшно і вино з холодильника дістань. – Я і вино і бокали і стіл накрила. А Ярослава подала суп, баранину в соусі і поцуплений з кухні пиріг.

– Розповідай, як там Соломатін поживає?

– Тижні пролітають непомітно і дружити з ним виявилось займає менше моїх душевних і фінансових сил, аніж воювати.

– Бачиш і обставинах, що склалися можна знайти користь і вигоду.

– Ага, Соломатін талановитий менеджер, його мізки влаштований іншим чином ніж мої і він приводить мене в душевний трепет , своїми широкими знаннями, нестандартними ідеями, здатністю аналізувати і прогнозувати і робити висновки перед якими мій бідний мозок тільки кланяється.

– Схоже на зізнання в любові.

– О, так, потім мене бісить його нетерпіння і гарячкуватість. Деякі рішення він приймає на основі емоцій. З проявами дурощів він взагалі не церемониться, відразу знищує. Його вимогливість просто не знає меж і натрапивши на жертву він її просто подавлює. Не так давно знищив мене за не підписані договори і за замовлення,які я не відслідковувала. Начебто з однієї сторони і справедливо, та з другої сторони нічого страшного не трапилося від того, що договори ще не були підписані , їх підписали на другий день. І з самим замовленням ну вже сталось то сталось , замовлення обміняли. Тобто трагедії не було ніякої. Але він так якісно мене «убивав», що довелося тяпнути валеріанки і запити стопариком горілки з перцем.

– Ого, це вже серйозно.

– З ним не робота, з ним одні крайнощі. І на дрібниці, на які зазвичай не звертаю уваги, він мене просто стирає за них на порох. До того ж він просто свято впевнений в своїй правоті. І це все розриває мене просто, як хом’ячка цигарки. То ж чи легко мені дається дружба з Соломатіним? Очі мої його б не бачили. У мене було спокійне, врівноважене життя, яке злегка було скаламучене досягненням нових вершин. З ним у мене один суцільний стрес. Я навіть слово це нове вивчила. Це вже починає нагадувати історію моєї невістки, коли вона прийшла до нас в сім’ю то відразу заявила , що в неї депресія. Сім’я в мене добра, тож відразу вручила їй лопату і показала де треба копати. Депресію,як рукою зняло.

– А, що їй показали копати?

– Кущі.

– Фу, а то я вже вирішила, що могилку. – З покаянним видом сказала вона. І тут я розсміялась.

– Зла, ти Ярослава і почуття гумору в тебе зле. За, що ж ти тільки так Людку не любиш?

– Ідіотка вона просто. За що ж її любити. Їй би іноді помовчати, та то в них сімейне і до такого не привчена. Хоча депресію ви полікували дієво. Ну, ладно. Земля кругла, якось складеться.

Час летів непомітно, літо я майже не помітила, як почалося. Я поверталась з зустрічі повз ресторан я вловила Соломатіна,який з дивним сумуючим виглядом за чимось пильно спостерігав. Його вид мене теж неабияк зацікавив і я спустившись на два кроки назад спробувала розгледіти, на що він так дивиться. Єдині хто попав в поле його була сім’я. Звичайнісінька сім’я, чоловік, білява вагітна дружина і маленька дівчинка копія своєї мама. Я перевела погляд назад на Соломатіна. У нього на губах з’явилась крива посмішка. А я поспішила відійти , аби не потрапити йому на очі.

– Що він в них знайшов? – Пробурмотіла я до себе. Услужлива пам’ять тут же показала картинку, як напередодні Соломатін вийшов в хол, а на нього налетів хлопчик років чотирьох. Як він дико закричав і кинувся тікати від нього, а Соломатін тільки глянув на його батьків і пішов далі. Маленькі діти його просто бояться, а бабусі хрестяться. І він з цим живе.

– Доброго дня Василина! Як справи? – Запитала я у адміністратора.

– Деякі наші гості скасували свої туристичні маршрути і залишились в готелі.

– Так, погода стає все гіршою.

– Оголошено вже штормове попередження.

– Чорт, а генератора нам так і не привезли. Запроси Ніну до мене і перевір чи на випадок шторму у нас все є.

– Добре, Ганно Василівно.

– І оголоси нараду через 1,5 години в конференц залі.

– Зараз все зроблю. – А я набрала номер Арсена, свого зама.

– Привіт. Як у вас справи?

– Все нормально. До можливого шторму підготувались.

– Добре. Будуть якійсь проблеми набирай.

– Все під контролем.

– Дякую Арсен. – Розмову я вже закінчила в своєму кабінеті. Через хвилину в двері постукали.

– Можна Ганно Василівно?

– Заходь Ніна. Що у нас є на випадок шторму?

– Ми розробили низку заходів, що допоможуть зайняти гостей на випадок, коли вже зовсім не можна буде покинути готель.

– Ви будете готові їх сьогодні втілити?

– Думаю так.

– Така відповідь, мене не зовсім влаштовує. Перевірте все. Менше як через півтори години у нас нарада.

– Так, я все перевірю.

– Це буде наше перше випробування непогодою. Що наша кухня справиться?

– Це ви з приводу генераторів?

– І через них також. За останньої негоди люди залишились без врожаю, без дахів постраждали люди і худоба.

– Буду на нараді у вас зі звітом.

– Давай. – Ніна швидко вийшла, а слідом за нею зайшов Соломатін.

– Ганно Василівно, а що у нас за стан бойової готовності?

– І вам доброго дня Дмитро Олексійовичу. Як ви напевне чули оголошено штормове попередження. Перевіряємо нашу готовність і компетентність ваших будівельників.

– Не зрозумів?

– За останньої бурі зносило дахи, зник телефонний зв'язок, було знеструмлено половину області.

– І що?

– Дмитро Олексійович генератори до нас так і не приїхали.

– А можна поцікавитись чому вони до нас не доїхали?

– Це позиція під замовлення, термін очікування,якої 45 днів. Чекаємо.

– А чому ми їх так пізно заказали?

– Тому, що я не всесильна, і тільки при перевірці виявила, що їх немає.

– І що тепер?

– Тепер ми готуємо план»Б», якщо буря буде руйнівна і сподіваємось, що пощастить і все минеться.

– Що за план?

– За п’ять хвилин збори в конференц-залі , там усе і розкажемо. Ходімо. – І ми пройшли в зал, персонал уже зібрався.

– Доброго дня! – Привіталась я і промовчав Соломатін.

– Доброго дня! – Майже дружнім хором відповіли мені.

– Дякуємо, що всі зібрались. Темою нашої зустрічі буде оголошене штормове попередження. Будемо сподіватись, що все минеться, та вжити певних заходів не завадить. Юрій Валерійович, прослідкуйте, щоб увесь наземний транспорт поставили на закритий паркінг. І за тим, аби всі наші гості були попереджені про шторм.

– Ніна, що вас? – Ніна скупо перелічила засоби для освітлення, якими ми можемо скористатись.

– Анатолій, зможете організувати їжу, якщо у нас не буде електрики?

– Якщо не дуже складну, то так.

– Що з засобами пожежогасіння?

– Є в достатній кількості і всі працівники пройшли інструктажі з пожежної безпеки.

– Сподіваюсь з практичними заняттями і всі знають, як користуватись вогнегасником і надавати першу медичну допомогу?

– Ну, так. – Пролунали недружні відповіді.

– Ніна твої пропозиції. - Час від часу я поглядала на Соломатіна, він сидів не дуже задоволений з хрещеними руками. Судячи з усього буря насувалась не тільки зовні, а я почувалась винною. З таким набором у мене скоро буде комплекс неповноцінності.

– Гаразд, прийнято. Давайте займемось справами. – І всі квапливо розійшлися.

– Ганна Василівно, якщо все так серйозно, чому ми раніше не готувались?

– Дмитро Олексійович, ми готувалися і готуємося. Гроза це звичайне явище, внаслідок якого іноді зникає електрика і телефонний зв'язок , але нашим гостям в цей час повинно бути затишно і комфортно , щоб не дай боже вони не пошкодували про своє рішення приїхати сюди. Якщо дозволите, у мене дуже багато роботи. – Я встала, збираючись вийти.

– Ми ще не закінчили. – Чомусь дуже захотілось послати його до бісової матері, та я обмежилась поглядом на його сердиту фізіономію і сіла на місце.

– Про такі проблеми, як відсутність генератора потрібно говорити відразу, а не коли штормове попередження оголошено.

– Дмитро Олексійович ми ж з вами разом погоджували генератор , обговорювали його вартість і термін постачання.

– І що? Його привезли вчасно?

– З 45 днів минуло тільки 30.

– А ви дзвонили, дізнавались?

– Ні.

– Чому?

– Тому, що у мене заключний договір в якому вказано термін постачання, описані штрафні санкції за порушення термінів. Даний товар оплачений, отримано підтвердження , що все гаразд зі сторони постачальника. Чекаємо. Чим я і займаюсь.

– Ганно Василівно, може ви все і правильно зробили, але згадайте в якій ви країні живете і все стане зрозуміло. І непогано було б поцікавитись, коли той генератор взагалі привезуть.

– Дмитро Олексійович я дуже ціную вашу думку, але якщо я з кожним з ким заключаю договір , мені ще й контролювати попередні процеси я робити нічого не буду, я буду розводити бюрократію.

– Саме так і виглядає бізнес в Україні. Навіть оплативши не факт, що ти це отримаєш, або отримаєш те і в якому вигляді як тобі потрібно.

– Дмитро Олексійович, дякую за відкриття істин. Я точно знаю в якій я країні живу. Мені потрібно йти. – Я з полегшенням зітхнула, вийшовши від нього. Намагаючись заспокоїти тихе роздратування, зайшла в ресторан і взяла чашку кави і саме з нею мене і застав Соломатін.

– Хм, я думав у вас нагальні справи. – З долею сарказму сказав він.

– Так і є, але кожен раз після розмови з вами мене так і тягне до бажання напитись до нестями, але як бачите тримаюсь п’ю каву.

– То ви думаєте це смішно? І ми з вами тут у веселі ігри граємось?

– Дмитро Олексійович це у парламенті у нас смішно, а мені страшенно сумно, п’ю заспокійливе і антидепресанти. – У нього почала смикатись скула і на мить я злякалась, що зайшла надто далеко. З таким як він можна говорити напівжартома чи напівсерйозно, він цього не розуміє. Я підняла руку.

– Все, годі я винна по всім пунктам обвинувачення, я шкодую, що не можу достойно прийняти критику в свою адресу. Видно так професійно, як ви це робите у моєму житті мало хто робив. Тому вибачте.

– Ганно Василівно, то ви можете припинити спроби виставити мене повним ідіотом.

– Ще раз прошу вибачення. Затівати з вами воєнних дій я не хотіла і не планувала, це клопітно і затягує світлий момент закінчення нашої з вами співпраці. Але так як ви якісно мене знищуєте, кожен раз за всі мої помилки, то я боюсь, що мені ніяких таблеток до закінчення нашого договору не вистачить. А роботи я роблю багато. Відповідно і помиляюсь і приймаю невірні рішення. І після кожного розбору польотів я вже не хочу ніяких рішень приймати, щоб не було потім так боляче моїм нервам.

– Давайте ввечері, ви залишитесь і ми про все поговоримо. Домовились? – Він виглядав збентежено, його тон навіть змінився у ньому навіть добавились якісь благальні нотки.

– Добре. – Я нарешті злегка тремтячими руками поставила чашку, виявляється я її тримала в руках і мої руки тепер були в каві і він це бачив. Я нервово посміхнулась і пройшла до туалету. Ввімкнула гарячу воду і потримала руки під водою, глянула на себе в дзеркало. На мене дивилось бліде, перелякане створіння з нездоровим блиском в очах.

– Так і до божевільні не далеко. – Прошепотіла я собі і вийшла. Все нормально, люди працюють на мене ніхто не дивиться. Дякую боже, за це. Я вийшла на двір, небо уже геть затягло важкими майже чорними хмарами і стояла тиша, навіть ліс мовчав, тільки ледь похитувались верхівки смерек.

– Бурі не минути. – Підійшов до мене Юрій.

– Юра, перевірте де усі наші гості?

– Уже. Екскурсійні будуть за півгодини. – У відповідь небо прорізала блискавка і пролунав перший розкат грому. – Всі машини позаганяли на паркінг, з двору всі речі забрали. Залишилось тільки сподіватись, що гроза буде не сильно страшною.

– Добре Юро. – І я повернулась до кабінету. В коридорі я зустріла Ніну.

– Стосовно сайту подивитесь?

– Заходь. – Ніна пройшла і сіла, відкрила планшет. Я відсунула теку з документами.

– Внесли всі зміни і фотографії тепер виглядають так..- Вона почала листати фотографії, такі знайомі з насиченою зеленню, з засніженими вершинами гір, з барвистою осінню.

– Шкода, що запаху не можна передати, а так вибірка чудова. Ми з тобою закінчили контакти і головну сторінку.

– Так дивіться. Я підготувала про готель …

– Показуй. – І ми заглибились в роботу. Час ви відчутно втратили. А на вулиці вітер за вікном все посилювався, а з неба почали падати важкі краплі дощу.

