Quo vadis?

Henryk Sienkiewicz

DÍL PRVNÍ

KAPITOLA 1

Petronius se probudil stěží v poledne a jako obyčejně velmi unaven. Včera byl na hostině u Nerona. Protáhla se pozdě do noci. V poslední době přestávalo Petroniovi nějak sloužit zdraví. Sám o sobě říkával, že se ráno probouzí jakoby zdřevěnělý a neschopen soustředit myšlenky. Ale ranní koupel a důkladná masáž těla otroky, kteří v tom byli vycvičeni, zrychlovaly postupně oběh jeho líné krve, probouzely ho, křísily, vracely mu síly, takže z oleothekia, posledního oddělení lázní, vycházel ještě vždycky jako znovuzrozený, s očima zářícíma vtipem a veselím, omlazen, pln života, pln půvabu, nedostižný, že se s ním nemohl rovnat ani sám Otho, prostě skutečný arbiter elegantiarum, jak ho nazývali.

Do veřejných lázní chodíval zřídka: ledaže tam mluvil nějaký pozoruhodný rétor, o němž se hovořilo ve městě, anebo když se v efebiích konaly zvlášť zajímavé zápasy. Měl ostatně ve své insule vlastní thermy, které mu Celer, věhlasný společník Severův, rozšířil, přestavěl a zařídil s tak neobyčejným vkusem, že sám Nero přiznával, že jsou lepší než císařské, i když císařské lázně byly rozsáhlejší a zařízeny s nesrovnatelně větším přepychem.

Probudiv se tedy pozdě po oné hostině, na které, unuděn již Vatiniovým šaškováním, zúčastnil se spolu s Neronem, Lucanem a Senecionem diatriby, zda má žena duši, osvěžoval se nyní jako obyčejně v lázních.

Dva obrovští balneatoři jej právě položili na cypřišovou mensu, pokrytou sněhobílým egyptským byssem, a dlaněmi namáčenými ve vonném oleji počali třít jeho hezky stavěné tělo. Čekal se zavřenýma očima, až teplo laconica a teplo jejich rukou přejde do něho a zbaví jej únavy.

Avšak po chvíli se dal do řeči. Otevřel oči a začal se vyptávat na počasí a pak na gemy, které mu zlatník Idomen slíbil dnes poslat k prohlédnutí… Dozvěděl se, že počasí je hezké, že vane lehký vánek od Albských vrchů a že gemy nepřišly. Petronius přivřel opět oči a rozkázal, aby ho přenesli do tepidaria, když vtom vyhlédl zpoza závěsu nomenclator a oznámil, že Petronia přišel navštívit mladý Marcus Vinicius, který se právě vrátil z Malé Asie.

Petronius rozkázal, aby hosta uvedli do tepidaria, a sám se tam přestěhoval. Vinicius byl syn jeho starší sestry, která se před lety provdala za Marka Vinicia, konsula za Tiberiových časů. Mladík sloužil nyní pod Corbulonem proti Parthům a vracel se po skončené válce do města. Petronius k němu cítil určitou náklonnost, která hraničila s láskou, protože Marcus byl hezký, atleticky rostlý mladík a dovedl zároveň zachovávat ve zkaženosti jistou estetickou míru, a toho si Petronius vážil nade všecko.

“Pozdrav Petroniovi!” řekl mladý člověk, vcházeje pružným krokem do tepidaria. “Kéž tě všichni bohové zahrnují štěstím, zvláště pak Asklepios a Kypris, protože pod jejich dvojí ochranou tě nemůže potkat nic zlého.”

“Buď vítán v Římě a kéž je ti odpočinek po válce sladký,” odpověděl Petronius a vytáhl ruku ze záhybů měkké carbasové tkaniny, do níž byl zavinut. “Co nového v Arménii? A když už jsi byl v Asii, nezavadil jsi náhodou o Bithynii?”

Petronius byl kdysi místodržitelem v Bithynii, ba co více, spravoval ji rázně a spravedlivě. Bylo to v podivném rozporu s charakterem tohoto člověka, proslulého svou zženštilostí a zálibou v rozkoších – ale právě proto vzpomínal rád na ony doby, protože byly důkazem, čím by mohl a dovedl být, kdyby se mu zlíbilo.

“Byl jsem v Herakleji,” odpověděl Vinicius. “Vyslal mě tam Corbulo s rozkazem přivést posily.”

“Ach, Heraklea! Znal jsem tam jednu dívku z Kolchidy. Dal bych za ni všechny zdejší rozvedenky nevyjímaje Poppaeu. Ale to bylo dávno! Povídej raději, co nového před Parthskou zdí. Abych ti pravdu řekl, nudí mě všichni ti Vologesové, Tiridatové, Tigranové a celá ta barbarská sebranka, která – jak tvrdí mladý Arulanus – chodí doma ještě po čtyřech a jen před námi si hraje na lidi. Ale nyní se o nich v Římě hovoří hodně, už proto, že je nebezpečné mluvit o něčem jiném.”

“Válka pokračuje špatně, a nebýt Corbulona, mohla by se změnit v porážku.”

“Corbulo! U Bakcha! To je opravdový bůh války, skutečný Mars: veliký vojevůdce, ale zároveň prchlivý, čestný a hloupý. Mám ho rád už proto, že se ho Nero bojí.”

“Corbulo není hloupý člověk.”

“Možná že máš pravdu, ale ostatně – je to všechno jedno. Hloupost, jak říká Pyrrhón, není o nic horší než moudrost a ničím se od ní neliší.”

Vinicius začal vyprávět o válce, ale když Petronius přivřel víčka, mladý člověk vida jeho unavený a trochu pohublý obličej, změnil předmět hovoru a začal se ho s jistou starostlivostí vyptávat na zdraví.

Petronius otevřel znovu oči.

Zdraví!… Ne. Necítí se zdráv. Pravda, není ještě tak daleko jako mladý Sisenna, který ztratil citlivost natolik, že když ho ráno přenášeli do lázní, zeptal se:

“Sedím?” Ale zdráv Petronius není. Vinicius jej před chvílí doporučil ochraně Asklepia a Kypridy. Ale on, Petronius, nevěří v Asklepia. Vždyť se ani neví, čí syn je ten slavný Asklepios, zda Arsinoin nebo Koronidin, a je-li nejistá matka, co teprve říci o otci? Kdopak se může dneska zaručit třeba jen co do vlastního otce?

Zde se Petronius rozesmál a pak pokračoval:

“Před dvěma lety jsem sice poslal do Epidauru tři tucty živých drozdů a kádinku zlata, ale víš proč? Řekl jsem si: pomůže nebo nepomůže – ale neuškodí. Jestliže lidé na světě přinášejí ještě bohům oběti, pak myslím, že všichni uvažují jako já. Všichni. Snad jen kromě poháněčů mulů, kteří se pronajímají pocestným u Porta Capena. Kromě s Asklepiem měl jsem také co dělat s asklepiady, když jsem vloni trochu stonal na měchýř. Konali za mne inkubace. Věděl jsem, že jsou to taškáři, ale zároveň jsem si říkal: uškodit mi to nemůže. Svět stojí na samém taškářství a život je iluze. Také duše je klam. Člověk musí mít však tolik rozumu, aby dovedl odlišit příjemné iluze od nepříjemných. Ve svém hypocaustu dávám topit cedrovým dřívím posypaným ambrou, protože dávám v životě přednost vůním před zápachy. A pokud jde o Kypridu, jíž jsi mě doporučil také, projevuje se její péče o mne tak, že mám píchání v pravé noze. Ale jinak je to dobrá bohyně. A tak se mi zdá, že i ty teď poneseš dříve či později na její oltář bílé holubice.”

“Máš pravdu,” řekl Vinicius. “Vyhnuly se mi střely Parthů, ale zasáhl mě šíp Amorův… Docela neočekávaně, několik stadií před městskou branou.”

“U bílých kolen Charitek! Tohle mi musíš vyprávět, až budeš mít čas,” řekl Petronius.

“Však jsem tě přišel požádat o radu,” odpověděl Marcus.

Avšak vtom vešli epilátoři a začali se zabývat Petroniem. Marcus shodil tuniku a vstoupil do vany s vlažnou vodou, neboť Petronius ho pozval, aby se vykoupal.

“Ach, ani se tě neptám, opětuje-li tvé city,” řekl Petronius, prohlížeje si mladé Viniciovo tělo, které vypadalo jako vytesané z mramoru. “Kdyby tě byl viděl Lysippos, zdobil bys nyní jako socha mladého Herkula bránu do Palatinu.”

Mladý člověk se spokojeně usmál a začal se nořit do vany, hojně při tom vyšplouchávaje teplou vodu na mozaiku znázorňující Héru v okamžiku, kdy prosí Spánek, aby uspal Dia. Petronius se naň zahleděl spokojeným okem umělce.

Ale když se už dost vynadíval a oddal se zas rukám epilátorů, vešel lector, na břichu bronzovou krabici a v ní svitky papyru.

“Chceš poslouchat?” zeptal se Petronius.

“Když je to tvé dílo, pak rád,” odpověděl Vinicius.

“Ale jestliže ne, raději bych hovořil. Poetové přepadávají dneska lidi na každém nároží.”

“Máš pravdu. Nemůžeš jít kolem baziliky, kolem lázní, kolem bibliotéky nebo knihkupectví, abys tam neviděl poetu gestikulujícího jako opice. Agrippa, když sem přijel z Východu, považoval je za blázny. Ale to je teď taková doba. Caesar píše verše, a tak jdou všichni v jeho stopách. Je jen zakázáno psát lepší verše než caesar. A právě proto se trochu bojím o Lucana… Ale já píši prózou, a tou ostatně nečastuji ani sebe samého, ani jiné lidi. To, co měl lector číst, jsou codicilli toho ubožáka Fabricia Veientona.”

“Proč ubožáka?”

“Protože mu řekli, aby si zahrál na Odyssea a nevracel se domů až do nového nařízení. Bude mít tu svou odysseu o to snazší než Odysseus, že jeho ženou není Penelopa. Nemusím ti, doufám, povídat, že to udělali hloupě. Jenže tady nikdo nebere nic jinak než povrchně… Je to dost slabá a nudná kniha. Lidé ji začali náruživě číst, až když autora poslali do vyhnanství. Teď je slyšet ze všech stran: ,Scandala! Scandala!’

Je možné, že některé věci si Veiento vymyslil, ale já znám město a znám naše patres a naše ženy, a proto tě ujišťuji, že to vše je bledší než skutečnost. Když se to tak vezme, každý tam teď hledá – sebe s obavami a své známé se škodolibou radostí. V Avirunově knihkupectví přepisuje tu knihu podle diktanda sto písařů.

A její úspěch je zaručen.”

“Ty tam nejsi namočen?”

“Jsem, ale autor se nestrefil, protože já jsem předně horší a pak ne tak povrchní, jak mě vylíčil. Podívej se, my jsme tady už dávno ztratili cit pro to, co se sluší nebo nesluší. Mně samému se zdá, že když se to vezme doopravdy, není v tom takový rozdíl, i když Seneca, Musonius a Thrasea předstírají, že jej vidí. Mně je to všechno jedno! U Herkula, že povídám, co si myslím!

Ale zachoval jsem si tu přednost, že vím, co je ošklivé a co krásné – a v tom se například náš měděnobradý básník, vozataj, zpěvák, tanečník a histrio – nevyzná.”

“A stejně je mi líto Fabricia! Je to dobrý společník.”

“Zahubila ho sebeláska. Kdekdo jej podezíral, nikdo nic pořádně nevěděl, ale on sám to nedovedl vydržet a rozšeptával to na všechny strany jako veliké tajemství. Slyšel jsi o Rufinově případu?”