– За що я люблю бітумну черепицю, так це за те, що по ній не гримить дощ.

– У мене брат будівельник, так він сказав, що тут досить складна конструкція покрівлі. – Сказала Ніна, поглядаючи у вікно.

– Ну, да. – Пробурмотіла я, а за наступним розкатом грому зникло світло.

– Чудово, просто , як по замовленню. Вимикай техніку, бережи заряд. Єдині недоліки готелю в глибинці , так це складність відновлення стратегічних благ цивілізації . Пішли гостей розважати і в РЕС телефонувати.

Соломатіна ми зустріли, біля адміністратора, там же була частина гостей, всі розглядала бушуючи грозу за вікном. Я підійшла до вікна. Град, ось що притягло усіх. З неба падали горошини граду, знищуючи усе на своєму шляху. Я дивилась, як він оббивав листя і ламав квіти. Я дивилась на набираючи обороти лихо, не в змозі ані відвернути, ані зарадити йому. З позиції свого маленького людського життя, такого безпомічного перед стихією. З безпорадністю, з відчуттям щемливого жалю, за ті дерева,які бив град, за ті птахи і тварини, які десь повинні знайти притулок і перечекати лихо.

– І що тепер? – Я здригнулась. Біля мене стояв Соломатін з злегка перекошеним лицем, схоже він помітив, що я злякалась.

– Налякали. Я якраз заглибилась в реквієм по мрії мого саду. Давно у нас такого граду не було. – Напруження з його очей не пішло геть, але трішки здається попустило. – Запропонуємо поринути в 19 століття, буде у нас творчий вечір. Звичайно усі не будуть задоволені незручностями і важко миритись з тим, що немає світла, інтернету та телевізора, та якось буде. Захопливі, цікаві, веселі розваги будуть гарантовані.

– Ви ж сьогодні, я так сподіваюсь нікуди не поїдете?

– Поки непогода вирує за вікном, воліла б перечекати в теплі і затишку.

– Добре. Я б не хотів, щоб ви кудись їхати.

– Дмитро Олексійович повечеряєте зі мною? – Запропонувала я. Він розгубився, від моєї пропозиції. Я вже подумала, що відмовиться.

– Так.

Вечір нам вдалося врятувати. Дівчатка молодці спрацювали гарно. Гості познайомились один з одним і задовольнили одну з соціальних потреб в спілкування. Навіть все було краще ніж я сподівалась. Дівчатка розважили усі категорії починаючи від діток, закінчуючи пенсіонерами. Грали в ігри, влаштували танці. Кухня також себе проявила, столи ломилися від їжі, а від сторони готелю приготували в подарунок глінтвейн. Я з полегшення зітхнула і попросила зібрати вечерю на двох і занести в кабінет. В кабінеті розтопили камін , запалили свічки.

– Таки дух епохи 19 століття вдалося передати повністю. - Посміхнулась я своїм асоціаціям. Соломатін сидів в кріслі і дивився на вогонь в каміні. – А вечеря у нас буде на диво романтичною. – Озвучила я картину , що відкривалась моїм очах. Накритий стіл з двома свічками, тріскіт вогню в каміні і похмурий Соломатін. – Наші гості стійко зносять негаразди. Прекрасна половина здається все таки легше це переживає, аніж мужні і суворі чоловіки. В ресторані молодий чоловік зробив пропозицію своїй дівчині, на що отримав її так і оплески залу, думаю таке зізнання в коханні їм запам’ятається на все життя. – Соломатін продовжував сидіти з байдужим виразом обличчя , продовжуючи дивитись на вогонь.

– Дмитро Олексійович все нормально?

– Ми без електрика , за вікном буря, що тут нормального?

– Іноді так буває в житті. З такими випробуваннями життя наше стає багатше, яскравіше і цікавіше. Завжди є куди рости. Краще зрозуміти клієнта, що він хоче і як йому дати те,що він хоче. Краще зрозуміти, що цінне для клієнта в наших послугах і які характеристики критично важливі, а які другорядні.

– Ви мені що лекцію вирішили почитати?

– Ні, я просто кажу, що завжди має сенс шукати методи, якими ми ще не користувались. Будете вино? - Запитала я його, бо розмова з ним щось була дивною.

– Ну, наливайте. – Я з вправністю бармена налила вина в два бокали і подала йому один.

– Страшенно пахне свічками . – Скривився він.

– Раніше люди жили зі свічками і нічого.

– У мене розряджені всі технологічні досягнення людства. – Пожалівся він.

– А без них вам життя не в радість?

– Мій робочий час дуже дорого коштує.

– В будь-якому разі життя коштує дорожче. І до того ж ми ж зараз не на дворі, де вирує гроза. Саме страшне , що сталося це такі незручності, як відсутність електрики і засобів зв’язку. І в цьому немає ніякої трагедії. Віднесіться трішки легше до життя.

– Ганно Василівно було б добре менше втішних слів , а більше далекоглядних дій.

– Дмитро Олексійович, пийте вино.

За кермом сидів Дмитро Олексійович , а я загорнувшись по самі вуха в кофту в сонному оціпенінні розглядала потоки води. Ми проїздили повз ще одне таке похмуре і сонне село.

– Що це за шум? – Запитав Дмитро Олексійович. Я прислухалась звідкись доносився рев і виття собак. Я перевела погляд на нього і з жахом подивилась.

– Вода. Так було тільки раз , коли нас топило. – Прошепотіла я.

– Ти ж не хочеш сказати…- Твою мать. – Наступної миті ми побачили воду, яка хвилею неслась на село. – Дмитро Олексійович ривком перемкнувши передачу і ми почали різко здавати назад. Ми були на вершині за якусь мить вода брудними потоками досягла села і пронеслась залишаючи за собою потрощені пожитки селян . Було так страшно.

– О, боже. – Прошепотів Дмитро Олексійович і це вивело мене з оціпеніння, я кинулась дзвонити і просити про допомогу. Вода дісталась до машини. Що було в селі було страшно подумати, потім стали доноситись крики. Дмитро Олексійович кинувся на допомогу, я потратила ще декілька хвилин на дзвінки про допомогу. Допомога була вкрай необхідна. Я побігла по бруднющій воді до села. Йти було важко, по воді плавали ломаки я побачила в воді малесеньке щенятко, яке жалібно скулило і намагалося з усіх сил бовтаючи ногами виплисти , я дотягнулася до нього і витягла на сушу. Дмитро Олексійович допоміг вибратись сім’ї і ми переглянувшись полізли назад в швидку воду туди де чулись крики. Біля мене пливли дохлі кури і дерев’яні уламки, намагаючись на це не зважати я йшла далі. Вода була по груди я звернула до однієї хати ,а Дмитро Олексійович пішов до чоловіка , який в розпачі хапався за голову. Величезний собака бовтався на цепу.

– Тихо, тихо . – Він жалібно скулив, я наблизилась до нього у собаки була паніка і він метався . Приговорюючи щось заспокійливе я вловила його і стягла ошийник, потягнула собаку за собою.

– У мене медаль буде за порятунок собак сьогодні. Де твої господарі? – Я дверей, вони були закриті з середини, пішла до вікна. Літня жінка стояла на ліжку. Ліктем я розбила вікно, дістала клямку і відкрила вікно.

– Зараз спробуємо вибратись. – Прокричала я.

– Господи, за що ж така кара? – Підвивала жінка.

– Нічого , нічого , зараз виберемось ,а все інше якось буде. Давайте ми з вами виберемось на сушу, а там далі розберемось. – Я тягла її майже на собі.

– Скільки живу, та такого лиха не бачила. Ой, господи, господи, дід мій тільки до дітей поїхав. Ой, корова. Моя ж корова. – Забилась вона в паніці.

– Так, давайте я вас спочатку я вас виведу, а потім вернусь за коровою. Ноги весь час заплутувались за каміння, щепи якесь домашнє приладдя. Парочку разів по ногам щось сильно вдарило. Поки дійшли до суші я вибилась з сил.

– Сидіть тут.

– Господи Марічка, за що ж таке? – І жіночка розплакалась, до неї підійшла жінка така ж мокра брудна з шаленим виразом обличчя і обійняла її, а я знову повернулась в воду.

– Хто ваші сусіди? З яких хат не видно людей? – Запитала я.

– Ой, йо-йой. Не знаю… Не можу…. Наді. Наді не видно. Їхня хата та, з червоним дахом. – І вона рукою показала на хату.

– Добре і я попливла в сторону хати, повз мене проплив мертвий кролик, та я змусила себе брести по воді далі. Біла хати з води вибирались жінка з чоловіком та дитиною років 14.

– Ви Надя?

– А, так.

– Добре. Виходьте на сушу. Скоро має бути допомога. Самі справитесь?

– Так. – А я повернулась до хати з якої витягла жіночку. Дійшла і заглянула в хлів. Її корова була жива. І я чомусь зраділа цьому. Перелякана тварина стояла в воді з злегка піднятою головою, вона ввірвалася, та з хліва не могла вийти. Я з трудом відкрила двері, схопила за залишок цепка і спробувала потягти за собою, та перелякана худобина нікуди не хотіла йти і потягла мене за собою.

– Стій. Ану пішла. – Почула я окрик чоловіка. На корову махнули рукою приправивши це різним барвистим матюччям брудний бородатий чоловік. – Вража дочка пішла. – І корова таки пішла.

– Треба перевірити кого ще з села немає. – Прокричала я йому.

– Дивлюсь. – Гаркнув він і допоміг мені витягти корову до жіночок, біля яких ставало все більше і більше людей. Я вибралась на сушу і стоячи на колінах спробувала віддихатись , слухаючи як жінка гладить корову приговорюючи:

– Моя голубонька. Жива. А я й не чекала тебе побачити. Дмитро Олексійович підійшов з чоловіком з розсіченим чолом і я піднялась і пішла в машину за аптечкою. Дмитро Олексійович пішов зі мною.

– Ти як? – Запитав Дмитро Олексійович.

– Бувало і краще. А ти як?

– Нормально.

– Потрібно повертатись назад.

– Так. – І ми разом пішли назад. По дорозі я зняла з дерева кота, що істерично нявчав. А Дмитро Олексійович переніс дитину, що вибиралась з батьками.

– Міст розмило. – Якось приречено розповідав худий в мокрому одягу зліпленому з болота з пополотнілим лицем і переляканими очима чоловік. – Через річку немає ходу. А з гори каміння засипало дорогу. До нас ніхто не приїде. І темніє уже.

– Що ж нам робити ? – Загукали до нього люди.

– Усі живі і слава богу. Впораємося і не таке бувало. Зараз переночуємо. Декілька хат таки вціліло. Коли приїде техніка , підемо допомагати дорогу розбирати.

– Ой, божечки. Але ж там було все. Як тепер жити? – Заголосила якась жінка.

– Ти чого голосиш ? – Накинувся він на жінку. – війну пережили і це якось переживемо. Все Іван, Михайло, Ірино Іванівно запрошуйте усіх до себе.

– Ходімо дитинко до нас, пішли дітки. – Потягла мене за собою Ірина Іванівна.

– Йдемо сохнути. – Я взяла за руку Дмитра Олексійовича. Він виглядав змучено і здається зовсім не помічав, що його руки були як лід холодними, а вода капала з нього.

Ми дійшли до будинку, господиня заметушилась принесла нас два покривала в які ми загорнулись знявши мокрий одяг і якось сполоснувшись в холодній воді. Я обробила свої численні подряпини і порізи на ногах і руках, після чого відловила Дмитра Олексійовича і під його незадоволення шипіння обробила його рани. Ірина Іванівна приготувала разом з іншими вечерю, та їжу я ще не в силі була їсти, я просто попила чаю.

– Я постелила вам в кухоньці, де воду гріла. - Сказала Ірина Іванівна . – Там тепло. Тісно правда. – Немов би виправдовуючись додала вона.

– Нормально буде. – Позіхнула я. І з одіялами ми вибралися на двір в крихітну кухоньку, яка виглядала як велика плита з грубкою, де господиня я так зрозуміла сушню сушила. Вода продовжувала свій несамовитий потік з ревом, немов би сердячись, що її плину заважають. В кухоньці і справді було тепло, зважаючи на холод і сирість на зовні. Поряд з плитою ми з Іриною Іванівною положили матрац, подушки, застелили імпровізоване ліжко. Господиня побажавши гарної ночі пішла.

– Н-да, не номер люкс. – Сказала я дивлячись на розгублений вираз обличчя Дмитра Олексійовича , на якому відбивались тіні від світла ліхтаря летюча миша і розсміялась.

– Так. – Кивнув він з якоюсь кривою посмішкою на обличчі. Я підтягнула спортивні штани, які мені видали на заміну моєму мокрому одягу і обсмикнула довгу розтягнуту футболку. Дмитро Олексійович одягнув джинси навіть не зважаючи на те, що вони були мокрі.

– Я ляжу під стінку. Ви ж не проти?

– Ні. – Пробурмотів він і вийшов на вулиці. А я заснула майже миттєво. Проснулась я , як раптово і ще декілька хвилин не розуміла, де я і що мене розбудило. Крізь віконечко заглядав місяць і в його світлі я побачила фігуру Дмитра Олексійовича. Він сидів весь напружений і дивився в вікно.

– Що таке? Що сталось? – Від мого хриплого голосу він здригнувся.

– Ні. – Його голос був хриплий і здавався чужим. – Просто ці собаки, заснути не можу. – Я й сама чула виття собак і рев води. Я потягнулась за чашкою з чаєм, яку я залишила на плиті. Чай ще був теплий і я зробила декілька ковтків. Я ніяк не могла проснутись. Голова була, як ватна.

– Дім, собаки то нічого страшного , вони сполохані і залишились без своїх домівок, їм холодно, голодно і звичайно все це не подобається. Води більше не буде. МНС за цим слідкує. Спробуй поспати. Я доторкнулась до його плеча, воно було геть холодне. Я зітхнула і підсунувшись до нього обняла його за спину.

– Все буде добре.

– І це виття. – Як і не почувши мене говорив він. – Я повернула його обличчям до себе і погладила по голові, як малу дитину, та він раптом перехопив мою руку.

– Я не хочу це чути. – І поцілував мене. Його губи були холодні, а подих гарячим і з жадобою, яку я не очікувала від себе я хотіла його всього і в цілому, хотіла відчувати його руки, губи, хотіла знати, який він на смак. В голові ніяких думок, одна суцільна цікавість і насолода знайомства з ним.

Він спав. А я лежала поряд з його гарячим тілом і заснути ще не могла. Мені подобалось його сопіння і під скупим місячним світлом я намагалась його таким запам’ятати . Прокинулась я сама , Соломатіна не було видно і близько. Я потягнулась відчуваючи ломоту у всьому тілі і якийсь припадочний настрій. Потерла лице, дістала свій одяг, він був таки сухий, зібрала імпровізоване ліжко і вийшла з кухні. Довкола гриміло життя, усі щось тягнули, складали, метушились. Мене помітила Ірина Іванівна.

– Твій чоловік сказав дати тобі поспати, а сам пішов дорогу розгрібати. – Пояснила з посмішкою вона.

– Ну, так. Де ж йому ще ж бути. – Хмикнула я.

– Ірино Іванівно! А у вас чашки кави не буде?

– Ой, каву я й сама люблю. Пішли я тобі все дам. – І ми зайшли в хату. Де неймовірно смачно пахло хлібом. - Я хліба спекла. Якщо є хліб дома, то все буле добре. – І мені в руку всунула окраєць запашної паляниці.

– Чоловік твій нічого не їв, ти йому може віднесеш? Бо звала до столу не пішов.

– Гаразд. Дякую. – Я взяла дві чашки з кавою і паляницю і пішла на вулицю до дороги. Дмитро Олексійович з закоченими рукавами тягав каміння. Картина варта захоплення. Мене він побачив з каменем в руці, віддам належне не впустив його. Я запитливо підняла брову.

– Каву? – Він викинув камінь і підійшов до мене.

– Привіт ! Ти як? – Знову ж здивував мене.

– Привіт! Я дуже добре. Гаряча, чорна все як ти любиш. – Чашку він взяв, не зводячи недовірливого погляду з мене так як наче був невпевнений , що у мене все добре.

– Хліб з печі, просто неймовірний смак. – Я відламала кусочок пропонуючи , руки у нього були брудні , та з моїх рук він вкусив і якось дивно на мене подивився.

– Ти як? Все добре? – Задала я йому запитання.

– Так. Розчистимо дорогу і поїдемо звідси. – Хліб з кавою він швидко доїв. А я забрала чашки і віднесла в дім.

– Нічого іншого я й не чекала. – Пожалілась я кудлатій собаці, яка вертілась у мене під ногами.

– Ірино Іванівно, я можу вам чимось допомогти?

– Йди дитинко на кухню і допоможи обід зготувати . Чоловіків труба покормити.

Виїхали ми майже ввечері. Дмитро Олексійович сівши за кермо почав пильно стежити за дорогою. А я сиділа поряд і розглядала дорогу, думки, як блохи скакали з однієї теми на іншу, ніяк не в силі на чомусь одному зосередитись. Мовчки ми проїхала майже всю дорогу. Між нами жило просто своїм життям напруження. Тільки біля мого дому Дмитро Олексійович заговорив.

– Я хотів сказати, стосовно вчорашньої ночі. – Я перевела погляд на нього , серйозний, як перед останнім словом перед плахою , зосереджений немов би від рішення залежить життя чи смерть. На мій погляд він нервово ковтнув і продовжив. – То була помилка. Ми разом працюємо і змішувати секс і роботу не потрібно. Тобто я сподіваюсь, що ми й далі зможемо просто працювати.

– Так . Я вас зрозуміла Дмитро Олексійович. – Я сподіваюсь, що сказала це з достоїнством, якого явно не відчувала. У нього став якийсь розгублений вираз обличчя. Видно не повірив в своє щастя. – До зустрічі на роботі. – І я швидко вискочила з машини. Відкрила двері, скинула речі куди попало пройшла в душ і стала під струмені гарячої води, потім завернулась в м’який довжелезний халат налила собі вина і перебралась на диван біля телевізора. Спокою мені не дали в двері наполегливо дзвонили , довелося встати і відкрити двері.

– А я вже думала через вікно лізти. – На порозі стояла Ярослава.

– А знаєш я тебе дуже рада бачити.

– Я твій кращий друг. Це нормальна реакція. А ти я бачу вже вино п’єш?

– П’ю. – Покаялась я.

– І мене не звеш…Так. Так. – Вона пройшла на кухню дістала собі бокал і розпакувала цукерки, що принесла з собою.

– І що ж трапилося?

– Ну, спочатку ми з Дмитром Олексійовичем поїхали на зустріч з турагенством , потім повертались назад попали в потоп в селі Сонячному, потім ми когось рятували, на моєму рахунку собака, кіт, корова потім виявилось, що міст розмито, дорога під завалом і ми не могли виїхати, потім я переспала з Дмитром Олексійовичем, далі дорогу розчистили і ми повернулись.

– І що він?

– Довіз додому, сказав, що то була помилка і більше таке не повториться.

– Він ідіот. – Рявкнула Ярослава, двома ковтками допила вино і налила собі ще. – Знаєш , я рада, що ти закохалась, після Петра я вже за тебе стала переживати. Кохання це чудово. Щоб досягти чогось по справжньому значущого, потрібно наважитись наважитися ризикнути, тому, що найгірше для людини – ніколи і нічим не ризикувати. Наші сумніви часто змушують нас програвати там , де ми могли б виграти. Можна уникати страждань і горя, але водночас не можна вчитися, любити, творити і жити на повні легені. Основою активності є наша життєва сила. А ця сила втілюється переважно у формі сексуальності . Сексуальне бажання найсильніше людське прагнення, яке розвиває уяву, сміливість , силу волі,наполегливість, творчі здібності. Кохання – універсальна енергія життя, що дає людині силу творити і підняти людину на вершину думки і духу.

– Це що? – Тільки й змогла видихнути я пригнічена силою думки.

– Була на тренінгу емоційно-вольова сфера особистості.

– Я ще надто вражена глибиною думки.

– Насміхаєшся?

– Справді слід в душі залишила. Пам’ять у тебе завжди була хороша.

– І що ти збираєшся робити?

– Віднайти вище перелічений стан і насолоджуватись своїми досягненнями на вершині думки і духу.

– Що насміхаєшся навіть з кохання? А якщо серйозно? Придурковате твоє кохання на всю голову, йому б психіатра хорошого, а не твою вразливу душу. І чому тільки так, як дівчина хороша, то обов’язково , якесь падло біля неї, а як мужик стоячий то…є, поряд якесь нещастя.

– Для рівноваги. – Люб’язно підказала я. – В світі повинна бути гармонія. А в цілому один з законів твердить, що як тільки зачиняються одні двері, відчиняються інші. Але вся проблема в тому, що ми дивимось на зачинені двері і не звертаємо уваги на ті, що відчинились . Так, що буду леліяти, спокушати і підлещувати ідею жити далі і бажано добре.

– Ганно, а якщо він просто боїться?

– По ньому не скажеш.

– Знаєш не всі можуть висловлювати свої почуття.

– З почуттями у нього все добре , рівно і гладенько, незворушний, як скеля і бурхливий як шторм в залежності , чого в ту мить прагне досягти.

– От, чорт. – Вилаялась вона.

– Ходімо спати. Буде новий день і він покаже, що нам готує життя.

В готель я приїхала з маєтою на душі і болем в голові. Перш за все пішла шукати медсестру з її таблетками . Та на радостях мені і тиск зміряла і таблетки дала і чай зробила. Я саме поверталась в кабінет, коли побачила як Дмитро Олексійович широким кроком підійшов до адміністратора.

– Ганна Василівна вже прийшла?

– Так. Вона в кабінеті. – З нервовою посмішкою відповіла адміністратор. Камери видно стоять даремно, що мене в коридорі не видно, незадоволено хмикнула я і вирішила пізніше влаштувати на цю тему перемови з персоналом. Спустившись я побачила Дмитра Олексійовича перед кабінетом, він піджак осмикнув і пригладив волосся, видно чекає на мене якась не дуже приємна розмова і я зайшла слідом, мало не налетівши на нього.

– Доброго ранку Дмитро Олексійович!

– Доброго ….ранку Ганно Василівно. А мені сказали, що ви в кабінеті.

– Я вийшла. Але тепер я вже в кабінеті.

– Я хотів обговорити постачальників. – Нахмурився він.

– Прошу. – Запросила жестом його до столу простягнула йому папку. – В даній теці перелік постачальників нашого регіону і постачальників логістика яких дозволяє робити доставки з Україні. Також окремо виведені зарубіжні постачальники. Нагадую, що в даний момент постачання продуктів харчування здійснює моя компанія.

– Так, щось нагадую. То ви ще й займаєтесь продуктами?

– Довелось. Коли, на перших порах я зіткнулась з нестачею продукції, по-друге з її поганою якості. Тоді ми почали робити першу теплицю, згодом добавили розведення птиці, потім свиней, овець і корови. Майже уся продукція постачається в готелі окрім винного погреба і певних сортів сиру, фруктів і ще ряду продукції. – Я перевела погляд на Соломатіна, він розглядав мої губи, помітивши , що я на нього дивлюсь заглянув мені в очі. Його погляд я витримала спокійно, сподіваючись, що як калатає моє серце йому не чути.

– Що ви мене так розглядаєте? – Раптом запитав він.

– Вибачте. – Промовила я, опустивши очі до столу.

– Я…. У мене справи закінчимо пізніше. – І він квапливо вийшов. Я потерла лоба. – Якщо все так і піде далі, то залишиться тільки застрілитись. – Пробурмотіла я. – Або зайнятись вирішенням громадських справ. І про дорогу щось ми давно з нашим мером не розмовляли.

Дружба – це найбільший дарунок у світі. Цікаво, бо послідуючі дві неділі ми з Соломатіним дружили. Ми проводили багато часу разом, розмовляли на різні теми, доходили порозуміння у поглядах на вирішення певних питань, пили каву і працювали. Він був вимогливий і ставив амбітні цілі і обсяги робіт росли, як на дрожах. Коли я вже думала, що результативніше і напруженіше уже працювати не можна Соломатін відкривав нові вершини. Я з посмішкою згадала нашу вчорашню суперечку, основану на принципах і з запалу процитувала йому. «Два Лінкори вийшли на учбові маневри потрапили в шторм, провели декілька днів в відкритому морі, після сутінків дозорний доклав.

– Справа по курсу корабля вогонь.

– Нерухомий, чи що рухається?

– Нерухомий . – Відповів дозорний, що означало можливо зіткнення. Капітан передав сигнальникові.

– Є небезпека зіткнення . Рекомендую вам змінити курс на 20градусів. – Пролунала відповідь.

– Рекомендуємо вам змінити курс на 20 градусів. – На те, капітан наказав передати.

– Я капітан такого-то такого рангу . Вимагаю змінити курс. – Відповідь була.

– Я моряк 2-го класу. Змініть курс на 20 градусів. – Капітан кипів від обурення.

– Передайте. Я Лінкор. Вимагаю змінити курс на 20 градусів. У відповідь просигналили.

– Я маяк.

Я поставила машину і не встигла вийти ,як до мене підбіг охоронець.

– Ганно Василівно, там з Дмитром Олексійовичем скандалить якась жінка.

– Чому з ним? – Нічого не зрозуміла я. – Де адміністратор?

– Він їх знає. – Прошепотів охоронець.

– Що ще за фігня? – Пробурмотіла я і пішла до готелю. Та не встигла зайти в хол, як несамовиті крики почула і я і весь готель і частина цікавих відпочиваючих уже стала збиратись зграйкою. Я пішла на крик до кабінету. Статна висока жінка з перекошеним від люті лицем волала на Соломатіна

– Ти її вбив. Ти. І. Це. Тобі. Зійшло з рук. Та я тобі це так не залишу. – І щось таке що було важко розчути бо панночка аж захлиналась від яду, поряд неї я помітила зігнутого чоловіка, якому явно було ніяково і Соломатіна , він стояв незворушно з міцно стиснутими губами.