“Ne.”

“Přejděme tedy do frigidaria, tam se ochladíme a tam ti o něm budu vyprávět.”

Přešli do frigidaria, v jehož středu tryskala vzhůru fontána zbarvená do světlerůžova a šířící fialkovou vůni. Tam usedli do výklenků vystlaných hedvábím a začali se ochlazovat. Chvíli mlčeli. Vinicius hleděl nějaký čas zamyšleně na bronzového fauna, který si přehodil přes rameno nymfu a chtivě hledal svými ústy její rty; pak řekl:

“Ten to dělá správně. Tohle je v životě nejkrásnější.”

“Víceméně! Ale ty kromě toho miluješ také válku, kterou já nemám rád, protože pod stany pukají nehty a ztrácejí svou růžovost. Ostatně – každý má v něčem zalíbení. Měděnobradý má rád zpěv, zvláště svůj vlastní, a starý Scaurus svou korintskou vázu, která stojí v noci u jeho lůžka a kterou líbá, nemůže-li usnout.

Celý okraj jí už vylíbal. A pověz mi, ty nepíšeš básně?”

“Ne. Nikdy v životě jsem nesložil jediný celý hexametr.”

“A nehraješ na loutnu a nezpíváš?”

“Ne.”

“A nejezdíš s vozem?”

“Závodil jsem svého času v Antiochii, ale bez úspěchu.”

“Pak tedy nemám o tebe starost. A ke které straně patříš v hippodromu?”

“K zeleným.”

“Jsem tedy úplně klidný, zvláště proto, že i když máš velký majetek, nejsi přece jen tak bohatý jako Pallas nebo Seneca. Protože, abys věděl, u nás je teď dobré psát básně, zpívat za doprovodu loutny, recitovat a závodit v cirku, ale ještě lepší a zvláště bezpečnější je nepsat básně, nehrát, nezpívat a nezávodit v cirku.

A nejlepší je obdivovat se, když tyto věci dělá Měděnobradý. Jsi hezký hoch, může ti tedy hrozit snad jen to, že by se do tebe zamilovala Poppaea. Ale ona je na to příliš zkušená. Lásky si užila dost při svých dvou prvních mužích, při třetím jí jde o něco jiného. A víš, že ten hlupák Otho ji dosud k zbláznění miluje?…

Chodí po hispanských skaliscích a vzdychá. Ztratil do té míry své dávné návyky a tak přestal dbát na sebe, že mu na úpravu účesu stačí teď pouhé tři hodiny denně. Kdo by se toho byl nadál, zvláště u Othona!”

“Já ho chápu,” odpověděl Vinicius. “Ale na jeho místě bych dělal něco jiného.”

“A co?”

“Tvořil bych z tamějších horalů legie, které by mu byly věrné. Jsou to zdatní vojáci, ti Iberové.”

“Vinicie, Vinicie! Mám téměř chuť říci, že bys to nedovedl. A víš proč? Takové věci se dělají, ale nehovoří se o nich. Ani jako o možnosti. Pokud jde o mne, já bych se na jeho místě smál Poppaeji, smál bych se Měděnobradému a tvořil bych si legie, ale ne z Iberů, nýbrž z Iberek. A nanejvýš bych snad psal epigramy, které bych ostatně nikomu nepředčítal, tak jako ten ubohý Rufinus.”

“Chtěl jsi mi vyprávět o jeho případu.”

“Povím ti to v unctuariu.”

Ale v unctuariu přivábilo Viniciovu pozornost něco jiného – překrásné otrokyně, které tam očekávaly koupající se muže. Dvě z nich, černošky, podobné nádherným sochám z ebenu, začaly natírat jejich těla jemnými arabskými voňavkami, jiné dívky z Frygie, které se vyznaly v česání, držely v měkkých a jako had ohebných pažích leštěná kovová zrcadla a hřebeny, další dvě, řecké dívky z ostrova Kóu, podobající se bohyním, čekaly jako vestiplicae, až nadejde chvíle, kdy budou tógy svých pánů skládat do důstojných záhybů.

“U Dia Hromovládného!” řekl Marcus Vinicius.

“Jaký ty tu máš výběr!”

“Dávám přednost výběru před počtem,” odpověděl Petronius. “Celá má familia v Římě nečítá více než čtyři sta hlav. Myslím, že k osobní obsluze potřebují více lidí snad jen zbohatlíci.”

“Krásnější těla nemá snad ani Měděnobradý,” hovořil Vinicius dále a chřípí se mu rozšířilo.

Petronius odpověděl s jistou dávkou blahosklonné nedbalosti:

“Jsi můj příbuzný a já nejsem ani tak neoblomný jako Bassus, ani takový puntičkář jako Aulus Plautius.”

Avšak Vinicius, uslyšev toto poslední jméno, zapomněl na chvíli na dívky z Kóu. Zvedl živě hlavu a zeptal se:

“Jak sis tak vzpomněl na Aula Plautia? Víš o tom, že když jsem si před městem vykloubil ruku, strávil jsem více než deset dnů v jejich domě? Plautius jel v okamžiku, kdy se nehoda stala, právě kolem, a když viděl, že mám velké bolesti, vzal mě k sobě a tam mě jeho otrok, lékař Merión, vyléčil. Právě o tom jsem s tebou chtěl mluvit.”

“Proč? Nezamiloval ses náhodou do Pomponie?

Jestliže ano, tak tě lituji: není to už žádná mladice a je přespříliš ctnostná. Nedovedu si představit nic horšího než takové spojení. Brrr!”

“Kdepak do Pomponie! Eheu!” řekl Vinicius.

“Do koho tedy?”

“Kdybych já to věděl, do koho! Vždyť já ani pořádně nevím, jak se jmenuje: Lygie nebo Kallina? V Plautiově domě jí říkají Lygie, protože pochází z národa Lygů, ale má také své barbarské jméno Kallina. Je to podivný dům, těch Plautiů. Lidí se v něm rojí plno, ale ticho je tam jako v hájích v Subiacu. Řadu dní jsem nevěděl, že v tomto domě bydlí bohyně. Až jednou za svítání jsem ji spatřil, jak se myje u zahradní fontány.

A přísahám ti při pěně, z níž se zrodila Afrodita, že paprsky jitřního slunce prosvěcovaly její tělo. Měl jsem dojem, že jakmile slunce zmizí, musí se rozplynout ve světle, jako se rozplývá jitřenka. Od onoho dne jsem ji viděl ještě dvakrát a od onoho dne také nevím, co je klid, neznám žádné jiné touhy, nechci vědět, co mi může dát město, nechci ženy, nechci zlato, nechci korintskou měď ani jantar, ani perlovec, ani víno, ani hostiny, chci jen a jen Lygii. Říkám ti upřímně, Petronie, že po ní toužím tak, jak toužil po Pasitheji bůh spánku, zobrazený na mozaice ve tvém tepidariu, toužím po ní celé dny a noci.”

“Když je to otrokyně, tak ji odkup.”

“Není otrokyně.”

“Co tedy je? Plautiova propuštěnka?”

“Nebyla nikdy otrokyní, a proto nemohla být propuštěna.”

“Co tedy?”

“Nevím: královská dcera nebo něco takového.”

“Vzbuzuješ ve mně zvědavost, Vinicie.”

“Chceš-li mě poslouchat, hned tvou zvědavost ukojím. Není to příliš dlouhý příběh. Ty jsi možná znal osobně Vannia, krále Suebů, který byl vyhnán z vlasti a žil dlouhou dobu tady v Římě, ba proslavil se dokonce štěstím ve hře v kostky a jako dobrý vozataj. Caesar Drusus ho uvedl opět na trůn. Vannius, v podstatě zdatný člověk, vládl zpočátku dobře a vedl šťastné války, ale později začal přespříliš odírat z kůže nejen sousedy, nýbrž i samé Sueby. A tak se Vangio a Sido, dva jeho bratranci, synové Vibilia, krále Hermandurů, rozhodli, že ho přinutí, aby odjel opět do Říma … zkusit štěstí v kostkách.”

“Vzpomínám si, bylo to nedávno, za Claudia.”

“Ano. Vypukla válka. Vannius si přizval na pomoc Jazygy a jeho drazí bratránci Lygy. Ti, když uslyšeli o Vanniově bohatství, zvábeni nadějí na kořist, přitáhli v takovém počtu, že sám císař Claudius se začal obávat o klid na hranici. Claudius se nechtěl vměšovat do válek barbarů, ale přesto napsal Ateliovi Histerovi, který velel podunajské legii, aby bedlivě sledoval průběh války a nedovolil porušit mír u nás. Hister si tenkrát vyžádal od Lygů slib, že nepřekročí hranice. Lygové nejen souhlasili, nýbrž dali mu dokonce i rukojmí, mezi nimiž byla i žena a dcera jejich vojevůdce… Víš, přece, že barbaři táhnou do válek s ženami a dětmi…

Nuže, má Lygie je dcera onoho vojevůdce.”

“Odkud to všechno víš?”

“Řekl mi to sám Aulus Plautius. Lygové tenkrát hranice sice nepřekročili, jenže barbaři přitáhnou jako bouřka a zase jako bouřka odtáhnou. Tak zmizeli i Lygové se svými tuřími rohy na hlavě. Porazili Vanniovy Sueby a Jazygy, ale jejich král padl. A proto odtáhli s kořistí a rukojmí zůstala v Histerových rukou. Matka brzy zemřela a dítě poslal Hister, nevěda, co s ním, místodržiteli celé Germánie Pomponiovi. Ten se po válce s Chatty vrátil do Říma, kde mu Claudius, jak víš, dovolil slavit triumf. Děvče šlo tenkrát za vítězovým vozem, ale po slavnosti nevěděl zase Pomponius, co s ní, protože rukojmí nemohl považovat za otrokyni, a tak ji nakonec dal své sestře Pomponii Graecině, Plautiově manželce. V tomto domě, kde vše, počínaje pány a konče drůbeží v kurníku, je ctnostné, vyrostla i Lygie v dívku bohužel tak ctnostnou jako sama Graecina, ale zároveň tak krásnou, že i Poppaea by vedle ní vypadala jako podzimní fík vedle jablka Hesperidek.”

“A dál?”

“Znovu ti povídám, že od okamžiku, kdy jsem viděl, jak u fontány prozařují paprsky její tělo, šíleně jsem se zamiloval.”

“Je tedy průzračná jako lampreda nebo jako mladá sardinka?”

“Nežertuj, Petronie, a jestliže tě mate nenucenost, s níž já sám hovořím o své touze, tedy věz, že pestrý šat zakrývá nejednou hluboké rány. Musím ti také říci, že když jsem se vracel z Asie, spal jsem jednu noc v Mopsově svatyni, abych měl věštecký sen. Ve snu se mi zjevil sám Mopsos a oznámil mi, že v mém životě dojde k velké změně, kterou způsobí láska.”

“Slyšel jsem, jak Plinius říká, že nevěří v bohy, ale věří ve sny. Je možné, že má pravdu. Mé vtipkování mi také nepřekáží, abych se občas nezamyslil nad tím, že je snad skutečně jen jedno božstvo, věčné, všemohoucí, tvořivé – Venus Genitrix. V ní jsou soustředěny duše, v ní jsou soustředěna těla a věci. Eros pozvedl svět z chaosu; učinil-li dobře, to je jiná otázka, ale je-li tomu už jednou tak, musíme uznat jeho moc, i když jí zrovna nedobrořečíme…”

“Ach Petronie! Člověk najde ve světě vždycky snadněji filozofování než dobrou radu.”

“Řekni mi tedy už jednou, co vlastně chceš?”

“Chci mít Lygii. Chci, aby tyto mé paže, které objímají nyní pouze vzduch, mohly obejmout a přitisknout na hruď ji. Chci dýchat její dech. Kdyby byla otrokyně, dal bych za ni Aulovi sto děvčat s nohama obílenýma vápnem na znamení, že jsou vystavována na prodej poprvé. Chci ji mít ve svém domě tak dlouho, dokud má hlava nebude bílá jako vrchol Soracte v zimě.”

“Ta tvá Lygie není sice otrokyně, ale buď jak buď patří k Plautiově familii, a protože je to opuštěné dítě, nemůže být považována za alumnu. Plautius by ti ji mohl přenechat, kdyby chtěl.”

“To tedy neznáš Pomponii Graecinu. Ostatně oba k ní přilnuli jako k vlastnímu dítěti.”

“Pomponii znám. Úplný cypřiš. Kdyby to nebyla Aulova žena, mohla by se pronajímat jako plačka. Od Juliiny smrti nesvlékla černou stolu a vůbec vypadá, jako by už zaživa chodila po asfodelové louce.

A k tomu ke všemu je univira, je tedy mezi našimi čtyřnásobnými a pětinásobnými rozvedenkami zároveň Phoenixem… Abych nezapomněl… Slyšel jsi, že se prý Phoenix teď někdy skutečně vylíhl v horním Egyptě? To se mu prý přihází ne častěji než jednou za pět set let.”

“Petronie, Petronie! O Phoenixovi si popovídáme někdy jindy.”

“Co já ti mohu říci, Marku milý? Znám Aula Plautia, který si na mne do jisté míry potrpí, i když odsuzuje můj způsob života, a snad si mne váží více než jiných, protože ví, že jsem nikdy nedonášel, jako například Domitius Afer, Tigellinus a celá ta klika Ahenobarbových přátel. Aniž jsem při tom ze sebe dělal stoika, mračil jsem se nejednou nad těmi Neronovými činy, na které Seneca a Burrhus hleděli shovívavě.

Jestliže si myslíš, že bych ti mohl u Aula něco vyjednat – rád ti posloužím.”

“Myslím, že bys mohl. Máš na něho vliv a nadto vládne tvůj rozum nevyčerpatelnými prostředky. Kdyby ses seznámil se situací a promluvil s Plautiem…”

“Máš příliš dobré mínění o mém vlivu a vtipu, ale jde-li jenom o to, promluvím s Plautiem, jen co se vrátí do města.”

“Vrátil se před dvěma dny.”

“Je-li tomu tak, půjdeme teď do triclinia, kde čeká snídaně, a pak, až načerpáme sil, dáme se odnést k Plautiovi.”

“Měl jsem tě vždycky rád,” ozval se živě Vinicius, “ale teď dám snad ke svým lárům postavit tvou sochu – podívej se, tak krásnou, jako je tato – a budu jí přinášet oběti.”

Při těchto slovech se otočil k sochám, které zdobily celou jednu stěnu provoněné místnosti, a ukázal rukou na Petroniovu sochu, která ho představovala jako Herma s berlou štěstí v ruce.

Pak dodal:

“U světla Héliova! Jestliže ti byl podoben božský Alexandros – není se co divit Heleně.”

A v tomto výkřiku bylo stejně upřímnosti jako pochlebenství, neboť Petronius, i když starší a ne tak atletické postavy, byl krásnější než Vinicius. Ženy v Římě se obdivovaly nejen jeho ostrovtipu a vkusu, který mu získal přízvisko arbiter elegantiarum, nýbrž i jeho tělu. Tento obdiv se zračil i v obličeji oněch děvčat z Kóu, která teď urovnávala záhyby jeho tógy. Jedna z nich, Euniké, jej tajně milovala a nyní mu hleděla pokorně a nadšeně do očí.

On si toho však nevšiml; usmál se jen na Vinicia a začal mu místo odpovědi citovat Senecův výrok o ženách:

“Animal impudens… etc…”

Pak ho objal paží kolem ramen a zavedl do triclinia.

V unctuariu začaly dvě řecké dívky, frygická děvčata a dvě černošky uklízet epilichnia s vonnými mastmi. Ale vtom se za poodhrnutým závěsem frigidaria objevily hlavy balneatorů a ozvalo se tiché: “Pst!”

Na toto zavolání jedna Řekyně, frygická děvčata a obě Ethiopky živě poskočily a zmizely v okamžení za závěsem. V thermách začínaly chvíle svévole a prostopášnosti, jimž inspector nebránil, protože se často sám zúčastňoval těch nevázaných zábav. Tušil je ostatně i Petronius, ale jako člověk shovívavý, který nerad trestá, přimhuřoval nad nimi oči.

V unctuariu zůstala jen Euniké. Chvíli naslouchala hlasům a smíchu, vzdalujícím se do laconica, a pak uchopila slonovinou a jantarem vykládanou stoličku, na níž seděl před chvílí Petronius, a postavila ji opatrně k jeho soše.

Unctuarium bylo naplněno slunečním světlem a barvami, odrážejícími se od duhových mramorů, jimiž byly obloženy stěny.

Euniké vystoupila na stoličku, a když byla stejně vysoko jako socha, objala pojednou pažemi její krk, odhodila si dozadu zlaté vlasy, a tulíc se svým růžovým tělem k bílému mramoru, vášnivě přitiskla ústa k chladným rtům Petroniovým.

KAPITOLA 2

Po jídle, kterému se říkalo snídaně a k němuž zasedli oba přátelé v době, kdy obyčejní smrtelníci byli už dávno po poledním prandiu, navrhl Petronius lehké zdřímnutí. Podle něho bylo ještě brzy na návštěvy.

Jsou sice lidé, kteří začínají navštěvovat známé za východu slunce a považují to nadto za starý římský zvyk.

Ale on, Petronius, to považuje za zvyk barbarský. Nejvhodnější jsou odpolední hodiny, ne však dříve, dokud se slunce neposune k chrámu Jova Kapitolského a nezačne se dívat kose na Forum. Na podzim bývá ještě horko a lidé po jídle rádi spí. A zatím se tak příjemně naslouchá šumění fontány v atriu a po povinných tisíci krocích je tak příjemné zdřímnout si v načervenalém světle, procezeném skrz purpurové, napůl zatažené velarium. Vinicius uznal správnost jeho slov, i začali se tedy procházet, hovořit nenuceně o tom, co je nového na Palatinu a ve městě, a také trochu filozofovat o životě. Petronius se pak odebral do cubicula, ale nespal dlouho. Za půl hodiny se objevil a rozkázav, aby mu přinesli verbenu, začal k ní čichat a natírat si jí ruce a skráně.

“Nevěřil bys,” řekl, “jak to oživuje a osvěžuje…

Teď jsem připraven.”

Lektika čekala už dlouho, nasedli tedy a dali se nést na Vicus Patricius, do Aulova domu. Petroniova insula stála na jižním svahu Palatinu, nedaleko takzvaných Carin, nejkratší cestu by tedy měli pod Forem, ale protože se Petronius chtěl zároveň zastavit u zlatníka Idomena, dal rozkaz, aby jej nesli přes Vicus Apollinis a přes Forum k Vicu Sceleratu, na jehož rohu bylo plno nejrůznějších tabern.

Obrovští černoši zvedli lektiku a vykročili. Před nimi šli otroci zvaní pedisequi. Petronius přibližoval co chvíli ruce vonící verbenou k nosu a zdálo se, že o něčem uvažuje. Po chvíli řekl:

“Napadá mi, že není-li ta tvá lesní nymfa otrokyně, mohla by přece opustit dům Plautiů a přestěhovat se do tvého. Zahrnul bys ji láskou a obklopil bohatstvím tak jako já svou zbožňovanou Chrysothemidu, jíž mám – mezi námi řečeno – přinejmenším stejně dost jako ona mne.”

Marcus zavrtěl hlavou.

“Ne?” zeptal se Petronius. “V krajním případě bychom se s celou záležitostí obrátili na caesara a můžeš si být jist, že Měděnobradý by byl na tvé straně, už jen proto, že by podlehl mému vlivu.”

“Neznáš Lygii!” odpověděl Vinicius.

“Dovol mi tedy, abych se zeptal, znáš-li ji ty jinak než jen od vidění? Mluvil jsi s ní? Vyznal jsi jí svou lásku?”

“Napřed jsem ji viděl u fontány, ale pak jsem ji potkal ještě dvakrát. Nezapomeň, že za svého pobytu v domě Aulů jsem bydlil v postranní ville, určené pro hosty, a protože jsem měl vykloubenou ruku, nemohl jsem sedat u společného stolu. Teprve v předvečer dne, na který jsem oznámil svůj odjezd, setkal jsem se s Lygii u večeře – ale nemohl jsem s ní promluvit ani slova. Musil jsem poslouchat Aulovo vyprávění o jeho vítězstvích v Británii a pak o úpadku malých statků v Itálii, o úpadku, jemuž se snažil zabránit ještě Licinius Stolo. Vůbec si nedovedu představit, že by Aulus dovedl mluvit o něčem jiném; a nedomnívej se, že se nám podaří vykroutit se z toho – ledaže budeš chtít poslouchat o zženštilosti dnešní doby. Mají tam v kurnících bažanty, ale nejedí je, protože se drží zásady, že každý snědený bažant přibližuje konec římské moci.

Podruhé jsem ji potkal u zahradní cisterny, v ruce s čerstvě utrženou třtinou, jejíž chochol namáčela do vody a skrápěla kosatce, rostoucí kolem. Podívej se na má kolena. U Héraklova štítu, povídám ti, že se netřásla, když na naše manipuly postupovala s vytím mračna Parthů, ale třásla se u oné cisterny. Upadl jsem do rozpaků jako chlapec, který nosí na krku ještě bulu, a jen očima jsem žebral o slitování, nemoha dlouho promluvit ani slova.”

Petronius na něj pohlédl téměř závistivě.

“Šťastlivče!” řekl. “I kdyby svět a život byly sebehorší, zůstane v nich jedno věčné dobro – mládí!”

A po chvíli se otázal: “A neoslovil jsi ji?”

“Oslovil. Když jsem se trochu vzpamatoval, řekl jsem jí, že se vracím z Asie, že jsem si před městem vykloubil ruku a že jsem velmi trpěl, ale v okamžiku, kdy mám opustit tento pohostinný dům, vidím, že utrpení v něm stojí za víc než rozkoš někde jinde, že nemoc zde stojí za víc než jinde zdraví. Naslouchala mým slovům také rozpačitě, se skloněnou hlavou a při tom kreslila něco třtinou do písku. Pak pozvedla zrak, pohlédla ještě jednou na to, co nakreslila, pak ještě jednou na mne, jako by se chtěla na něco zeptat a znenadání utekla jako hamadryáda před přihlouplým faunem.”

“Má asi hezké oči.”

“Jako moře – a já v nich utonul jako v moři. Věř mi, že archipelagos je méně blankytný. Za chvíli přiběhl malý Plautius a začal se mne na něco vyptávat.

Ale já nebyl s to pochopit, oč mu jde.”

“Ó Athéné!” zvolal Petronius. “Sejmi tomuto chlapci z očí pásku, kterou mu tam uvázal Eros, protože jinak si roztříští hlavu o sloup Venušina chrámu!”

Pak oslovil Vinicia:

“Ty jarní pupenče na stromě života, ty první zelená větévko ve vinohradu! Měl bych tě místo k Plautiům dát zanést do domu Gelociova, kde je škola pro chlapce neznající život.”

“Co vlastně chceš?”

“A co nakreslila do písku? Nebylo to náhodou Amorovo jméno, nebylo to snad srdce probodené jeho šípem nebo něco takového, z čeho bys mohl poznat, že satyři pošeptali té nymfě do ucha už nejedno tajemství života? Jak jsi mohl nepohlédnout na ta nakreslená znamení!”