– Іван – Рявкнула я так, що зуміла привернути увагу усіх до себе. Начальник охорони матеріалізувався біля мене.

– Проведи пані звідки. – Тут дана пані і до мене повернулась.

– Ти – І вона тикнула на мене пальцем. – Ти…- видно повітря їх не вистачало – Шалава , спиш з вбивцею і думаєш Господь вас простить , а мою дитину звів з світу.

– Досить. – Прошипіла я. – Що за балаган? – Пані, різким рухом кинулась до мене, Іван таки зумів справитись з собою і кинувся їх навперейми .

– Сучка, ти з ним, горіти вам в пеклі обом, будь ти проклята. Не смій мене чіпати. – Це вона вже кричала Іванові.

– Отже так. Якщо ви в цю ж мить не вгамуєтесь і спокійно не покинете готель, я вас звідси з на привселюдну радість з поліцією виведу. Ясно?

– Не смій мені погрожувати, погань ти така. Ти…ти

– Іван виведи їх негайно. – Прошипіла я і запанувала тиша на мить. Чоловік, що мовчав, підійшов до неї взяв її під руку, та вона і до нього всіляким недрукованими словами обзивалась і повів за собою. Іван з ще одним охоронцем пішли слідом, її крики ще гулко лунали з холу готелю. На Соломатіна було страшно дивитись . Я пройшла до бару і налила йому коньяк.

– Пий. – Він не зробив ніякої спроби взяти бокал. Я взяла його за руку і посадила на диван.

– Дім, бери бокал і пий. Все буде добре. – Бокал він взяв.

– Вона сказала правду. – Сказав і випив.

– Ну, не знаю. Я зазвичай не дуже хороша людина, але щоб сучка і…

– Я вбив її дочку. – Я сіла біля нього не знаючи , як себе вести і що сказати, щоб не стало ще гірше.

– Дім, я знаю, що твоя дружина закінчила життя самогубством.

– Ти нічого не знаєш. – Заволав він, я здригнулась від несподіванки. – Це моя вина. – Додав більш спокійніше.

– Соломатін, якщо тобі і далі хочеться ятрити душу, можеш наздогнати оту люб’язну жінку, вона це робить більш професійно. – Зло відповіла я йому. – Захотілось взяти вину за весь світ? В чому твоя вина?

– Я з нею одружився. Я видно не створений для сім’ї . Я хотів її. Вона була така молода і вродлива , я як дурень радів, а їй зі мною було пекло. Я її знайшов в ванній в червоній від крові воді.

– Мені жаль.

– Я хочу залишитись один. – Прохрипів він.

– Діма…

– Я сказав залиш мене . – Рявкнув він і я вийшла. Мої руки ледь тремтіли. Чорт, ніякої нервової системи так не вистачить. Я зробила глибокий вдих, видих і пішла до ресторану.

– Іванка зроби мені будь ласка зеленого чаю. – Попросила я офіціантки і сіла за столик. Я сиділа за чашкою гарячого, духмяного чаю і намагалась привести думки до ладу. Думки скакали,як тиск у гіпертоніка. Персонал мучила дика цікавість, що відбувається, мене давив набір емоцій з шаленої суміші злості і жалю. Я потерла лоба, оце так мене заносить. Всі мої емоції жили рівненько , а тепер просто в розриві. Це якось було і для мене вкрай незвично і немилосердно мене сердило. Це все затягувало, як у воронку і мої бісові почуття вийшли з під контролю.

– Ганно Василівно! – До мене знову підійшла Іванна, до вас Наталія Віталіївна.

– Запрошуй її сюди. – Наталію Віталіївну я зустріла з посмішкою, взяла собі ще чашку кави і день робочий розпочався. Соломатіна я побачила ближче до вечора. Я підняла голову від договору, який намагалась вичитати, він виглядав знервовано і якось сердито.

– Що в нас нового? – Запитав він.

– Поставку продуктів здійснено вчасно, дійшли домовленості з постачальником текстилю про відстрочення платежу, провели поселення для групи на тренінг з Києва. На сьогодні у нас всього три вільних номери. Провела зустріч по сайту, можемо продемонструвати зміни.

– А щодо зустрічі з туристичним агентством?

– Зустріч завтра на території готелю, покажемо готель. З видавництва сьогодні привезли ще сувенірну продукцію. До речі договір у мене ще договір , який ви маєте погодити. – Я протягнула йому договір. – Він забрав, його руки ледь тремтіли, я сковтнула і зусиллям волі посміхнулась йому.

– Я….я приношу вибачення за ранкову сцену. – Я дивилась на нього, він якось стушувався . Я потерла рукою лице. Дуже хотілось знати, чому він вважає себе таким винним, та навряд чи він готовий про це говорити. – Я не знав, що вони сюди приїдуть. – Важко видихнув він.

– І часто так?

– Буває. – Йому страшенно незручно було про це говорити – І я не хочу більше до цієї теми повертатись. Де договори по туристичних агентствах? – І розмову він швидко звернув .

– У вас на столі.

Тільки виїхавши за декілька кілометрів від готелю я розплакалась.

–Це не кохання. Це якесь збочення. – Крізь сльози я говорила до себе. – Годі уже з мене. Ну не хоче він мене, то чого ж на цьому і не заспокоїтись, і не дати спокійно жити і собі і йому? Ну як підліток , яким керують гормони. Все немає кохання, я його собі вигадала. Хоча з другої сторони – ця фантастична емоція повинна пробуджувати найкраще в людині. В мене ж воно поки що пробуджує бажання добренько потрусити Соломатіна. Все . Все в мене більше не лізе. – На дорогу раптом вибігла косуля в місячному сяйві її було досить добре видно і я вийшла з машини остудити гарячу голову. Спочатку я побачила очі, що світяться в темноті, а потім щось таке з короткими передніми ногами і тонким хвостиком. Тварина помінявши траєкторію чкурнула в кущі.

– Здорово. – Видихнула я. – Тепер ще й чукакабра ввижається. – Тварина таки залишила слід в моїй душі і деякий час я продовжувала стояти біля машини поки з-за рогу не появилась машина і біля мене не загальмував Юрій, представник органів поліції.

– Добрий вечір Ганно! Щось трапилося?

– Добрий вечір. Ум…ум..якщо я тобі скажу, що тільки бачила істоту схожу на чукакабру , ти мене відправиш на аналіз наркоти в організмі?

– Є. – Випад в осадок Юрко. – А ти бачила чукакабру?

– Я бачила, щось дивне. Мій мозок каже, що то облізлий лис, так як наукою не доведено існування чупакабри. Але мої очі кажуть, що це була тваринка на коротких передніх ногах і щось не так у неї з мордою було і тоненький хвіст, майже як у криси. – Юрій почухав потилицю.

– Біс його знає. Приходять повідомлення про кролів мертвих і кіз. Тільки в нашому районі таких випадків не було.

– Ок. Будемо вважати, що про відпочинок, мені потрібно задуматись уже.

– Може тебе до дому провести?

– Змилуйся Юра, ти хочеш, щоб завтра про цю новину увесь район говорив?

– Ладно тобі. Точно все гаразд, бо ти якась засмучена.

– Все гаразд. Просто життя, а в ньому, як відомо не буває виключно хороших подій. На те воно і життя.

– Ну, якщо що , ти ж знаєш я твій боржник.

– Юр, не згадуй. Я не дуже хороша людина і всі мої вчинки продиктовані моїми внутрішніми переконаннями . І роблю я відповідно те, що вважаю правильним і вірним.

– Якби було побільше таких «не дуже добрих людей» то світ був би кращим.

– Добре. – Посміхнулась я. – Гарної тобі ночі.

– І тобі, ні чукакабри більше на дорозі.

– Тепер ти довго мені будеш це пам’ятати .

– Як я можу? – Виразив своє здивування Юрій і слідом додам. – Хіба, що трішки.

Як не дивно, та після чукакабри мою печаль, як рукою зняло і додому я приїхала в на диво спокійному стані.

День був сповнений зустрічами, замовленнями та іншими негараздами. Коли в кабінет зайшла секретар і голосом без інтонацій повідомила,що до мене поліція.

– Чому поліція? З якого приводу? – Не давши їй і слова мовити накинувся Соломатін з запитаннями.

– Інна, запрошуй. Заодно і дізнаємось. – Соломатін незадоволено на мене подивився та нічого не сказав. А в кабінет зайшов Юрій.

– Доброго дня!

– І тобі віка, здоров’я. – Відповіла я не розуміючи візиту Юри.

– Ганна, ми можемо поговорити? – Юрій красномовно покосився на Соломатіна.

– А що сталось? - Вкрай терпеливо запитала я, виражаючи , що можемо говорити при Соломатіну.

– Та, тут така історія. – Він зітхнув і сумно подивився ще раз на Соломатіна. – Пам’ятаєш нашу вчорашню зустріч?

– Зустріч, я звісно пам’ятаю . Ну, так що сталося?

– Здається тобі не привиділось. – Видихнув Юра . У Соломатіна смикнулось око він явно не розумів і вже починав казитись від цього. – У Ярмачуків всіх кролів обезкровила.

– Не зрозумів? До чого тут Ганна? – Проричав Соломатін.

– Ганна Василівна вчора, здається чукакабру бачила. – Зніяковіло відповів Юра.

– Що бачила? – У Соломатін округлились очі.

– Я вчора бачила дивну тварину. - Пояснила я.

– І? – Втрачаючи терпіння проричав Дмитро Олексійович.

– Може ти поговориш з мисливцями?

– Зараз?

– Ну, так. Ми під’їхали до готелю. – Пояснив Юрій.

– Дмитро Олексійович? – Запитливо перевела я на нього погляд.

– Запрошуй їх сюди.

– Дмитро Олексійович, ми б не хотіли вам заважати. – Спробувала я заперечити.

– Яке там заважати. Почути про чупакабру з уст очевидця..Ні за що не пропущу.

– Запрошуй. – Перевела я погляд на Юру. Юрій миттю вискочив з кабінету.

– Ганна Василівно! То ви дійсно бачили чупакабру?

– Дмитро Олексійович, я бачила дивну тварину і прокоментувала це не подумавши, словами «чупакабара ввижається», а результат ви самі бачите. – Засмучено пробурмотіла я, та він здається ситуацією насолоджувався. В кабінет повернуся Юрій, а з ним два незнайомих мені чоловіки, і наш лісничий, сухенький та ще досить хвацький дідусь Дмитро Петрович.

– Що порушниця спокою, ти вже й чупакабру бачиш. – Замість вітання незадоволено прошипів він, а я тяжко зітхнула і почала історію заново. Всі приставали з питаннями і уточненнями.

– Не має в моєму лісі чупакабри. – Наполягав Дмитро Петрович. – Я вже 30 років по ньому ходжу, там навіть нічого дивного не має.

– А сліди біля річки? – Підкинув один мисливець.

– Лисячі. – Відрубав Дмитро Петрович.

– На двох лапах? – Я переглянулась з Соломатіним. Дивно я думала він буде сердитись, що його відволікають усілякими нісенітницями, та він здається розважався.

– Так, давайте перенесемо полеміку в інший час і місце, мені все таки працювати потрібно. – Зупинила я подальшу захопливу розмову про сліди.

– Добре. Ганно, дякую. Сполохався Юра.

– Ну, яка чупакабра Ганно? Всі з розумі з цією чупакаброю посходили. – Не відмовив собі на мене пошипіти Дмитро Петрович.

– А кролі? – Вклинився Юрій.

– Ветеринарам відвези , нехай аналізи зроблять.

– Я рада, що допомогла все вирішити. – Прошипіла вже я.

– Та, не злись ти. Це Юркові перш, ніж людей баламутити потрібно факти перевіряти. – Суворо додав Дмитро Петрович, вже на самому порозі.

– А у вас весело. – Заговорив Соломатін, коли вся чесна компанія відбула. – І часто вам чупакабра ввижається? І ви скопом обговорюєте ваші видіння?Чи бувають виключення?

– Дмитро Олексійович, з чупакаброю був перший раз. І так, питання вирішуються скопом.

– Ладно, дійсно, не злись. Пішли пообідаємо. Шеф-повар у нас таки талановитий. Він навіть пироги з грибами робить так, що готовий з тарілкою з’їсти.

– Я хотіла ще попрацювати.

– Потім допрацюєш. – Не став він мене слухати і відкрив двері. Я пішла слідом за ним. І в дверях ресторану зіткнулась з Женькою. Він жадібно на мене дивився не менш за мене ошелешений зустріччю.

– Ганно, ми йдемо? – Якось здалеку я почула голос Соломатіна. І Женька кинувшись до мене заключив мене в обійми, чим привів в ступор не тільки мене, а й Соломатіна з офіціанткою.

– Ганно! Ганно. – Тискав мене і приговорював Женька. – Яка ж ти красива.