“Oblékl jsem tógu dříve, než si snad myslíš,” řekl Vinicius, “a ještě než přiběhl malý Aulus, bedlivě jsem si ony znaky prohlížel. Vím přece, že i v Řecku i v Římě kreslí děvčata do písku vyznání, která nechtějí vyslovit jejich ústa… Ale hádej, co nakreslila!”

“Jestliže něco jiného, než co jsem se domníval, pak neuhádnu.”

“Rybu.”

“Co to povídáš?”

“Povídám: rybu. Mělo to snad znamenat, že v jejích žilách teče dosud chladná krev? – Nevím! Ale ty, jenž jsi mě nazval jarním pupencem na stromě života, jistě lépe pochopíš toto znamení.”

“Carissime! Na tohle se zeptej Plinia. Vyzná se v rybách. A kdyby ještě žil starý Apicius, snad by ti o tom dovedl také ledacos říci: snědl totiž za svého života více ryb, než by se jich najednou vešlo do Neapolského zálivu.”

V dalším rozhovoru byli však přerušeni, vnesli je totiž do hemživých ulic, kde jim překáželo povykování lidí. Po Vicu Apollinis zahnuli na Forum Romanum, kde se za hezkých dnů před západem slunce shromažďovaly zahálčivé davy lidí, kteří se procházeli sloupořadími, vyprávěli si a poslouchali novinky, pozorovali lektiky s vynikajícími osobnostmi a mířili ven a dovnitř do zlatnických krámů, do knihkupectví, do směnáren, do krámů s tkaninami, s bronzovými předměty a do řady jiných, jichž bylo plno v domech stojících na části Fora proti Kapitolu. Půlka Fora, ležící hned pod palácovým svahem, byla už pohroužena do stínu, ale sloupy chrámů položených výše hrály proti blankytu do zlatova. Ty, které stály níže, vrhaly protáhlé stíny na mramorové desky. Sloupů zde bylo tolik, že se v nich oči ztrácely jako v lese. Zdálo se, že těm budovám a sloupům je tu až těsno. Vršily se jedny na druhé, šplhaly se do svahů, tulily se k palácové zdi nebo jedny k druhým, podobny větším i menším, tlustším i tenčím, zlatavým i bílým kmenům, hned kvetoucím pod architravy akantovými květy, hned stočeným do iónských závitů, hned zakončeným prostými dórskými kvádry. Nad tímto lesem se blýskaly malebné triglyfy, z tympanonů se vykláněly tesané postavy bohů, ze štítů jako by chtěla uletět do vzduchu, do onoho blankytu, který visel klidně nad tímto namačkaným městem chrámů, zlatá okřídlená čtyřspřeží. Středem Fora i po jeho okrajích tekla řeka lidí: davy se procházely pod oblouky baziliky Julia Caesara, davy seděly na schodech Kastora a Polluxe a rojily se kolem chrámku Vestina, podobny na tomto mohutném mramorovém pozadí různobarevným rojům motýlů nebo brouků.

Shora, po obrovských stupních, vedoucích do chrámu zasvěceného “Iovi Optimo Maximo”, valily se nové proudy; před rostry poslouchali lidé nějaké nahodilé řečníky; ze všech stran se ozývaly výkřiky prodavačů ovoce, vína nebo vody smíchané s fíkovou šťávou, podvodníků doporučujících zázračné léky, věštců, hledačů skrytých pokladů, vykladačů snů. Tu a tam se do šumu hovorů a volání mísily zvuky sistra, egyptské sambuky nebo řeckých fléten. Tu a tam nemocní, zbožní nebo zarmoucení lidé nesli do chrámů oběti. Mezi lidmi na kamenných deskách se slétala hejna holubů, chtivá obětního zrní, podobná vznášejícím se pestrým a tmavým skvrnám, hned vzlétajícím s hlasitým šuměním křídel vzhůru, hned zase klesajícím na volná místa. Co chvíli se dav rozestupoval před lektikami, v nichž bylo vidět krásné tváře žen nebo hlavy senátorů a rytířů, jejichž tahy byly jakoby ztuhlé a zničené životem.

Různojazyčné obyvatelstvo opakovalo nahlas jejich jména a přidávalo přezdívky, posměšky nebo pochvaly. Mezi neuspořádanými skupinami lidí se občas prodíraly, pochodujíce odměřeným krokem, oddíly vojáků nebo vigilů bdících nad pořádkem na ulicích. Řečtinu bylo slyšet kolem stejně často jako latinu.

Vinicius, který nebyl už dlouho ve městě, hleděl s určitou zvědavostí na toto lidské hemžení i na Forum Romanum, které zároveň ovládalo proudění světa a zároveň jím bylo zaplaveno, takže je Petronius, který uhodl myšlenky svého druha, nazval “hnízdem Quiritů – bez Quiritů”. A skutečně, místní živel se téměř ztrácel v tom davu všech ras a národů. Viděl jsi zde Ethiopy, obrovské světlovlasé lidi z dalekého severu, Britanny, Galy i Germány, šikmooké obyvatele Serica, lidi od Eufratu a lidi od Indu s bradami cihlově červenými, Syry od břehů Oronta s černýma sladkýma očima; obyvatele arabských pouští, vyschlé jako kost, Židy s vpadlou hrudí, Egypťany s věčně lhostejným úsměvem na tvářích, Numidy a Afry; Řeky z Hellady, kteří ovládali město stejně jako Římané, jenže je ovládali věděním, uměním, rozumem a vychytralostí, Řeky z ostrovů a z Malé Asie, a z Egypta, a z Itálie, a z Narbonské Galie. V davech otroků s proděravělýma ušima nechyběl ani velký počet svobodného zahálčivého obyvatelstva, které caesar bavil, živil, ba i oblékal, nechyběli tam ani svobodní cizinci, přilákaní do obrovského města snadností života a nadějí na Fortunu; byli zde podomní obchodníci, Serapidovi kněží s palmovými ratolestmi v rukou, kněží bohyně Isidy, na jejíž oltáře přinášeli lidé více obětí než do chrámu Dia Kapitolského, kněží Kybelini, nesoucí v rukou zlaté rýžové klasy, kněží potulných bohů, tanečnice z východu s pestrými mitrami na hlavách, prodavači amuletů, krotitelé hadů, chaldejští mágové a konečně lidé bez jakéhokoli zaměstnání, kteří si přicházeli každý týden do sýpek na břehu Tiberu pro obilí, rvali se v circích o losy do loterie, přespávali v neustále se hroutících domech v zatiberské čtvrti a slunečné a teplé dny trávili v kryptoporticích, ve špinavých veřejných kuchyních na Subuře, na Milviově mostě nebo před insulami boháčů, kde jim tu a tam hodili zbytky ze stolů otroků.

Petronia znaly ty davy dobře. K Viniciovým uším doléhalo ustavičně: “Hic est!” – “To je on!” Měli ho rádi pro jeho štědrost, ale jeho popularita vzrostla zvláště od doby, kdy se dozvěděli, že mluvil před caesarem proti rozsudku smrti, vynesenému nad celou familií, to jest nad všemi otroky bez rozdílu pohlaví a věku, patřícími praefectovi Pedaniovi Secundovi, a to za to, že jeden z nich zabil v okamžitém návalu zoufalství tohoto ukrutníka. Petronius říkával sice nahlas, že mu to bylo docela jedno a že hovořil s caesarem jen soukromě, jako arbiter elegantiarum, jehož estetické city pobuřovalo takové barbarské krveprolití, hodné snad nějakých Skytnů, ale ne Římanů, nicméně lid, který se kvůli tomuto krveprolití vzbouřil, Petronia od té doby miloval.

On toho však nedbal. Uvědomoval si, že týž lid miloval také Britannica, kterého Nero otrávil, i Agrippinu, kterou dal zavraždit, i Octavii, kterou uškrtili na Pandatarii, když jí předtím otevřeli v horké páře žíly, i Rubelia Plauta, který byl odsouzen do vyhnanství, i Thraseu, kterému mohlo každé jitro přinést rozsudek smrti. Oblíbenost u lidu mohla být považována spíše za zlou věštbu a skeptický Petronius byl zároveň prozíravý. Lůzou pohrdal dvakrát: jednak jako aristokrat, jednak jako estét. Lidé páchnoucí praženými boby, které nosili v záňadří, a k tomu lidé věčně ochraptělí a zpocení hrou zvanou móra, již hrávali na rozích ulice a po peristylech, takoví lidé si v jeho očích nezasluhovali, aby byli zváni lidmi.

A proto, neodpovídaje vůbec na potlesk ani na tu a tam posílané hubičky, vyprávěl Markovi o Pedaniově případu a posmíval se přitom vrtkavosti pouliční chátry, která už nazítří po hrozivém pobouření tleskala Neronovi, jedoucímu městem do chrámu Jova Statora.

Ale před Avirunovým knihkupectvím dal zastavit, vystoupil a koupil ozdobný rukopis, jejž podal Viniciovi.

“To je dárek pro tebe,” řekl.

“Díky!” odpověděl Vinicius. Pak pohlédl na titul a zeptal se: “Satirikon? To je něco nového. Čí je to?”

“Moje. Ale já nechci jít po stopách Rufinových, jehož případ jsem ti chtěl vyprávět, ani po stopách Fabricia Veientona, proto to nikdo neví a ty to nikomu nepovídej.”

“A říkal jsi, že nepíšeš básně,” řekl Vinicius, nahlížeje do rukopisu, “a tady vidím prózu, která je jimi hustě propletena.”

“Až to budeš číst, všimni si blíže Trimalchionovy hostiny. Pokud jde o verše, zprotivily se mi od té doby, co Nero píše epos. Podívej se, Vitellius, chce-li si ulevit, užívá tyčinky ze slonoviny, kterou si strčí do krku. Jiní používají per plameňáků, namočených v oleji nebo v odvaru mateřídoušky – a já zase čtu Neronovu poezii. A účinek je okamžitý. Mohu ji potom chválit, ne-li s čistým svědomím, tedy aspoň s čistým žaludkem.”

Řekl to a opět zastavil lektiku, tentokrát před zlatníkem Idomenem. Když zařídil věc s gemami, dal nést lektiku přímo do Aulova domu.

“Cestou ti budu jako příklad autorské ješitnosti vyprávět o Rufinově případu,” řekl.

Ale než stačil začít, zahnuli na Vicus Patricius a za chvíli se octli před Aulovým domem. Mladý a silný ianitor jim otevřel dveře vedoucí do ostia. Straka v kleci nad dveřmi je vítala vřískavým: “Salve!”

Cestou z druhé síně, zvané ostium, do vlastního atria řekl Vinicius:

“Všiml sis, že vrátný je tu bez řetězů?”

“Je to podivný dům,” odpověděl polohlasem Petronius. “Jistě víš, že Pomponii Graecinu podezírali z vyznavačství jakési východní pověry, která záleží v uctívání nějakého Chrésta. Zdá se, že jí tak posloužila Crispinilla, která nemůže Pomponii odpustit, že jí jeden muž vystačil na celý život – Univira!… Snáze než takovou seženeš dnes v Římě talíř ryzců z Norica.

Soudili ji domácím soudem.”

“Máš pravdu, že je to podivný dům. Pak ti budu vyprávět, co jsem tu viděl a slyšel.”

Mezitím došli do atria. Otrok zvaný atriensis, který zde vykonával dozor, poslal nomenclatora, aby oznámil příchod hostí, a služebnictvo jim zároveň přisunulo židle a stoličky pod nohy. Petronius, který zde ještě nikdy nebyl, protože se domníval, že v tomto domě vládne věčný smutek, rozhlížel se kolem sebe do jisté míry udiven a jakoby s pocitem zklamání, neboť atrium působilo spíše veselým dojmem. Shora vnikal dovnitř velikým otvorem snop jasného světla, které se lámalo ve vodotrysku v tisíce jisker. Čtvercová vodní nádržka s fontánou uprostřed, zvaná impluvium, určená k zachycování deště padajícího za nepohody horním otvorem, byla obklopena sasankami a liliemi.

Bylo vidět, že zvláště lilie jsou v tomto domě v oblibě, protože jich zde byly celé záhony, bílých i červených; bylo tady i hodně safírových kosatců, jejichž jemňoučké okvětní lístky jako by postříbřily vodní kapky. Na vlhkém mechu, v němž byly ukryty květináče s liliemi, a mezi listnatými trsy stály bronzové sošky, představující děti a vodní ptactvo. V jednom rohu stála laň, odlitá rovněž z bronzu, a skláněla hlavu, kterou vlhko pokrylo zelenavou měděnkou, k vodě, jako by se chtěla napít. Podlaha atria byla z mozaiky; stěny, zčásti vykládané červeným mramorem, zčásti pomalované stromy, rybami, ptáky a gryfy, vábily oči pestrou hrou barev. Veřeje dveří do postranních místností byly zdobeny želvovinou nebo dokonce slonovinou; u zdí mezi dveřmi stály sochy Aulových předků. Na všem bylo vidět nevtíravou zámožnost, dalekou přepychu, ale ušlechtilou a sebejistou.

Petronius, který bydlil nesrovnatelně okázaleji a přepychověji, nemohl tu najít naprosto nic, co by uráželo jeho vkus. Právě chtěl tento poznatek sdělit Viniciovi, když vtom otrok zvaný velarius odhrnul závěs, který dělil atrium Od tablina, a v hloubi domu se objevil spěšně přicházející Aulus Plautius.

Byl to člověk blížící se už večerním dnům života, s hlavou postříbřenou jíním, ale čilý a energického obličeje, který byl sice poněkud sražený, připomínal však trochu orla. Nyní se v tomto obličeji zračil jistý údiv, ba dokonce znepokojení, vyvolané nenadálým příchodem Neronova přítele, druha a důvěrníka.

Ale Petronius byl příliš světa znalý a příliš bystrý, než aby dal znát, že si toho všiml; a tak po prvním přivítání oznámil s veškerou výmluvností a nenuceností, které byl schopen, že přichází poděkovat za péči, jíž se v tomto domě dostalo synovi jeho sestry, a že jen a jen vděčnost je důvodem jeho návštěvy, k níž mu ostatně dodala smělosti jeho stará známost s Aulem.

Aulus ho zase ujistil, že ho rádi vidí jako hosta, a co se vděčnosti týká, řekl, že ji naopak cítí on sám, i když Petronius jistě netuší zač.

Petronius skutečně netušil. Zvedl své ořechové oči ke stropu a marně se snažil vzpomenout si na sebemenší službičku, kterou prokázal Aulovi nebo komukoli jinému. Nevzpomněl si na žádnou snad kromě té, kterou hodlá nyní prokázat Viniciovi. Nechtě se mu sice mohlo něco podobného stát, ale opravdu jenom nechtě.

“Mám rád Vespasiana a velmi si ho vážím,” odpověděl Aulus, “a tomu jsi zachránil život, když se mu přihodilo to neštěstí, že usnul při poslouchání caesarových básní.”

“Potkalo ho štěstí,” odvětil Petronius, “že je neslyšel; přesto však nepopírám, že to štěstí mohlo skončit neštěstím. Měděnobradý mu chtěl rozhodně poslat centuriona s přátelským vzkazem, aby si otevřel žíly.”

“Jenže ty ses mu, Petronie, vysmál.”

“Vysmál – anebo spíše naopak: řekl jsem mu, že když se Orfeovi podařilo uspat písní divoké bestie, pak on, Nero, dosáhl stejného triumfu, jestliže se mu podařilo uspat Vespasiana. Ahenobarba můžeš pohanět, ovšem jen tehdy, je-li v malé pohaně skryta velká lichotka. Naše milostivá Augusta Poppaea to chápe velmi dobře.”

“Bohužel, taková je už doba,” odpověděl Aulus.

“Chybějí mi vpředu dva zuby, vyrazil mi je kámen, vržený rukou nějakého Britanna, a proto při řeči šišlám; ale přesto jsem strávil nejšťastnější chvíle svého života v Británii…”

“Protože to byly chvíle vítězné,” podotkl Vinicius.

Petronius se však zalekl, aby starý vojevůdce nezačal vyprávět o svých dávných válkách, a proto změnil předmět hovoru. V okolí Praenesta našli prý nedávno vesničané mrtvé vlčí štěně se dvěma hlavami a při nedávné bouři odtrhl blesk kus rohu z chrámu Luny, a to je přece neslýchaná věc tak pozdě na podzim. Nějaký Kotta, který mu to vyprávěl, prý dodal, že kněží tohoto chrámu předpovídají z té události záhubu města anebo přinejmenším zkázu některého velkého domu; dá se to prý odvrátit jen mimořádnými oběťmi.

Aulus vyslechl vyprávění a vyslovil domněnku, že taková znamení by se rozhodně neměla podceňovat.

Bohové mohou být rozhněvaní přemírou zločinnosti, to by nebylo ostatně nic divného, a pak by tedy byly prosebné oběti zcela na místě.

Petronius na to řekl:

“Tvůj dům, Plautie, není nijak zvlášť velký, i když v něm bydlí veliký člověk; můj je sice příliš velký pro tak špatného majitele, ale jinak také malý. A jde-li o zkázu některého tak velikého domu, jako je například domus transitoria, vyplatí se nám vůbec přinášet oběti, abychom tuto zkázu odvrátili?”

Plautius na tuto otázku neodpověděl. Taková opatrnost se poněkud dotkla dokonce i Petronia, neboť přes svůj naprostý nedostatek schopnosti vidět rozdíl mezi dobrem a zlem, nikdy nedonášel a bylo možno s ním hovořit docela bezpečně. Proto změnil opět hovor a začal vychvalovat Plautiův dům a dobrý vkus, který v něm vládne.

“Je to staré sídlo,” odpověděl Plautius, “v němž se od doby, kdy jsem je zdědil, nic nezměnilo.”

Když rozhrnul závěs, dělící atrium od tablina, otevřel se zrakům skrz naskrz celý dům, takže přes tablinum, přes následující peristyl a přes sál zvaný oecus, který ležel za peristylem, bylo vidět do zahrady, která se jasněla v dálce jako světlý obraz v tmavém rámu.

Do atria odtamtud zalétal veselý dětský smích.

“Ach vojevůdce,” řekl Petronius, “dovol nám, abychom si směli poslechnout zblízka ten čistý smích, o který je dnes taková nouze.”

“Rád,” odvětil Plautius a povstal. “To si můj malý Aulus a Lygie hrají s míčem. Ale pokud jde o smích, domnívám se, Petronie, že v něm trávíš celé dny, celý život.”

“Život je přece pro smích, a tak se tedy směji,” odpověděl Petronius. “Tady však zní ten smích jinak.”

“Petronius,” dodal Vinicius, “nesměje se ostatně celé dny, nýbrž spíše celé noci.”

Za těchto slov prošli po délce domem a octli se v zahradě, kde si Lygie a malý Aulus hráli s míči, které jim sbírali ze země a podávali otroci, určení výlučně k této zábavě a zvaní sphaeristae. Petronius vrhl rychlý, letmý pohled na Lygii, malý Aulus, sotva spatřil Vinicia, přiběhl k němu a začal se s ním vítat a Vinicius se v chůzi poklonil krásné dívce, která tu stála s míčem v rukou, vlas trochu rozevlátý, poněkud udýchaná a zardělá.

Avšak v zahradním tricliniu, zastíněném břečťanem, vinnou révou a psím vínem, seděla Pomponia Graecina; šli se tedy uvítat s ní. Petronius, třebaže nenavštěvoval Plautiův dům, ji znal, vídal ji totiž u Antistie, dcery Rubelia Plauta, a pak v domě Senecově a u Polliona. A nikdy se nemohl ubránit jistému obdivu, který v něm vzbuzovala její tvář, smutná, ale plná pohody, i ušlechtilost jejího jednání, jejích pohybů a slov. Pomponia ho mátla do té míry v jeho názoru na ženy, že tento člověk, zkažený až do morku kostí a sebejistý jako nikdo jiný v Římě, nejen k ní cítil jakousi úctu, nýbrž poněkud před ní i ztrácel svou sebejistotu.

I nyní, když jí děkoval za péči o Vinicia, oslovoval ji mimoděk slovem “domina”, které mu nenapadlo nikdy, když rozmlouval například s Calvií Crispinillou, se Scribonií, s Valerií, se Solinou nebo s jinými ženami z vysokých kruhů. Když ji pozdravil a vyslovil díky, začal hned naříkat, že Pomponia vychází tak zřídka, že ji člověk nepotká ani v cirku, ani v amfiteátru;

Pomponia položila svou dlaň na manželovu ruku a odpověděla mu klidným hlasem:

“Stárneme a oba stále víc milujeme ticho domova.”

Petronius chtěl odporovat, ale Aulus Plautius dodal svým šišlavým hlasem:

“A potom – cítíme se stále cizeji mezi těmi lidmi, kteří nazývají dokonce i naše římské bohy řeckými jmény.”

“Bohové jsou od jisté doby už jen rétorickými figurami,” odpověděl Petronius nedbale. “A protože nás rétorice učili Řekové, mně samému se například říká snáze Héra nežli Juno.”

Po těchto slovech pohlédl na Pomponii, jako by chtěl dát na srozuměnou, že v její přítomnosti mu nemohla napadnout žádná jiná bohyně, a pak jí začal odporovat v tom, co řekla o stárnutí: “Je to pravda, lidé stárnou rychle, ale jen takoví, kteří žijí docela jiným životem. A kromě toho jsou obličeje, na které jako by Saturn zapomínal.” Petronius to říkal dokonce s určitou dávkou upřímnosti, protože Pomponia Graecina, třebaže jí už míjelo poledne života, zachovala si neobvyklou svěžest pleti; a protože měla malou hlavu a drobný obličej, působila v některých okamžicích navzdory svému černému šatu, své vážnosti a smutnému výrazu dojmem docela mladého děvčátka.

Mezitím přiběhl malý Aulus, který se s Viniciem za jeho pobytu v domě nesmírně spřátelil, a začal žebronit, aby si Vinicius šel hrát s míčem. Za chlapcem vešla do triclinia i Lygie. Tak, jak tu stála pod záclonami břečťanu, s třepotajícími se světelnými odlesky na tváři, zdála se nyní Petroniovi krásnější než při prvním zběžném spatření, skutečně podobná nějaké nymfě. A protože ji dosud neoslovil, povstal, sklonil před ní hlavu a místo obvyklých slov na uvítanou začal citovat slova, jimiž Odysseus uvítal Nausikau:

“Pro boha prosím tě, paní! Jsi božstvo či smrtelný člověk?

Jsi-li však některá z lidí, co mají na zemi sídlo, třikrát blaženi jsou tvůj otec i velebná matka, třikrát blaženi bratři…”

Dokonce i Pomponii se líbila vybraná zdvořilost tohoto světáka. A pokud jde o Lygii, poslouchala zmatena, s ruměncem na tvářích a neodvažovala se pozvednout zrak. Avšak znenáhla se jí v koutcích úst začínal zachvívat šelmovský úsměv, obličej začal prozrazovat boj mezi dívčím studem a chutí odpovědět a tato chuť zřejmě zvítězila, neboť Lygie pohlédla znenadání na Petronia a odpověděla mu slovy téže Nausikay, deklamujíc je jedním dechem a tak trošku školácky:

“Cizinče, vůbec se nezdá, že zlý jsi neb nemoudrý člověk…”

Po těchto slovech se otočila jako na obrtlíku a utekla jako vyplašený pták.