– І тобі Женя привіт! – Нарешті спромоглася я хоч щось виговорити.

– Євген! Нас чекають. – Покликали його і він нарешті відірвався від мене.

– Я в готелі зупинився. У нас зараз зустріч. Не зможу зараз з тобою залишитись. А ти де ? Я хочу з тобою побачитись?

– Я тут працюю.

– Справді?

– Тоді побачимось після зустрічі? – І він побіг доганяти свою групу.

– Хто це? – Тут же накинувся Соломатін з питанням.

– Це мій давній….друг. – Після паузи визначила я, не знаючи до доречне це слово, до хлопця за якого я колись мріяла вийти заміж.

– І що ж цей друг хоче?

– Напевне не сподівався мене тут побачити і просто хоче поговорити.

– А він завжди так обіймається з другом?

– Таня гарбузового супу і яблучного пирога з чаєм. – Зробила я замовлення, офіціантці я вже довгий час уявляла себе стовпом.

– А мені печеню і пиріг з грибами. – Зробив замовлення Соломатін і повернувся до того знову до питань.

– Давно ви дружите?

– Дружимо ми з дитинства. Наші батьки ще давні друзі, то ж ми знайомі з пологового будинку. Навіть фотографія є, як наші батьки стоять з двома замотаними пакунками. – Зустріч і мене вибила з колії, а допит вчинений Соломатіним робив моє становище зовсім незатишним.

– А чим твій друг займається?

– Працює в рекламному бізнесі.

– Творча особистість . – З долею сарказму постановив Соломатін.

– О, так. Виключно за його талант читати вірші , я мріяла вийти заміж. – У Соломатіна смикнулось око. Дзвінок мого телефону відволік від споглядання витягнутою фізіономії останнього.

– Слухаю Катерино.

– Ганно Василівно у нас податкова міліція. – Перелякано пискнула вона.

– Що? Де юрист?

– Іде з санстанції.

– Я буду за півгодини.

– Що сталося? – Запитав Соломатін.

– У нас в готелі податкова міліція. – На ходу сказала я.

– Я з тобою. Поїдемо на моїй машині. – Соломатін швиденько мене догнав. По дорозі я обдзвонила і юриста і начальника служби безпеки, але вияснити по якій причині вони у нас залишилось загадкою. Доїхали ми дійсно швидко. В готелі спостерігалась певний розбрід серед персоналу, воно і зрозуміло. І хоча адміністративне крило було відокремлено мене зустрів охоронець.

– В бухгалтерії забирають документи

– Так? – Я пройшла до бухгалтерії . Під кабінетом головного бухгалтера мене зустрів молодик з автоматом.

– Я директор компанії. Дозволите зайти?

– Не положено.

– А ви в керівництва все таки запитайте. – Лагідно порадила я.

– Поки ми не проведемо обшук ніхто не зайде і не вийде з кабінету. – Я похитала головою на такі слова.

– Саша дай планшет. – Охоронець простягнув мені планшет. Я пару разів поводила по планшету рукою і повернула екраном до молодого чоловіка де він побачив себе , провела ще раз де показало кабінет головного бухгалтера.

– Відео уже в інтернеті, в поліції, в прокуратури в адміністрації та на телебаченні. То може якось поговоримо з вашим керівництвом? - Молодик зблід, і пробурмотів щось в рацію. З якою я почула відповідь про те, що хай я там і…..далі нецензурні слова і такі що я воліла б пропустити повз вуха. Програміст у мене таки молодчик. І дзвінки грянули громом, з’явилась реакція суспільства. Хлопцям в масках також дзвонили і вони забралися жвавенько , так і залишивши ящики з документами.

– Передайте начальству, що воліла б їх чути особисто. – На тому ми і розійшлися. Соломатін спостерігав мовчки, а я зайшла в бухгалтерію де перелякана Тетяна Миколаївна намагалась руками, що трусять накапати корвалолу не менш блідій Інні Анатолівні. Я обвела поглядом вчинений розгардіяш.

– Ніхто не постраждав? Інна Анатолівна ти як?

– Налякали гади. Лицем на землю. Коли вони вже вгомоняться?

– Нічого , нічого . Треба пам’ятати, що у нас все для людей. Так, що там з причиною візиту?

– Заявили, що підозрюють в приховуванні податків.

– Ну, в цьому, вони підозрюють,як тільки підприємець реєструється.

– Щось більш суттєвіше є?

– Закрили нашого контрагента і відповідно влаштували маски –шоу. – Опановуючи себе говорив головний бухгалтер. Я перевела погляд на Соломатіна.

– Дмитро Олексійович, сьогодні я на роботу повернутися не зможу. Вам дякую за підтримку, але мені треба дещо з чим розібратися.

– Можна тебе на пару слів? – І ми вийшли з кабінету.

– Ти впевнена, що тобі не потрібна моя допомога? – В його голосі були всі відтінки люті, а в очах щось темне і невідоме.

– Так. Я наберу пізніше. – І він пішов. А я повернулася до розгромленого кабінету бухгалтерії. Нарешті відповіла на дзвінки.

– Ти, що влаштувала? – Першому по щасливилося дозвонитись мерові.

– І вам доброго дня.

– Ти хоч уявляєш, що тепер буде? – Продовжував репетувати він.

– Петро Семенович, я точно знаю, що я зараз почуваю, то ж мою уяву краще не чіпати.

– Не гарячкуй. Приїзди до мене , розберемось. З Києва вже дзвонили і з телебачення – З відчаєм додав він.

Наступні дві неділі були неспокійні. Державні органи мали претензії, я не здавалася, час від часу їздила до них на зустрічі. Шумиха була просто жахлива , навіть не зважаючи , що відео пробуло в інтернеті годину. З Женькою ми так і не побачились, він поїхав, а я не мала часу. Дружня аудієнція дісталась Ярославі, ми традиційно сиділи у мене на кухні.

– Щось ти погано виглядаєш. Може тобі відпочити? – Турботливо запитала вона мене.

– Може і відпочити потрібно, та не можливо.

– Ну, ти стала героїнею останніх новин , а слава досить важка річ.

– І чого з нас двох це я всерозуміюча і співчутлива?

– Ага, співчутлива, скільки то народу по звільняли.

– Для мене це було теж несподівано. І думаю в цьому допоміг Соломатін.

– Так, він ще та темна конячка. І що Соломатін?

– Неврівноважений, злий параноїк.

– О-на як?

– В зв’язку, що зайнята була два останніх тижні і немала часу для його готелю, пресинг з його сторони став вужче направленим і глибиннішим. З моєї сторони це вже чистий мазахізм. Після вчорашнього розбору польотів, повертаючись додому я зупинила машину серед лісу і деякий час кричала на місяць.

– Ти мене лякаєш.

– Я сама себе боюся.

– Чорт, може тобі дійсно відпочити декілька днів?

– На останньому моєму відпочинку, прийшов засмучений Соломатін і намагався у мене вияснити, чи не збираюсь я покинути роботу з ним. А сьогодні він у мене пробачення просив, за те що наволав прилюдно і безпідставно, це виглядала десь так : «Що Ганно Василівно тяжко з істеричками працювати?» На що я його перепитала :»Що?» . Ти не повіриш але він сказав: «Я був неправий . Вибачте». – Ярослава розсміялась.

– Знаєш, я тебе з ним бачила в колибі.

– Коли?

– Тижні три тому.

Чому не підійшла?

– Зайнята я була. Ну, так от ти стояла біля вогню, а він розглядав тебе, просто поглядом поїдав. І хотілося, що б і на мене так дивилися чоловіки.

– У нас з ним суто ділові відносини.

– Та, да. – Не стала більше продовжувати тему Ярослава - Так, що там Женька?

– Уявляєш, ми з ним випадкові в ресторані готелю зустрілися. Женька тут же кинувся обіймати і розповідати, як він скучив, потім помчався на зустріч, у мене тут якраз каша заварилась, а Женька поїхав. Правда зателефонував сказав, що на наступний тиждень приїде.

– Хм, цікаво.

– Ага і так кожен день цікаво.

– На що скаржишся? Ти жива і здорова, живі і здорові всі твої рідні і близькі от і радій цьому.

– Я радію. Все таки, про те,що я жива і здорова нічим заперечити.

– А ти додай ще до цього , що в тебе дві руки, дві ноги , все добре з слухом і зором. Саме страшне, що з тобою зараз це нерви гуляють. Їх теж можна зрозуміти, але ти може валер’яночкою їх покорми і все буде добре.

– Ну, якщо дивитись під таким розкладом, то в мене все добре. І хліб є і до хліба. Життя взагалі вдалося.

– Розумашечка моя. Мені вже потрібно додому. Денис чекає.

– Попрошу Івана він тебе завезе. – І я набрала номер Івана.

– І дбайлива і розумна і красива і домовити, чого ж тебе заміж ніхто не бере.

– Я взагалі чисте золотко. А золото, як відомо метал важкий, от і не кожен наважиться.

– Не відмазуйся.

– Біжи, тебе он голодний чоловік дома чекає.

– Киця, вареники вміє варити. З голоду не помре.

– І за що він тебе тільки любить? – Подразнила я подружку проводжаючи до машини з готелю. Де дбайливий Іван уже і двері відчинив. Дрібничка, але як приємно.

Я сиділа з Женею в ресторані в готелі Дмитра Олексійовича . Все таки я за ним скучила. За його відкритістю, енергійністю, гумором. Я насолоджувалася його невимушеністю і веселощами. Взяла навіть бокал вина собі. Женька з ентузіазмом розповідав робочі смішні історії, а я просто насолоджувалась зміною декорацій. Це було потрібно. А то під завалом проблем я вже лісу не бачила.

– Чому ти п’єш на роботі? – Пролунав над моєю головою голос Соламатіна. Він стояв злий і свердлив мене поглядом. Я від такої несподіванки якось розгубилась і навіть не змогла нічого сказати. - Я запитую. Чому ти п’єш? – Продовжував з прищуленим поглядом шипіти Дмитро Олексійович. – Як з такою людиною можна працювати? У нас серйозна робота, а не гульки. Ми тут працюємо. І від керівного складу я чекаю відповідної поведінки. – Відчуття люті і приниження заповнювали мене вщент.

– Дмитро Олексійович! Ми можемо поговорити в кабінеті. – Прошипіла я у відповідь.

– У мене немає часу на розмови. – Рявкнув він. Я піднялася з-за столу. – Тим більше, що ти п’яна. – І міцно стиснувши щелепи пішла в кабінет. Люта злість просто дерла мене на шматки. Зайшовши в кабінет я навіть змусила себе зачекати поки Соломатін закриє двері, я повернулась до нього , сказати, що я більше так не можу, та перед очима у мене все попливло і все стало темно.

– Ну, що повернулись? – Наді мною була схилена жінка в білому халаті. – Сядете? - Я кивнула.

– Зараз ми в швидку і в лікарню. – Я оглянулась Соломатін блідий , як смерть підвівся з колін. В голові моїй шуміло.

– Ганно Василівно, давайте підійматися я допоможу. – Промовила жіночка .

– Я сам. – Відсторонив її Соломатін і підняв мене з підлоги, поніс до швидкої.

– З тобою все буде добре. – Шепотів він. В швидкій він сидів поряд зі мною, міцно тримаючи мене за руку. Я спробувала відсунутись від нього, та він тільки сильніше мене притиснув і до лікарні я сиділа спокійно, намагаючись різких рухів не робити. З машини так же на руках відніс до приймальні. Рявкнув до медсестри стосовно того де лікар. Лікарем виявився ще досить молодий чоловік.

– Доброго дня! Мене звати Владислав Сергійович, я ваш лікар. – Представився він.

– Вона втратила свідомість. Що з нею? – Від погляду Соломатіну не знаю, як лікарю, а мені удавитись хотілось. А ще мені зовсім не хотілось його бачити.

– Ви родич?

– Ні. Ми разом працюємо. Яке це має значення?

– Тоді зачекайте будь-ласка на коридорі. – Все таки нерви у лікаря міцні, він тільки голосно сковтнув, та все ж настояв на своєму і Соломатін вийшов, а лікар полегшено видихнув.

– Ну, розповідайте , що сталося? – Запитав лікар візуально оглянувши мене і діставши тонометр.

– Я здається перехвилювалась.

– Була причина?

– Так .

– У вас тиск дуже низький. 80 на 40 . Який робочий тиск? – Сказав лікар швиденько помірявши мені тиск.

– 120 на 60, або 110 на 60 по-різному.

– Ясно. Ще й бліді ви трохи, видно гемоглобін впав. Тоді зробимо так, нічого страшного я не бачу. Уколи , що підвищуть тиск я пропищу, вони дадуть ще живлення мозку. І заодно заспокійливі. На сьогодні вас залишу, там аналізи поздаєте, а там побачимо. Так, у вас там під дверима, ще група підтримки зібралась. І цей душевний чоловік, який з вами працює.

– Владислав Сергійович, я зараз нікого не хочу бачити.

– Ясненько. Я вас відправлю на лікарняний. Нормально буде?