Nyní bylo na Petroniovi, aby se divil – nenadál se totiž, že uslyší Homérův verš z úst děvčete, o kterém mu řekl Vinicius, že je barbarského původu. Pohlédl tedy tázavě na Pomponii, ale ta mu nemohla odpovědět, hleděla totiž právě s úsměvem na hrdost, zračící se v obličeji starého Aula.

A Aulus nedovedl tu hrdost utajit. Jednak proto, že přilnul k Lygii jako k vlastnímu dítěti, jednak proto, že přes své starořímské předsudky, které jej nutily hromovat na řečtinu a její rozšiřování, přece jen ji považoval za vrchol společenské uhlazenosti. Sám nebyl nikdy schopen dobře se jí naučit a to ho tajně trápilo; měl proto nyní radost, že se tomuto vytříbenému muži a zároveň literátovi, který byl téměř s to považovat jeho dům za barbarský, dostalo právě v tomto domě odpovědi jazykem a veršem Homérovým.

“Mám v domě pedagoga, Řeka,” vysvětloval Petroniovi, “který vyučuje našeho chlapce. Děvče poslouchá výklady s ním. Je to ještě taková žabka, ale milá žabka, oba jsme si na ni zvykli.”

Petronius hleděl nyní spletí břečťanu a zimolezu do zahrady a na skotačící trojici. Vinicius shodil tógu a jen v tunice odrážel do vzduchu míč, který se snažila chytit Lygie, stojící proti němu se vztaženými pažemi.

Na první pohled nezapůsobilo děvče na Petronia nijak zvláštním dojmem. Zdála se mu příliš tenká. Ale od okamžiku, kdy ji v tricliniu uviděl zblízka, napadlo mu, že právě tak by přece jen mohla vypadat Jitřenka, a jako znalec poznal, že je v ní něco nevšedního. Všeho si všiml a všechno ocenil: i růžové a průzračné tváře, i svěží rty, mírně sešpulené jakoby k polibku, i oči, modré jako lazur moří, i alabastrové bílé čelo, i bujnost tmavých vlasů, hrajících na vrcholcích vln odleskem jantaru nebo korintské mědi, i jemně vykrojenou šíji, i “božsky” splývající ramena, i celou pružnou, štíhlou postavu, mladou mládím máje a právě rozkvetlých květů. Probudil se v něm umělec a ctitel krásna, který vycítil, že pod sochou této dívky by mohl být nápis:

“Jaro.” Pojednou si vzpomněl na Chrysothemidu a musil se pohrdavě usmát. Zdála se mu i s tím svým zlatým pudrem ve vlasech i s načerněným obočím příšerně povadlá, něco jako zežloutlá růže, z které opadávají okvětní lístky. A přece mu tuto Chrysothemidu závidí celý Řím. Pak si představil Poppaeu – a také ona veleslavná Poppaea se mu nyní jevila jako bezduchá vosková figurína. V této dívce tanagerských tvarů bylo nejen jaro, byla v ní i zářivá Psyché, která prosvítala jejím růžovým tělem jako paprsek lampou.

“Vinicius má pravdu,” pomyslil si, “a má Chrysothemis je stará, stará … jako Trója!”

Pak ukázal na zahradu a oslovil Pomponii Graecinu:

“Chápu teď, domina, že máte-li tyto dva, dáváte přednost domovu před Palatinem a cirkem.”

“Ano,” odpověděla a otočila zrak k malému Aulovi a k Lygii.

Starý vojevůdce teď začal vyprávět dívčin příběh a to, co slyšel před lety od Atelia Histera o národě Lygů, sídlících na soumračném severu.

Mladí si zatím přestali hrát s míčem a procházeli se chvíli po písku zahrady. Vypadali na černém pozadí myrt a cypřišů jako tři bílé sochy. Lygie vedla malého Aula za ruku. Potom se usadili na lavičce u písčiny uprostřed zahrady. Ale za chvilku Aulus vyskočil a začal plašit ryby v průzračné vodě. Vinicius pokračoval v rozhovoru, který začal, ještě když se procházeli:

“Ano,” mluvil přitlumeným, chvějícím se hlasem.

“Sotva jsem svlékl praetextu, poslali mě do asijských legií. Město jsem nepoznal – ani život, ani lásku.

Umím nazpaměť něco z Anakreonta a z Horatia, ale nedovedl bych tak jako Petronius recitovat verše ve chvíli, kdy rozum oněmí obdivem a není s to nalézt vlastní slova. Když jsem byl ještě chlapec, chodil jsem do Musoniovy školy. Musonius nám říkal, že štěstí záleží v tom, abychom chtěli to, co chtějí bohové – že tedy záleží na naší vůli. Já však soudím, že je ještě jiné, větší a vzácnější štěstí, které nezáleží na vůli, protože je může dát jen láska. Toto štěstí hledají sami bozi, a tedy i já, Lygie, jenž jsem dosud nepoznal lásku, jdu v jejich stopách a hledám tu, která by mi chtěla dát štěstí…”

Odmlčel se a chvíli bylo slyšet jen lehoučké šplouchání vody, jak do ní malý Aulus házel kamínky, jimiž plašil ryby. Po chvíli však Vinicius pokračoval hlasem ještě měkčím a tišším:

“Znáš Vespasianova syna Tita? Povídá se o něm, že sotva vyrostl z chlapeckého věku, zamiloval se tak do Bereniky, že z něho touha div život nevysála… I já bych se dovedl tak zamilovat, Lygie!… Bohatství, sláva, moc – pouhý dým! Marnost! Bohatý najde bohatšího, než je sám, slavného zastíní větší sláva druhého, mocného přemůže mocnější… Ale pověz, může sám caesar, ba dokonce některý bůh prožívat větší rozkoš nebo být šťastnější než obyčejný smrtelník v okamžiku, kdy mu na hrudi oddechuje hruď jemu drahá anebo kdy líbá milovaná ústa?… Láska nás pozvedá na roveň bohům, Lygie!”

Lygie naslouchala plna nepokoje, údivu, ale zároveň i tak, jako by naslouchala tónům řecké flétny nebo citery. V některých okamžicích se jí zdálo, že Vinicius zpívá jakousi prapodivnou píseň, která jí zurčí v uších, rozpaluje v ní krev, ale zároveň zahaluje srdce slabostí, strachem i jakousi nevysvětlitelnou radostí…

A měla také dojem, že Vinicius říká něco, co v ní bylo už dávno předtím, ale co si neuvědomovala. Cítila, že Vinicius v ní probouzí něco, co dosud jen dřímalo, a že se v tomto okamžiku mění mlhavý sen ve tvary stále určitější, krásnější a hodnější zalíbení.

Slunce se mezitím už dávno překulilo za Tiber a stálo nyní nízko nad Janikulským pahorkem. Na nehybné cypřiše dopadalo narudlé světlo – a celé ovzduší jím bylo přesyceno. Lygie pozvedla své blankytné oči, jež jako by se právě probudily ze sna, k Viniciovi – a zdál se jí pojednou, zde, ve večerním pří svitu, skloněn nad ní, s prosbou chvějící se v očích, krásnější než všichni ostatní lidé, krásnější než všichni řečtí i římští bohové, jejichž sochy vídala na průčelích svatyní. A Vinicius sevřel svými prsty lehounce její ruku nad zápěstím a zeptal se:

“Zdalipak víš, Lygie, proč to říkám právě tobě?”

“Nevím!” zašeptala tak tiše, že ji Vinicius sotva uslyšel.

Ale neuvěřil jí. Přitahoval její ruku stále silněji k sobě a byl by ji snad přitáhl až k svému srdci, bušícímu návalem touhy po překrásné dívce, byl by ji snad přímo oslovil ohnivými slovy, kdyby se pojednou na pěšině orámované myrtovím neobjevil starý Aulus, který přišel k nim a řekl:

“Slunce zapadá, chraňte se tedy večerního chladu a nezahrávejte si s Libitinou…”

“Kdepak,” odpověděl Vinicius, “ještě jsem si ani tógu neoblékl, a přece jsem dosud nepocítil chlad.”

“Za pahorky je vidět už jen sotva půl slunečního kotouče,” odpověděl starý bojovník. “Kdybychom tu tak měli mírné podnebí Sicílie, kde se k večeru lid shromažďuje na náměstích a loučí se sborovým zpěvem se zapadajícím Phoebem!”

Zapomněl, že před chvílí sám varoval před Libitinou, a začal vyprávět o Sicílii, kde měl domy a veliký statek, do něhož byl úplně zamilován. Zmínil se také, že měl už nejednou chuť přestěhovat se na Sicílii a dožít tam klidně život. Ten, jemuž zimy už obílily hlavu, má už dost zimních jinovatek. Teď ještě neopadává ze stromů listí a obloha nad městem se laskavě usmívá, ale až zežloutne vinice, až napadne na Albské vrchy sníh a bohové navštíví Campanii pronikavým vichrem, pak kdož ví, zda se s celým domem nepřestěhuje na své poklidné venkovské sídlo.

“Ty bys chtěl opustit Řím, Plautie?” zeptal se Vinicius, jat náhlým neklidem.

“To chci už dávno,” odpověděl Aulus. “Je tam klidněji a bezpečněji.”

A začal znovu vychvalovat své sady, stáda, dům skrytý v zeleni a pahorky porostlé thymiánem a saturejí, v nichž bzučí roje včel. Ale Vinicius nedbal té bukolické nálady, a mysle jen na to, že by mohl ztratit Lygii, hleděl k Petroniovi, jako by jedině od něho očekával záchranu.

Ale Petronius seděl vedle Pomponie a kochal se pohledem na zapadající slunce, na zahradu a na lidi stojící u rybníčku. Na tmavém pozadí myrt zářily jejich oděvy ve večerním přísvitu zlatem. Červánky na nebi se počaly zbarvovat purpurově a fialově a hrát všemi barvami jako opál. Nebeská klenba šeříkově zmodrala. Černé siluety cypřišů měly teď ještě ostřejší obrysy než za bílého dne a v lidech, ve stromech a v celé zahradě se rozhostil večerní klid.

Petronia překvapil tento klid, překvapil jej zvláště v lidech. Ve tvářích Pomponie, starého Aula, jejich chlapce i Lygie bylo něco, co nevídal v obličejích, které ho obklopovaly každý den, či spíše každou noc. Bylo to jakoby jakési světlo, jakési uklidnění a jakási pohoda, plynoucí ze života, jakým tu všichni žili. A s jistým údivem si uvědomil, že přece jen může existovat krása a lahodnost, které on, věčně se za krásou a lahodností honící, dosud nepoznal. Nebyl s to utajit v sobě tuto myšlenku, otočil se tedy k Pomponii a řekl:

“Přemítám v nitru, jak jiný je váš svět nežli svět, kterým vládne náš Nero.”

Pomponia zvedla svůj drobný obličejíček k večerním červánkům a odpověděla prostě:

“Nad světem nevládne Nero, nýbrž Bůh.”

Snesla se chvilka mlčení. Z aleje nedaleko triclinia bylo slyšet kroky starého vojevůdce, Vinicia, Lygie a malého Aula, ale dříve než došli, zeptal se Petronius ještě:

“Ty tedy věříš v bohy, Pomponie?”

“Věřím v Boha, který je jeden, spravedlivý a všemohoucí,” odpověděla manželka Aula Plautia.

KAPITOLA 3

“Věří v boha, který je jeden, všemohoucí a spravedlivý,” opakoval Petronius, když už byl zase v lektice sám s Viniciem. “Je-li její bůh všemohoucí, vládne tedy nad životem a smrtí; a je-li spravedlivý, znamená to, že sesílá smrt spravedlivě. Proč tedy nosí Pomponia smutek po Julii? Tím, že lituje Julie, žehrá na svého boha.

Musím tohle rozumování opakovat naší měděnobradé opici, soudím totiž, že se v dialektice vyrovnám Sokratovi. Pokud jde o ženy, souhlasím, že každá má tři nebo čtyři duše, ale žádná nemá duši rozumovou. Kdyby Pomponia uvažovala o tom, co je ten jejich velký Logos, raději se Senekou nebo s Cornutem… Mohli by si spolu vyvolávat Xenofanovy, Parmenidovy, Zenónovy a Platónovy stíny, které se tam někde v cimmerských krajích nudí jako čížci v kleci. Já jsem s ní a s Plautiem chtěl mluvit o něčem jiném. U svatého břicha egyptské Isidy! Kdybych jim takhle hezky zpříma řekl, proč jsme přišli, myslím, že by jejich ctnost zazvučela jako měděný štít, když do něho udeříš paličkou! Ale nebyl jsem s to se odhodlat! Věř mi, Vinicie, že jsem nebyl s to! Pávi jsou krásní ptáci, ale křičí příliš pronikavě. Polekal jsem se křiku. Musím však pochválit tvou volbu. Je to opravdu ,růžovoprstá Jitřenka’…

A víš, co mi připomněla ještě? Jaro! Ale ne to naše, v Itálii, kde se sotva tu a tam obalí jabloň květem a kde zůstávají olivy stejně šedé, jak byly, ale jaro, které jsem kdysi viděl v Helvetii; mladé, svěží, světle zelené… Při bledé Luně! Nedivím se ti, Marku. Věz však, že miluješ Dianu a že Aulus a Pomponia jsou s to tě roztrhat stejně, jako kdysi psi roztrhali Aktaióna.”

Vinicius mlčel chvíli se sklopenou hlavou, ale pak začal mluvit hlasem přerývaným touhou:

“Toužil jsem po ní předtím, ale teď po ní toužím ještě více. Když jsem sevřel její ruku, ovanul mě oheň… Musím ji mít. Kdybych byl Diem, zahalil bych ji oblakem, tak jako zahalil Zeus Iónu, anebo bych na ni spadl v podobě deště, tak jako on spadl na Danaé.

Mám chuť líbat její ústa až do bolesti! Mám chuť slyšet její úpění v mém objetí. Mám chuť zabít Aula i Pomponii a ji unést a odnést v náručí do svého domu. Nebudu dnes spát. Rozkáži týrat některého otroka a budu poslouchat jeho kvílení…”

“Uklidni se,” řekl Petronius. “Máš chutě hodné tesaře ze Subury.”

“To je mi všecko jedno. Musím ji mít. Přišel jsem k tobě pro radu, ale nenajdeš-li ji ty, najdu si ji sám…

Aulus považuje Lygii za dceru, proč bych se tedy já měl na ni dívat jako na otrokyni? Nuže, není-li jiné cesty, ať ověnčí dveře mého domu, ať je pomaže vlčím sádlem a ať usedne u mého krbu jako manželka.”

“Uklidni se, potrhlý potomku konsulů! Nevodíme si sem barbary na provazech za našimi vozy proto, abychom se pak ženili s jejich dcerami. Nezabíhej do krajnosti! Zkus to prostými a tvou čest neposkvrňujícími způsoby a dej sobě i mně čas na rozmyšlenou.

Mně se Chrysothemis také zdála Diovou dcerou, a přesto jsem se s ní nedal oddat, stejně jako Nero se nedal oddat s Akté, třebaže z ní dělali dceru krále Attala… Uklidni se!… Uvědom si, že bude-li chtít kvůli tobě opustit Aulovu rodinu, nemají právo ji zdržovat.

A věz, že nehoříš sám, neboť i v ní roznítil Eros plameny… Viděl jsem to a mně můžeš věřit… Buď trpělivý.

Všechno se dá zařídit, ale já jsem dneska už stejně mnoho přemýšlel a to mě unavuje. Ale slibuji ti, že zítra budu ještě o tvé lásce uvažovat, a to by Petronius nesměl být Petroniem, kdyby na něco nepřišel.”

Opět oba umlkli. Konečně po chvíli řekl Vinicius už klidněji:

“Děkuji ti a Fortuna budiž k tobě štědrá!”

“Buď trpělivý!”

“Kam se dáváš nést?”

“K Chrysothemidě…”

“Jsi šťasten, že máš tu, kterou miluješ.”

“Já? Víš, co mě na Chrysothemidě ještě baví? To, že je mi nevěrná s mým vlastním propuštěncem, loutnistou Theoklem, a domnívá se, že já to nevidím. Kdysi jsem ji miloval, ale teď se bavím jejím lhaním a její hloupostí. Pojď k ní se mnou. A jestliže ti začne plést hlavu a malovat ti po stole prstem namočeným ve víně písmena, věz, že nejsem žárlivý.”

Dali se tedy odnést ke Chrysothemidě spolu.

Ale v předpokoji položil Petronius Viniciovi ruku na rameno a řekl:

“Počkej, myslím, že jsem na něco přišel.”

“Kéž ti to odplatí všichni bohové!…”

“Ano! Myslím, že je to způsob, který nemůže zklamat… Víš co, Marku?”

“Poslouchám, má Athéno…”

“Za několik dnů bude božská Lygie jíst v tvém domě zrno Demétřino.”

“Jsi větší než caesar!” zvolal nadšeně Vinicius.

KAPITOLA 4

Petronius dodržel slib. Nazítří, po návštěvě u Chrysothemidy, spal sice celý den, ale k večeru se dal odnést na Palatin a měl s Neronem důvěrný rozhovor, který způsobil, že se třetího dne objevil před Plautiovým domem centurio v čele asi tuctu praetoriánů.

Doba byla nejistá a strašná. Poslové toho druhu bývali obyčejně zároveň posly smrti. A proto v okamžiku, kdy centurio udeřil kladívkem na Aulovy dveře a kdy správce atria oznámil, že v síni jsou vojáci, zmocnilo se celého domu zděšení. Rodina obklopila starého vojevůdce, neboť nikdo nepochyboval, že nebezpečí hrozí především jemu. Pomponia ho objala kolem krku, přivinula se k němu ze všech sil a její zsinalé rty se rychle pohybovaly, vyslovujíce nějaká tichounká slova; Lygie, obličej bledý jako křída, líbala mu ruku; malý Aulus se chytal jeho tógy a z chodeb, z pokojů v prvním patře, kde bydlily služebné, z domu pro čeleď, z lázní, z klenutých sklepních bytů, z celého domu se začaly sbíhat roje otroků a otrokyň. Bylo slyšet výkřiky: “Heu, heu, me miserum!” – ženy propukly ve veliký pláč, některé si už začaly drásat tváře nebo přikrývat hlavu šátky.

Pouze starý vojevůdce, který byl po léta zvyklý hledět smrti do očí, zůstal klidný a jen jeho nízký orlí obličej se teď zdál jakoby vytesaný z kamene. Po chvíli, když se mu podařilo utišit nářky a když dal služebnictvu příkaz, aby se rozešlo, řekl:

“Pusť mě, Pomponie. Jestliže nadešel můj konec, budeme mít ještě čas se rozloučit.”

A jemně ji odstrčil. Pomponia řekla:

“Kéž by byl tvůj osud zároveň i mým, Aule!”

Pak klesla na kolena a začala se modlit s takovou úpěnlivostí, jakou může člověku dát jen strach o milovanou bytost.

Aulus odešel do atria, kde naň čekal centurio. Byl to starý Gaius Hasta, Aulův bývalý podřízený a druh z válek v Británii.

“Buď vítán, vojevůdce,” řekl. “Přináším ti caesarův rozkaz a pozdravy. Zde jsou tabulky a odznak na důkaz, že přicházím jeho jménem.”

“Jsem vděčen caesarovi za pozdrav a jeho rozkaz provedu,” odpověděl Aulus. “Buď vítán, Hasto, a mluv, s jakým posláním přicházíš.”

“Aule Plautie,” začal Hasta, “caesar se dozvěděl, že ve tvém domě žije dcera krále Lygů, kterou tento král odevzdal ještě za života božského Claudia do rukou Římanů jako rukojmí, jež mělo zaručit, že Lygové nikdy neporuší hranice impéria. Božský Nero, vojevůdce, je ti vděčen za to, že jsi jí tolik let poskytoval u sebe pohostinství, ale protože nechce už déle zatěžovat tvůj dům a protože se domnívá, že děvče má jako rukojmí být pod ochranou samého caesara a senátu, rozkazuje ti, abys ji vydal do mých rukou.”

Aulus byl příliš vojákem a tvrdě vychovaným mužem, než aby si dovolil projevit nad rozkazem lítost, plýtvat zbytečně slovy nebo si stěžovat. Přesto však se mu na čele objevila vráska.

Před takto svraštěným obočím se kdysi třásly britské legie – a dokonce i nyní se v Hastově obličeji objevil strach. Ale Aulus Plautius cítil, že je v tomto okamžiku proti rozkazu bezmocný. Hleděl chvíli na tabulky, na odznak, pak pohlédl na starého centuriona a klidně řekl:

“Počkej, Hasto, v atriu, než ti rukojmí vydám.”

Po těchto slovech odešel na druhý konec domu, do síně zvané oecus, kde naň plna neklidu a úzkosti čekala Pomponia Graecina, Lygie a malý Aulus.

“Nikomu nehrozí smrt ani vyhnanství na daleké ostrovy,” oznámil, “ale přesto je caesarův posel zvěstovatelem neštěstí. Jde o tebe, Lygie.”

“O Lygii?” vykřikla udiveně Pomponia.

“O ni,” odpověděl Aulus.

Pak se otočil k děvčeti.

“Lygie, vychovávali jsme tě v našem domě jako vlastní dítě a já i Pomponia tě máme rádi jako svou dceru. Ale víš, že nejsi naše dcera. Jsi rukojmí, které dal tvůj národ Římu, a péče o tebe patří caesarovi.

Nuže, caesar si tě bere z našeho domu.”

Vojevůdce mluvil klidně, ale jakýmsi podivným, neobvyklým hlasem. Lygie naslouchala jeho slovům mžikajíc očima a vypadalo to, že nechápe, oč jde.

Pomponiiny tváře zbledly. Ve dveřích z chodby do oeku se opět začaly objevovat vystrašené obličeje otrokyň.

“Caesarovu vůli musíme splnit,” řekl Aulus.

“Aule!” zvolala Pomponia a objala dívku, jako by ji chtěla bránit. “Lépe by pro ni bylo, kdyby zemřela.”

Lygie se vinula k její hrudi a opakovala: “Matko!

Matko!” Nemohla se pro pláč zmoci na jiná slova.

Na Aulově tváři se opět objevily hněv a bolest.

“Kdybych byl na světě sám,” řekl pochmurně, “nevydal bych ji živou – a naši příbuzní by mohli ještě dnes za nás obětovat Diovi Osvoboditeli… Ale nemám právo zahubit tebe a naše dítě, které se může dožít šťastnějších časů… Vypravím se ještě dnes za caesarem a budu ho prosit, aby rozkaz změnil. Nevím, vyslyší-li mě. Prozatím buď zdráva, Lygie, a pamatuj, že i já i Pomponia jsme vždycky blahoslavili den, kdy jsi zasedla u našeho krbu.”