– Можете неділі на дві?

– Можу. – Посміхнувся він. – І відправлю групу підтримки додому.

– Буду дуже вдячна.

– Домовились Ганна. Тільки ви не нервуйтесь.

– Тоді ще одне. Аналізи я зроблю , але як тільки ви відправити команду підтримки, я теж поїду додому. – Тепер я вже дивилась на нього поглядом,» Соломатін лайт».

– Слухайте, я все ж таки лікар.

– А я людина, я зробила дорогу до лікарні і купила оте чудове діагностичне обладнання.

– Переконали.

З лікарні мене забрав Іван і відвіз додому. Я залізла в ванну і замовила їжу з ресторану, бо в холодильнику було пусто і завалилась спати. Мені снився сон. Я втрачала і втрачала дорогу мені людину, лице якої я не бачила і дзвін, постійний дзвін. Я підхопилась, моє серце калатало. Я глянула на годинник, 8 година, майнула думка, що я проспала, потім зрозуміла, що дзвонять в двері. Я натягла халата і відкрила двері.

– Чому ти поїхала з лікарні і нічого про це не сказала? – Накинувся на мене Соломатін. – І чому в тебе бісів телефон не відповідає?

– Телефон не відповідає, бо я його вимкнула.

– А смс не здогадалась відправити?

– Ні, не здогадалась. – Ми стояли у мене на порозі, він кричав,а я так не хотіла його бачити. Він дивився на мене, а потім відвів погляд і пішов до машини витягнув два пакети і квіти. Я відсторонилась , він зайшов в дім.

– Я приїхав в лікарню, а мені говорять, що тебе виписали. Я дзвонив, дзвонив, а демонівський телефон приємним жіночим голосом все відповідав, що йому, щось там на жаль. – Якось розсіяно продовжував він говорити, розкладаючи їжу з сумок по кухні.

– Як ти себе почуваєш? - Не дивлячись на мене запитав він.

– Немов би по мені проїхала вантажівка.

– Так, що ж з тобою?

– Низький тиск, низький гемоглобін загальна перевтома. На два тижні я буду на лікарняному. Працювати буду в телефонному режимі.

– Ти дуже бліда. Ти впевнена, що можеш залишитись сама? – При цьому питання і перевела погляд на нього, і якось побачила його. До того жило величезне відчуття провини, що я така бездарна, злості і тихої ненависті до себе, що я це дозволяю так зі мною робити. А тепер я його бачила, щетину на його блідому обличчі і якийсь невідомий мені вираз безпорадності. Соломатін осмикнув одяг.

– Чай будеш ? З тим, що ти мені привіз?

– Так. Тут їжа з ресторану, фрукти . – Він дістав контейнери. А я заварила дві чашки чаю. Я на нього злилась за те, що почувала. Я приготувала навіть образливі слова, про те, що хочу розірвати домовленість, але тільки побачила його такого засмученого і цей вираз жалю на обличчі, вся моя злість вщухла. Хотілось його втішити і розрадити. При таких думках, я відхилилась від нього . Від дзвінка в двері я навіть здригнулась.

– Просто день відкритих дверей. – Пробурмотіла я, відкриваючи двері. На порозі стояв Женя.

– Привіт. Я хвилювався. – І Женька мене обійняв. – Дещо бліда. А так в цілому все добре?

– І тобі привіт! – І тут Женька побачив Соломатіна з таким скам’янілим лицем.

– Доброго дня! – все ж таки Женька привітався, засунувшись в мою кухню. – Можна я теж собі чаю зроблю? – Женька по-господарські себе обслужив чашкою чаю. Соломатін всі Женькині метання не спускав з очей. І судячи як його лице все ж було перекошене Женьці він був не радий. Женька з щирою посмішкою теж свердлив його поглядом. І вже за 5 хвилин такого німого обміну своїм тестостероном вони мене втомили обоє.

– Пробачте. Але я ще дуже погано себе почуваю. І хочу відпочити. – Терпець у мене увірвався і я їх виставила. Та відпочити в той день мені так і не дали. Приїхала бабуся з дідусем. Шпіони працюють справно і що я була в лікарні рідні доклали. Батьки приїхати не змогли, підтягнулось старше покоління. За ними заскочила Ярослава, і мої дівчатка з готелю. Хоча єдиною моєю мрією було, щоб мене залишили в спокою. Вмовивши рідних, що я не збираюсь помирати, правда в цю ж мить від бабусі отримала під затильника і переконавшись , що зі мною таки справді все добре, ми обмежились масою турботи про мене і дводенним візитом.

Я дивилась в онлайн режимі, що відбувається в готелі Соломатіна. Начебто все як зазвичай, адміністратори працюють, офіціанти бігають, прибиральниці прибирають. Соломатіна я побачила в ресторані, він сидів самотній в куточку і вертів в руках телефон. Опущені куточки губ і погляд на телефон. Вся його постать виражала печаль і розпач. Я бачила, як він зітхнув, однією рукою поправив волосся і набрав номер. Коли задзвонив мій телефон я здригнулась від несподіванки, на дисплеї був Соломатін. Я перевела погляд з телефону на монітор ноутбука, він нервово сковтнув, а я видихнула і відповіла.

– Слухаю, Дмитро Олексійович.

– Ганна. – Прозвучав його розгублений голос. – Я вибач, просто випадково тебе набрав.

– Зрозуміло. В готелі все добре?

– Так. Нормально. Тебе не вистачає. – Пауза. – А ти як?

– У мене дома багато турботливих родичів, майже як на Різдво, тільки тепер вся їхня увага направлена на мене. Востаннє таке було тільки в дитинстві, коли в мене було запалення легень.

– Це ж добре. Вони тебе люблять. – Він був подавлений і знову непрошені емоції навернулись на мене і замість того, щоб сказати, щось на кшталт, так , добре, мені потрібно йти. Я запитала.

– А ти як?

– А що зі мною станеться? Працюю, роботи багато. – Він зробив паузу. – З тобою це було легше. Так, що ти поправляйся будь-ласка і повертайся. – Прозвучало , майже як прохання. Я навіть не знала, що на це відповісти, все таки я леліяла думку з ним попрощатись. – Чому ти мовчиш? Все добре?

– Так. Я просто…Просто у ліків є деякі побічні дії і вони здається на мені проявляються. Щось схоже на загальмовану реакцію. – Пробурмотіла я своєю слоновою делікатністю в посудній лавці.

– Тоді відпочивай. Я тебе завтра наберу. Добре? – І вдруге за вечір я втратила дар мови. Він мене начебто запитував, про те, щоб подзвонити.

– Так. Добре. – Я положила телефон і покрутила чашку в руці , злегка збентежена поведінкою Соломатіна. Ні, таки потрібно з ним розривати відносини, інакше я так скоро остаточно збожеволію. Бо на моніторі він взявся за голову, як тільки обережно положив телефон на стіл.

– Внученька, чого це біля тебе Женька отирається ? – Налила собі чаю і присіла біля мене бабуся.

– Ми з Женькою друзі, давно не бачились.

– Ага, то справа в твоєму олігархові.

– Олігарх, не мій. І він тут ні до чого.

– Все село тільки про нього і тебе говорить.

– Село завжди про щось говорить, на те воно і село. Це місто мовчить, воно навіть своїх сусідів не знає.

– Не йди від відповіді. Вас часто бачать, як ви прогулюєтесь і ви весь час разом.

– Бабусю, я щиро розумію, як тобі хочеться влаштувати моє життя. Але проблема в тому, що воно мені подобається саме таким, як є. Я обожнюю свою роботу. Я кожного дня вдихаю свіже Карпатське повітря і думаю, що мені шалено пощастило, що я народилась на цій землі. Знаю, зважаючи на наш уряд, іноді це звучить не зовсім адекватно. Та все ж мені зараз добре і напевне ще не час появи в моєму житті чоловіка і трьох діточок.

– Маленька моя, ти ж це ж саме говорила мені і три роки тому.

– Бачиш , деякі речі не змінюються. – Розсміялась я і посміхнулась бабуся.

– Але ж і я хочу тобі тільки добра. Щоб і в твоєму житті був чоловік, що б ви любили один одного , підтримували. Робота, це ще не все. Є речі більш важливіші. Ти просто не уявляєш, яким щастям може бути почути вранці сміх твоєї дитини, яка тільки прокинулась і балуючись залізала в твоє ліжко. Яке це диво і радість. Яке це може бути щастя. Я тебе прошу не позбавляй себе можливості відчути це.

– Галино, чому ти засмучуєш мою внучку? – В кухню зайшов дідусь. – Все в неї буде гаразд. – Авторитетно заявив він.

– Та не засмучую я її. – Мені підморгнула бабуся.

– Ну тоді ладно. Зроби і мені чаю. – І ми просто сиділи на кухні і неспішно пили чай, обговорюючи всілякі різні події і дрібниці.

– А все таки, як же я за вами скучила. – Заявила своїм рідним. – І як же я вас сильно люблю.

– І ми тебе внученько теж. – Відповіла бабуся.

Дмитро Олексійович зателефонував на другий день,але перелякавшись щось почути до чого моя нервова система не була готова, я обережно з ним поговорила на виключно робочі моменти і виробничі процеси. Положивши телефон я з явним полегшенням видихнула. За Соломатіним подзвонив Женька, відчувають вони один одного чи що, який сходу заявив, що йому зі потрібно поговорити і він уже біля мого дому. І я пішла відкривати двері. Женька життєрадісно посміхнувся і вручив мені цукерки.

– Виглядаєш краще.

– Чай чи каву? – Проявила я свої кращі навики гостинності.

– Давай каву. – І Женька вмостився за стіл . А я зайнялась кавою.

– І що в тебе сталося? – Все ж таки довелось поцікавитись, а то кращий друг дитинства, якось не поспішав поговорити, а його прямо таки як хом’ячка від цигарок розривало.

– Ганна, ти не сердься будь-ласка.

– Женька ти мене давно знаєш, тому здогадуєшся як тяжко, сказавши урагану вщухни, цього від нього чекати.

– Та, так. – Тяжко зітхнув Женька. – Розумієш, так така справа. Я вчора зустрічався з твоїм олігархом.

– Він не мій олігарх . – Терпеливо поправила я.

– Угу. Так от з не твоїм олігархом. Сталось видно якесь непорозуміння.

– Женя, переходь до справи. Терпіння то все таки зброя, але іноді хочеться, щоб вона була вогнепальна.

– Коротше. Добре. Вчора він зачитав ціле досьє на мене він тепер знає про мене більше ніж я сам і навіть про Оксану мені розповів.

– О. А Оксану, це та з якою ти хочеш одружитись?

– Ну, так. І от він мене попередив, що знає про неї і не дозволить мені лізти в твоє життя. Таким переконливим був. По-моєму він тебе страшно ревнує. Вибач.

– А вибач за що?

– Ну, що я начебто привід дав. Ти ж нічого не розповідала про свого олігарха .- У мене напевне з’явився не добрий вираз обличчя, бо Женька щось знову кинувся вибачатись.

– Вибач. Не хотів створювати тобі проблеми.

– Женька помовчи будь-ласка а? З’їж краще цукерку. Можу тобі банальних котлет дати. Хочеш?

– Ти ж не злишся на мене? – Якось невпевнено запитав він.

– Ні. Я злюсь на декого іншого. – Проскрипіла я зубами.

– Він усе не так зрозумів.

– Так. Байдуже, що він там зрозумів чи не зрозумів, це вже просто виходить за будь-які рамки.

– Ганно, може ти просто… -

– Пий каву і бажано мовчки. – Перебила я його.

– А ти, що збираєшся робити?

– Планую залізти в ванну, а потім читати чудовий збірник готелі світу. А потім перейду ще до О. Генрі маленькі повісті.

– Я серйозно. – Осудливо сказав Женька.

– І я серйозно. Я на лікарняному. Я їм, сплю і нічого не роблю. І скажу тобі по-секрету, це просто божественний стан.

– Але…я ж тебе знаю…

– Женя, я навіть саму себе не знаю. – Згадуючи себе останнім часом сумно зітхнула я.

– А знаєш, ти змінилась.

– І в чому ж?

– В тобі з’явилось щось таке…жіночне, коли тебе бачиш то просто не можна відвести очей.

– А раніше, що в мені було?

– Не знаю як пояснити, раніше ти була де завгодно та тільки не зі мною, а тепер ти дивишся і прямо до кісток пробирає.

– Жень, а ти таки добре себе почуваєш?

– Знущаєшся?

– Ні. – Я заперечливо похитала головою. – Я тебе лоботрясом пам’ятала,а ти нині серйозна молода людина, яка думає про створення сім’ї, яка мені не так давно розповідала про сенс життя в коханні. Розумієш і ти змінився. Ти на гітарі грав і пісні співав і щиро вважав, що сьогодні ця, а завтра інша це чудове різноманіття, можливість спробувати більшого. Тепер у тебе інші цінності, які уже не вимірюються кількістю жінок і випитого спиртного . Тепер ти вже можеш зрозуміти ту нудну дівчинку, яку гризла грані науки по-ночах і займалась своєю роботою до метеликів в очах.

– Що я можу сказати…

– Нічого, ти не можеш сказати. Все так як є і як повинно бути. Ти зустрів ту жінку і прийшов час змін. В цьому і чарівність нашого життя. А мене ти просто ніколи не любив, певно як і я тебе. Ми просто росли разом певно звичка і гормони спрацювали.

– Це не правда. Я просто ніколи не почувався, що потрібен тобі, що вартий тебе. І я тебе любив з класу 8-го любив. Хуліган і двієчник і сильна, незалежна, розумна принцеса. Ти для мене була просто недосяжною зіркою.

– А мені шалено імпонувала твоя безбашеність, готовність переступити межу, твоє хуліганство. І я думала, що просто тобі не цікава.

– Ти ненормальна да? Де твої очі жінко?

– Пробач. – Крізь сльози розсміялась я.

– Ти ідіотка і такою залишишся, якщо не поговориш з ним. Може, якби це зробили ми, усе було б по-іншому.

– А якже від долі не втечеш?

– Ох, Ганна, я радий що ми поговорили. І радий, що зустрілись. Знаєш, я щасливий і тобі бажаю щастя.

– Дякую Жень. На взаємини.

Переховуватись від світу, мені сподобалось. Я чудово розуміла, що в моїй поведінці є щось дитяче, але я дико втомилась і вже просто не мала сил іди далі. А життя тривало далі. Правда зовсім розслабитись заважали усі довкола одні з самими найкращими турботливими намірами, їжу носили, ну просто,як для слона, інші з інформаційними, чомусь в готелі Соломатіна усі дружно взялися за необхідне доповідати про кожен крок Соломатіна. Сьогодні дзвонила бухгалтер Ірина і злегка тремтячим голосом доповіла, що Дмитро Олексійович влаштував їй страшний рознос. За нею подзвонила адміністратор Раїса з тією ж проблемою, тільки додала, що він чашкою об стіну запустив. Я всіх заспокоювала як могла, а з Дмитром Олексійовичем обіцяла поговорити. Вершиною абсурду був дзвінок начальника охорони, який акуратно пробував у мене вияснити, чи нічого мені не відомо про проблему від якої так нервує Дмитро Олексійович. Завірила, що проблем у компанії немає. Причин для жахливого настрою шефа не знаю. На телефон подивилась з долею суму і для підняття настрою і кращого способу ні про що не думати пішла на кухню з наміром створити якийсь кулінарний шедевр. Правда і сам Дмитро Олексійович, себе довго чекати не заставив і вже ближче до вечора, коли м’ясо, що просто танула в роті в мене вийшло з третьої спроби було готове з’явився на порозі мого дому.

– Привіт! Я проїздив мимо і вирішив зайти. – Насторожено дивлячись на мене сказав він. Він виглядав похмурий, як тигр, якому не вдалося вполювати обід. І при вигляді такого щастя я тільки важко зітхнула.

– Привіт! Заходь. – Посторонилась я, пропускаючи його в дім. Якийсь час ми мовчали. Між нами наче була стіна і він був немов би чужий. Хоча чому немовби, це так і було.

– Будеш чай чи каву?

– Буду ..чай. – З заминкою сказав він.

– Тоді пішли на кухню. – Я зайнялась чаєм. А Соломатін приткнув себе за стіл. І просто як колись став мене розглядати, а коли я зустрічалась з ним поглядом він знітився і відводив погляд. А я розлила чай, дістала хліб, м’ясо, сир і зайняла руки бутербродами, а Соломатіна зайняла запитання про стави в готелі.

– Все нормально. Працюємо. – Вкрай лаконічно відповів він.

– Це те, чого ти хотів?

– Ні, це не те. Я хотів більшого. – Він раптом замовк – А ти як себе почуваєш?

– Дякую. Добре. – Щось розмова у нас не клеїлась.

– Я напевне піду. – Раптом піднявся він. Я навіть розгубилась.

– Дмитро Олексійович, чай у мене неймовірно смачний, а ви його навіть не спробували.

– Пам’ятаєш село Сонячне?

– Пам’ятаю.

– Я хочу продовження. – Тепер його очі палали полум’ям і це цей жар був направлений на мене. Я навіть пискнути не встигла як його руки міцно притиснули мене до його тіла, а він мене поцілував, я смикнулась скоріше від несподіванки, а він притиснув ще міцніше. Його запах, смак, жар тіла, я хотіла його, усі мої клітиночки і щось давнє і прадавнє, що підіймалося по жилам темною кров’ю, що жило задовго до мого народження і волало віками потягом до чоловіка, прагнуло отримати його всього і без залишків. Він здригнувся, коли я висмикнула сорочку і торкнулася його голого тіла, застогнав коли я ледь прикусила мочку вуха. І здається зміг остаточно розслабитьсь, коли якимось дивом ми таки дісталися мого ліжка. Його цілунки і пестощі були наповнені неймовірної ласки і підганяли мене отримати більшого. І я брала і віддавала. Відповідала і просила. І нічого не хотіла бачити окрім його затуманених очей пристрастю. Якийсь час ми лежали просто важко дихаючи, не знаю, як він, а я була просто ошелешена відчуттям. Я хотіла доторкнутися до нього, положити голову йому на плече, та він різко підхопився і на мій здивований погляд промовив.

– Я мокрий весь. Я в душ.

– Рушник і халат поряд в шафці. – І я розвалилась на все ліжко, бігти в душ мені не хотілось, а полежати так ще й з задоволенням. І навіть думати не буду про даний низький старт в душ. Соломатін з душу показався через хвилину, обгорнутий у веселенький персиковий рушник на стегнах і з настороженим виразом обличчя.

– Нічого так, мені подобається. Виявляється тобі неабияк до лиця персиковий колір. – Розсміялась я перекотила на бік ліжка.

– У тебе лампочка перегоріла . Запасної немає?

– Лампочки немає. Ідея є. Правда доведеться поміняти душ на ванну. – По господарські я ввімкнула воду в ванну і пішла за свічками. Свічки я знайшла і з пачкою сирників повернулась в ванну. – Залишились за часів попередньої лампочки. – І я вправно запалила декілька свічок і з насолодою залізла в ванну.

– Ідеш до мене?

– Добре. – Якось невпевнено відповів він і обережно опустився в інший край ванни. Мерехтливий блиск свічок відбивав відблиски на його волоссі, шкірі, наповнював ванну тріскотом.

– Як бачиш, я цілком романтична натура. Особливо, що стосується вчасної заміни лампочки. Після того, як одного разу вкрутила лампочку, сталося маленьке замикання прибіг електрик дядя Вася довго і смачно так кричав на мене і лагідно вмовляв нічого своїми ручками не чіпати. Сказав, що сам прийде і все зробить.

– То ви небезпечна жінка Ганно Василівно? – Пробурмотів він.

– Іди до мене, я хочу тебе обійняти. – І я прилила його спиною до себе.

– Я тебе не давлю?

– Ні. Мені чудово. Якщо ти спробуєш розслабитися тобі теж буде добре.

– Ага. – І він затих, а потім додав. – Я чую, як в тебе серце б’ється.

– Це нормально. І цілком природно. От якби ти його не чув, тоді варто було б хвилюватись.

– Погані в тебе жарти. – Я відчула,як у нього знову напружились м’язи і стала обережно його погладжувати.

– Звичка молоти язиком. Не звертай уваги. Я дещо нервую.

– Чому ти нервуєш?

– Бо я з тобою. Я тебе хотіла. І тепер я не знаю, як ти себе поведеш. Тобто , що буде завтра, коли сонце зійде.

– А ти мене хотіла? – З усього сказаного виніс він тільки одну фразу.

– Так. – Не стала я лукавити . – І мене звичайно це не порадувало.

– Чому? - Він навіть дихати здається перестав.

– Ну, ти такий весь столичний, дієвий, що аж в очах рябить, у тебе паскудний характер, весь час на людей кричиш, чимось незадоволений, впертий і їдючий, як дим. Просто жах моїх мрій. – Йому терміново припекло розвернутись і заглянути мені в очі.

– І що?

– І я з тобою. – Я підняла руку і погладила його по щоці, потім обійнявши за затилок міцно його поцілувала. В ванній ми дещо затримались. Він заснув, як тільки ми дістались ліжка. Він спав. А мені не спалося і як тоді в селі я розглядала його. Чорні круги під очима і замордований вигляд і навіть у вісні міцно стиснуті кулаки.

Проснулась я від запаху кави.

– Привіт!

– Привіт!

– Ти ж любиш каву з ранку? – Сором’язливо запитав Соломатін.

– Люблю. Дякую за каву. – І він передав мені чашку гарячої, запашної чорної кави.

– Як ти себе почуваєшся? – Пильно заглядаючи мені в очі, запитав він.

– Моя м’язи ниють, а душа співає. – Розсміялась я. – А ти як?

– Я добре. Тільки мені потрібно на роботу. – Він забрав чашку і поставив на стіл, підсунувся до мене і зі смаком мене поцілував. – А мені ще страшенно хочеться тебе. Він пахнув кавою і собою.

– Ти спокусливо пахнеш. – Прошепотіла я, притягуючи його міцніше до себе. Він притулився до мого лоба.

– Так не хочеться, але потрібно йти. Я зайду до тебе після роботи?

– Так. Я буду чекати.

– Я тобі зателефоную. – Сказав він біля дверей і я залишилась одна.

– Все таки цього разу сплячою в ліжку він мене не кинув. – На заспокоєння сказала я собі. Життєві сили, якось враз повернулись, захотілось жити і творити, від минулого пригніченого стану і сліду не залишилось. То ж я швиденько зібралась і в готель на роботу до себе відправилась. Кабінет, оберемок паперу на столі і все стало, так як і раніше до появи Соломатіна, чи навіть краще. Я була закохана і вся така в передчутті прекрасного.

– Ганно Василівно, ти сьогодні вся сяєш. Закохалася? – Запитала Інна Анатолівна.

– Інна Анатолівна , сподіваюсь на краще. У нас просто завал, давай розберемося,а потім і каву поп’ємо. Моїх десять днів загулу починають даватись взнаки.

– Поїхали. – Підтримала вона мене.

День пролетів майже не помітно, я підписувала договори, проглядала звіти, дивилась прогнозування, очікувані доходи і витрати, аналізи і обговорення проблем сьогодення. Соломатін дзвонив двічі. Перший раз, він з незадоволенням відмітив, що я на роботі, другий, коли заявив, що уже виїздить до мене і якось з придихом додав, що ми ж домовлялись зустрітись.

– Я буду чекати.

– Щось привезти?

– Себе. І врахуй вечеря буде з мого ресторану.

– Я хочу тебе.

– Є….я тебе теж.

– Ти не одна?

– Ні.

– Добре. Тоді я за півгодини буду. Ти ж дочекаєшся.

– З нетерпінням. – І я положила телефон, вловивши , загадкову посмішку Інни Анатолівни.

– Продовжимо завтра.

– Добре. Гарного вечора. – Проявила тактовність Інна Анатолівна і посміхаючись вийшла. А я швиденько зібралась і заскочила на кухню за їжею.

Декілька днів, ми провели просто чудово. Мені було добре, як ніколи в житті. Таки кохання то дійсно рушійна сила. Я була в ресторані, коли до мене підійшов незнайомий чоловік.

– Я б на вашому місці поцікавився, де провів позаминулий рік Дмитро Олексійович. – Це й лощений чоловік, мене дратував. Надто самовпевнений і пихатий. Я спробувала непомітно глибоко вдихнути і видихнути.

– На щастя, ви не на моєму місці. – Лагідно посміхнулась я.

– Ви подумайте , про свій бізнес. Для якого ви так наполегливо працювали стільки років. Навряд, чи потрібно нехтувати інформацією, яка може на нього вплинути.

– Даруйте, ми про що наразі розмовляємо? – Запитала я. А він посміхнувся з відчуттям переваги наді мною.

– Ганна. – Біля мене стояв Соломатін, а я навіть не помітила,як він підійшов. В його очах явно була паніка.

– Що ти їй сказав? – Накинувся Соломатін на нього.

– Сам виясни. – Презирливо скривши губи він повернувся і пішов далі. Соломатін нервував , відводив очі від мене.

– Я…я..- Намагався почати він говорити.

– Поїхали додому. – Сказала я. Ми мовчали майже всю дорогу. За кермо сіла я. А Соломатін, сидів стискаючи міцно зуби і кулаки. Я заговорили, як тільки ми зайшли додому, так і зрозумівши, що говорити він першим не почне.

– Звідки тільки в твоєму оточенні стільки «добрих» людей? – Його здивування, я відчула майже шкірою

– Що він тобі сказав?

– Ця «добра» людина, порадила дізнатись у тебе, де ти провів минулий рік. Пристрасно натякаючи , що це має відношення до бізнесу.

– Це не має відношення до справ. Це особисте. – Він обхопив себе руками і виглядав таким пригніченим. – Я не хочу про це говорити. – Я піднялась, він підхопився слідом.

– Куди ти? – Від його паніки у мене вже поколювало в затилку.

– Я чай поставлю. Добре? – Він пройшов слідом за мною на кухню і сів за столик, спостерігаючи, як я наливаю воду, вмикаю чайник, дістаю чай, вибираю заспокійливу суміш. По кухні розливається запах меліси і ромашки. Я протягую одну йому чашку іншу собі.

– Що він від тебе хотів? – Задала я запитання.

– Не має значення. – Я простягнула руку і він розтиснув свої руки і взяв мою руку.

– І ти зовсім не хочеш про це говорити. – Здалась я, підійшла до нього і поцілувала його. Спочатку не було навіть ніякої реакції, я запустила руку в його волосся і навіть відчутно його смикнула і він розслабився відповів на мій поцілунок і посадив мене собі на коліна.

– Я скучила за тобою.

– І я скучив. Я сьогодні зустрічався з Атик-груп, побачив тебе і навіть забув, про що з ним розмовляв, а той провів тебе поглядом і сказав, що Ганна Василівна дуже красива жінка. Про нас здається всі знають. Пробач.

– За що пробач? Ти збираєшся мене покинути?

– Ні. – Він навіть смикнув мене за коси. – Ніколи. Я хочу бути з тобою. А ти? – Він заглянув мені в очі.

– І я хочу бути з тобою. – Мій телефон наполегливо дзвонив. Я застогнала від незадоволення , та телефон довелось взяти. Родина. Звичайно, тільки сім’я не заспокоїться поки з нею не поговориш.

– Мама. – Прошепотіла я Соломатіну і вийшла в кімнату за записником і цінною інформацією. Коли я повернулась в кухню, Соломатін сидів і крутив в руках кружку.

– Я ще дещо повинен зробити. Я поїду години на дві, а потім повернуся.

– Дім…

– Я швидко добре. – Він піднявся поцілував мене і пішов. Я чортихнулась вслід і набрала номер Ярослави.

– Ти мені потрібна. Терміново.

– Я в перукаря. Приїзди до «Сірої маски».

– Буду за 15 хвилин.

В невеличкому кафе, але з цілком пристойною кавою, я взяла собі чашку і сіла за крихітний столик і тут же підійшла Ярослава з новою зачіскою.

– Привіт! А тобі личить.

– Дякую. Підозрюю, якби не прозвучало слово, що я у перукаря, ти б не помітила.

– Ти ж знаєш, я маю тягу до вічної внутрішньої краси. Тому ти для мене завжди прекрасна.

– Ага. – Ярослава замовила собі кусочок торта з чаєм. І тут же запитала.

– І що в тебе трапилося?

– Не знаю поки що, та підозрюю якась фігня. Сьогодні до мене підійшов чоловік, який раніше був знайомий з Соломатіним і сказав, що мені потрібно поцікавитись де той провів минулий рік. Соломатін, коли його побачив дуже рознервувався і відповів, що то особисте і він не хоче про це говорити. Після чого Соломатін заявив, що йому потрібно поїхати години на дві. Як думаєш мені варто хвилюватись?

– Ну, більшість часу він провів за кордоном.

– Видно саме цікаве це те, що він там робив.

– Хочеш, що б я вияснила?

– Коли б ми з ним просто працювали , то відповіла б беззаперечно. А так не знаю. Але його те минуле, чомусь страшенно лякає.

– Підозрюєш, що він когось вбив?

– Ярослава і звідки в тебе стільки любові до людей?

– Від частого спілкування. Все від нього.

– Ладно. Не зважай. Ризикну, повірю, що справиться сам. А то починаю нагадувати параноїчку.

– Таємниці вони такі і зазвичай до добра не доводять.

– До добра зазвичай не доводить недовіра. І сварки. Розповідь одну згадала, як до бабки приходить жіночка і каже, що життя, не має так з чоловіком сваряться, чи не може бабка біді зарадити. А бабка принесла їй пляшечку і говорить, як тільки починаєш з чоловіком сваритись відразу набере води в рот, і не ковтай . Так жінка і зробила, чоловік свариться, а вона мовчить, він і замовк. Пройшов місяць. Ця жінка взяла пляшечку і понесла до бабки. Говорить, дякую вам, та ми більше не сваримося, візьміть це й чудовий засіб може кому, ще знадобиться. А бабка їй і каже. Там була просто вода з криниці.

– Мудра, не по рокам.

– Станеш тут совою - мудрою головою. Побігли тоді по домам. А то мій час як у Попелюшці кінця збігає. І чудовисько вернеться додому.

Все таки розмови з кращою подругою, йдуть на користь. От поговорила сама питання задала , сама і відповіла, зате, як на душі полегшало. Та додому я раніше Соломатіна не встигла, він сидів біля порогу.

– Привіт! Давно сидиш?

– Ще не дуже. Де ти була? Все нормально? - Піднявся він з сходинки.

– Все просто чудово. Мені треба було подумати. І думається мені краще в компанії кращої подруги.

– І про що думала? – Я задумливо потерла носа. Так, він не заспокоїться поки не оцінить усі загрози і перспективи. Я підійшла і поцілувала його. А потім нарешті відкрила двері і ми зайшли в дім.

– Твої таємниці дещо бентежать мене. І я зізнаюсь чесно поривалась натравити на тебе Ярославу. Але я цього не зробила. Я зрозуміла, що я довіряю тобі. І ти маєш повне право на своє приватне життя. – Він був здивований.

– Ясно. І ти на мене не сердишся?

– Я на тебе і не сердилась.

– Просто в тебе був такий вигляд, ти була зла.

– О, так я таки була зла. Але на того хлища і на ситуацію в яку він мене заганяв, а я ненавиджу бути безпорадною.

– Вибач. Я владнаю ситуацію з своїм минулим.

Ситуація не владналась, бо вже на другий день, хлищ вломився знову в мій кабінет. І почав з порогу.

– Він псих. І півроку лежав в психушці. То ви справді думаєте, що ваш бізнес не постраждає після того, як всі дізнаються про це. Я думаю, вам краще вмовити Соломатіна продати магазини. – Я дивилась на нього. От, що то справи Соломатіна закінчились лікарнею. Хоча з таким оточенням добродіїв,вони б і кого завгодно так закінчилися. Щось видно потрібно змінити Соломатіну в житті. – Зате добродій розпинався далі.

– Ганно Василівно ви ж розумна жінка, то я сподіваюсь ми домовимось.

– Знаєте в мене в житті було одне правило, ніколи не погрожуй, коли ти не здатний втілити це в життя. Ваша наполегливість вже почала втомлювати і забирати в мене час. Ваші погрози вважаю таким нікчемними, що навіть нічого робити не буду. І Соломатіна я підтримую. Що правда хід його думок може бути не настільки радужним, а враховуючи, як ви кажете, що він »псих» то бог вам на допомогу. А тепер перестаньте займати мій час і покиньте кабінет.

– Ви пошкодуєте про своє рішення. – Прошипів він.

– Я звичайно ознайомилась з вашими методами ведення справ, підкуп, улесливість , погрози, для вас всі методи добрі. Але і ваше в цьому слабке місце. Ви не створюєте чогось нового, не вдосконалюєте, не змінюєте, просто відбираєте і адаптуєте під себе. У Соломатіна завжди буде інша дорога, а ви його будете доганяти.

– Ваш Соломатін не в ладах з головою, він живе на таблетках. – Виплюнув, він ще одну порцію отрути.

– Сергій, пішов геть. – В дверях стояв Соломатін і я була певна , що він чув останні слова цього Сергія.

– Всього найкращого Ганна Василівна. – Я промовчала. Погляд Соломатіна для Сергія нічого доброго не обіцяв, та він закрив двері за Сергієм і залишився в кабінеті. Повільно повернувся до мене. Він навіть не дивився на мене просто стояв.

– Я…я не хотів, щоб ти вважала мене психом. – Його каяття не знало меж . – І те, що він сказав правда.

– Соломатін. – Тяжко зітхнула я. – Психом я тебе вважала з першої миті нашого знайомства. По правді там ще була купа різних епітетів, що тобі явно не лестили. Але я бачила тебе, що робило тебе вкрай цікавим для мене. Ти як магніт, що ближче наближаєшся, то сильніше притягує. Ти мені страшенно подобаєшся з усіма твоїми недоліками і перевагами з усім твоїм хаосом і неспокоєм. Мені дуже шкода, що тобі довелось пережити не найкращі часи, але я тебе люблю з усім що є і що було.

– Що ? Що ти сказала?

– Я сказала, що ти мені цілком влаштовуєш саме таким який ти є. Я сказала, що люблю тебе. І люблю вже досить давно. Тому заради усього доброго не лякайся так. Я все ж тобі в любові зізнаюсь, а в не в злочині проти людства.

– Я не лякаюсь. Я ще просто не вірю. Ти мене правда любиш?

– Абсолютно впевнена в своїх почуттях.

– І не покинеш мене?

– Навіть не подумаю. – Він нарешті таки відійшов від дверей і просто обійняв мене.

– Я так боявся – Пробурмотів він зарившись носом в моє волосся.

І у всіх пар рано чи пізно наступає момент знайомства з батьками. Моя родина не полінилась і вся дружно приїхала до мене в гості. Ідею познайомитись з родиною Соломатін зустрів , скажемо так прохолодно, але приречено. І тільки коли вже приїхав на саму вечерю, по його чорних колах перед очима і смиканому вигляді я зрозуміла, на скільки він знервується.

– І що тебе так лякає в знайомстві з моїми батьками?

– Якби в мене була дочка, я б ніколи її не віддав такому придуркові . – Все таки сказав він.

– Дім, я дуже люблю свою родину. Моя родина любить мене,але вони не вмішуються в моє життя. І тебе я люблю. – Спробувала я його розрадити.

– Ти сьогодні дуже гарна. – Прошепотів він і поцілував у висок.

– Тоді пішли знайомитись. – Моя родина була в кімнаті, під дружній галас, щось обговорюючи. Звичайно, вони замовчали, коли ми зайшли. Коротке представлення і ми сіли до столу. Соломатіна посадили напроти мене, поряд нього сіла мама і тата, поряд мене бабуся. Всі були трохи напружені , одна бабуся отримувала від усього задоволення. Але навіть і вона нахилилась до мене і прошепотіла: «А що з твоїм хлопцем?» Я перевела погляд на Діму, він сидів прямо і з таким відмороженим виразом обличчя. Зверхній погляд і холодна відповідь моєму батькові. А батько пильно за ним стежачи задавав і задавав все питання. Я зітхнула і нагнулась до бабусі.

– Він переляканий до смерті. Його теща була вкрай хворою жінкою, я сама її бачила. Її б психіатра хорошого. Це у нього захисна реакція організму така. А тато його видно зараз доконає.

– Не доконає.

– Василю. – Бабуся лагідно всміхнулась моєму батькові, того злегка перекосило. Характер у бабусі все таки не цукор. – А ти вже й забув, як прийшов мене знайомитись. – Батько трагічно поморщився. – Жених перенервував і втратив свідомість прямо за столом. – Щось мені здалося, що після такої історії, Соломатін зблід ще більше. Але бабуся відвела увагу від Соломатіна і дісталось батькові, поки мама не розсміялась і не врятувала батька. Н-да вечеря вдалася. Я пішла з мамою на кухню, допомогти прибрати з столу, чоловіки залишились в залі.

– Пам’ятаю, як я почувалась коли знайомила з мамою твого батька. Незручно не те слово. А твій батько щось відповідав невпопад , а у мами ставав все холодніший і холодніший вигляд.

– Так, бабуся поглядом заморожувати уміє.

– Татко твій схоже теж перенервував.

– Це мило. Але ж я давно вже не маленька дівчинка.

– Для нас ти завжди будеш нашою донечкою і ми будемо про тебе хвилюватись, пишатись твоїми досягненнями і мріяти про онуків.

– А по тому, як тато вів допит то до внуків там може бути дуже далеко.

– Дай йому час. І все буде добре.

– Пішли повертатись, поки Дімка не вирішив, що я його покинула і втекла через вікно в кухні.

– А що може?

– Уява знаєш, яка у нього буйна.

– Тоді пішли, щастям ризикувати не будемо. – Ми з мамою вийшли, чесне слово Соломатін, здається очей не зводив з кухні. З усіма попрощавшись я провела Дмитра до машини. Соломатін мовчав і тискав мою руку, потім зітхнув і обійняв мене.

– І як все пройшло? – Десь біля мого вуха , пошепки запитав він.

– Все пройшло чудово. – Розсміялась я. – І взагалі зовсім тебе відпускати не хочу. – Подумавши додала я. – Тому, або ти переїдеш до мене, або я переїду до тебе. – Він завмер, я вже подумала, що погарячкувала з пропозицією.

– А ти переїдеш?

– Куди скажеш. – Тепер уже він відсунув мене від себе і пильно заглянув мені в очі.

– І навіть вийдеш за мене заміж?

– Так, вийду.

– Тоді ми одружимось, так швидко як це можна зробити.

Content

Шаграй Наталья Миколаївна Чорна бузина (СИ)