Když to řekl, položil jí ruku na hlavu. Ale přes to, že se snažil zachovat klid, v okamžiku, kdy k němu Lygie pozvedla oči zalité slzami, uchopila jeho ruku a přitiskla ji ke rtům, zachvěl se v jeho hlase hluboký, otcovský smutek.

“Sbohem, naše radosti, světlo našich očí!” řekl a odešel rychle zpět do atria, aby nepodlehl dojetí, které je nehodno Římana a vojevůdce.

Pomponia zavedla Lygii do cubicula a začala ji chlácholit, těšit, dodávala jí odvahy a hovořila k ní slovy, která zněla podivně v tomto domě, kde hned vedle, v sousední místnosti, stálo ještě lararium a zápalný oltář, na němž Aulus Plautius, věren starým zvykům, obětoval domácím bohům. Nadešel okamžik zkoušky.

Virginius probodl kdysi hruď své vlastní dcery, aby ji osvobodil z Appiových rukou; ještě dříve Lucretia dobrovolně zaplatila své zhanobení životem. Caesarův dům je peleší hanby, zla, zločinu. “Ale my, Lygie, víme, proč nemáme právo vztáhnout na sebe ruku!…” Ano!

Zákon, jemuž se obě podřídily, je jiný, větší, světější, ale dovoluje bránit se před hanbou a zlem, třeba i za cenu života a muk. Kdo vyjde z domu prostopášnosti čistý, tím větší má zásluhu. Země je takovým domem, ale život je naštěstí pouhým okamžikem a člověk pak vstává z hrobu, za nímž už nevládne Nero, nýbrž Milosrdenství – a místo bolesti je tam radost, místo slz veselí.

Pak začala mluvit o sobě. Ano, je klidná, ale ani její hruď nebyla ušetřena bolestných ran. Vždyť oči jejího Aula jsou ještě potaženy bělmem, nesnesl se na něho ještě zdroj světla. A v Pravdě nesmí vychovávat ani svého syna. – Když tedy pomyslí, že by to tak mohlo zůstat až do konce života a že by mohla nadejít chvíle rozloučení, která je stokrát větší a strašnější než toto dočasné loučení, pro které se nyní obě trápí, tu si nedovede ani představit, jak by mohla být bez nich, i když v nebi, šťastna. Mnoho nocí už proplakala, mnoho se jich už promodlila, žebroníc o slitování a milost. Ale obětuje svou bolest Bohu – a čeká – a doufá.

A nyní, když ji potkává nová rána, když jí rozkaz tohoto ukrutníka bere milovanou bytost, tu, kterou Aulus nazval světlem očí, doufá, doufá ještě stále a věří, že je větší moc než Neronova a že je Milosrdenství silnější než jeho zloba.

A ještě silněji přivinula k hrudi dívčí hlavičku.

Lygie jí klesla po chvíli k nohám, skryla oči v záhybech jejího pepla a zůstala tak dlouho beze slova. Ale když se konečně zvedla, bylo jí na tváři vidět, že je už poněkud klidnější.

“Je mi tě líto, matko, i otce, i bratra, ale vím, že odpor by tu nebyl nic platný, naopak, že by vás všechny zahubil. Ale slibuji ti, že na tvá slova v caesarově domě nikdy nezapomenu.”

Ještě jednou ji objala kolem krku a pak, když obě vyšly do oeku, začala se loučit s malým Plautiem, se stařičkým Řekem, který byl jejich učitelem, se svou šatnářkou, která jí byla kdysi chůvou, a se všemi otroky.

Jeden z nich, vysoký a ramenatý Lyg, kterému zde říkali Ursus a který přišel kdysi s Lygiinou matkou a s ní do tábora Římanů zároveň s ostatním služebnictvem, padl jí nyní k nohám a pak klesl před Pomponii a řekl:

“Ó domina! Dovolte mi jít s mou paní, abych jí mohl sloužit a bdít nad ní v caesarově domě.”

“Nejsi náš, nýbrž Lygiin služebník,” odpověděla Pomponia Graecina, “ale pustí tě k caesarovým dveřím? A jak chceš nad ní bdít?”

“Nevím, domina, vím jen, že se železo v mých rukou láme jako dříví…”

Když se Aulus Plautius, který právě vešel, dozvěděl, oč jde, nejen že Ursovu přání neodporoval, ale prohlásil dokonce, že nemají ani právo jej zdržovat. Odesílají Lygii jako rukojmí, kterého se dožaduje caesar, jsou tedy povinni poslat i její družinu, která přechází spolu s Lygií do caesarovy péče. Tu zašeptal Pomponii, že pod rouškou družiny může dát Lygii tolik otrokyň, kolik uzná za vhodné. Centurio nemůže totiž odmítnout jejich přijetí.

Pro Lygii to bylo jakousi útěchou a Pomponia byla také ráda, že ji může obklopit služebnictvem podle své volby. Kromě Ursa pro ni určila starou šatnářku, dvě děvčata z Kypru zběhlá v česání a dvě Germánky jako lázeňské. Vybírala výlučně z vyznavačů nového učení, a protože Ursus je vyznával už několik let, mohla se Pomponia spolehnout na věrnost tohoto služebnictva a zároveň se těšit nadějí, že zrna pravdy budou rozseta i v caesarově domě.

Napsala také několik slov Neronově propuštěnkyni Akté, doporučujíc Lygii její ochraně. Pomponia nevídala sice Akté na shromážděních vyznavačů nového učení, ale slyšela od nich, že Akté jim nikdy neodepře podporu a že čítá lačně dopisy Pavla z Tarsu. Věděla ostatně, že mladá propuštěnkyně žije v neustálém smutku, že je to bytost, jež se liší od všech žen v Neronově domě, a že je vůbec dobrým duchem paláce.

Hasta slíbil, že dopis doručí Akté sám. A protože považoval za přirozené, že královská dcera musí mít družinu služebnictva, byl bez sebemenších potíží ochoten odvést je všechny do paláce, ba spíše se ještě divil jejich malému počtu. Prosil však, aby spěchali, bál se totiž, aby ho nepodezřívali, že je v plnění rozkazů málo horlivý. Hodina loučení nadešla. Pomponiiny a Lygiiny oči se znovu zalily slzami. Aulus ještě jednou položil ruku na Lygiinu hlavu a za chvíli už vojáci, provázeni křikem malého Aula, který bráně svou sestru hrozil maličkými pěstičkami centurionovi, odváděli Lygii do caesarova domu.

Avšak starý vojevůdce rozkázal, aby mu připravili lektiku. Pak se zavřel s Pomponií v pinakotéce, která sousedila s oekem, a řekl jí:

“Poslyš, Pomponie. Jdu k caesarovi, i když si myslím, že zbytečně, a třebaže Senekovo slovo nemá u něho už žádnou váhu, zajdu i k Senekovi. Dnes mají větší váhu Sofronius, Tigellinus, Petronius nebo Vatinius… Pokud jde o caesara, snad ani nikdy v životě neslyšel o národě Lygů, a jestliže rozkázal vydat Lygii jako rukojmí, pak jen proto, že mu to někdo našeptal.

Kdo to mohl být, to můžeš snadno uhodnout.”

Pomponia k němu prudce zvedla zrak: “Petronius?”

“Ano.”

Chvíli mlčeli. Vojevůdce pak pokračoval:

“Tak to bývá vždycky, pustíš-li přes práh někoho z těch lidí beze cti a svědomí. Budiž prokleta chvíle, kdy vstoupil Vinicius do našeho domu! To on k nám přivedl Petronia. Běda Lygii, protože jim nejde o rukojmí, ale o souložnici!”

Hněv, bezmocná bolest a lítost nad adoptovaným dítětem způsobily, že šišlal ještě více než jindy. Chvíli zápasil sám se sebou a jen sevřené pěsti svědčily o tom, jak těžký je jeho vnitřní boj.

“Uctíval jsem až dosud bohy,” řekl, “ale teď myslím, že nevládnou nad světem a že je jenom jeden, zlý, šílený a hnusný, jehož jméno je Nero.”

“Aule!” řekla Pomponia. “Nero je proti Bohu jen hrstka zetlelého prachu.”

Vojevůdce se začal rozmáchlými kroky procházet po mozaice pinakotéky. Jeho život znal velké činy, ale nepoznal velká neštěstí, a proto na ně nebyl zvyklý.

Starý voják přilnul k Lygii více, než si snad sám uvědomoval, a teď nebyl s to smířit se s myšlenkou, že ji ztratil. Kromě toho se cítil pokořen. Cítil na sobě tíhu ruky, jíž pohrdal, ale zároveň věděl, že proti její moci neznamená jeho síla nic.

Když konečně ztlumil v sobě hněv, který mu mátl myšlenky, řekl: “Myslím si, že nám ji Petronius neodebral pro caesara, jistě by si totiž nerad pohněval Poppaeu. Vzal ji tedy buď pro sebe, nebo pro Vinicia… Ještě dnes se to dozvím.”

A za chvíli ho už lektika nesla k Palatinu. Pomponia, když zůstala sama, šla za malým Aulem, který nepřestával pro sestru plakat a vyhrožovat caesarovi.

KAPITOLA 5

Aulus tušil správně, že ho nepustí před Neronovu tvář.

Odpověděli mu, že caesar je zaneprázdněn zpěvem s loutnistou Terpnem a že ostatně vůbec nepřijímá ty, které sám nepředvolal. To znamenalo jinými slovy, aby se Aulus nepokoušel o slyšení ani napříště.

Zato Seneca, třebaže měl právě horečku, přijal starého vojevůdce s poctami, které mu náležely, ale když vyslechl, oč mu jde, usmál se hořce a řekl:

“Mohu ti prokázat jen jednu službu, šlechetný Plautie, totiž – nedat caesarovi nikdy najevo, že mé srdce cítí s tebou tvou bolest a že bych ti chtěl pomoci; kdyby totiž caesar pojal sebemenší takové podezření, věz, že by ti pak nevrátil Lygii, i kdyby k tomu neměl žádné jiné důvody než jen to, aby mi udělal něco na zlost.”

Poradil mu také, aby nešel ani k Tigellinovi, ani k Vatiniovi, ani k Vitelliovi. Je možné, že penězi by se u nich dalo něčeho dosáhnout, je také možné, že by to chtěli udělat na zlost Petroniovi, jehož vliv se snaží podkopat, ale nejpravděpodobnější je, že by caesarovi prozradili, jak drahá je Lygie Plautiově rodině, a caesar by ji pak tím spíše nevrátil. Tu začal starý filozof mluvit s hořkou ironií, namířenou proti sobě samému:

“Mlčel jsi, Plautie, mlčel jsi celé roky, a caesar nemá rád ty, kdo mlčí! Jak ses jen mohl nerozplývat nad jeho krásou, ušlechtilostí, nad jeho zpěvem, nad jeho recitací, vozatajstvím a básněmi! Jak jsi jen mohl neoslavovat Britannikovu smrt, neproslovit chvalořeč na matkovraha a nepřijít blahopřát u příležitosti Octaviina uškrcení! Máš v sobě, Aule, málo prozíravosti, které my, kdo žijeme šťastně u dvora, máme dost”

Po těchto slovech uchopil nádobku, kterou nosil zavěšenou u pasu, nabral z fontány impluvia vody, svlažil si okoralé rty a mluvil dále:

“Ach, Nero má vděčné srdce. Miluje tě, protože jsi sloužil Římu a proslavil jeho jméno kraj světa, miluje i mne, protože jsem mu byl v mládí mistrem. Vidíš, a právě proto vím, že tahle voda není otrávena, a piji tedy klidně. Víno v mém domě by už nebylo tak bezpečné, ale máš-li žízeň, napij se směle té vody. Vodovody ji přivádějí až z Albských vrchů, a kdo by ji chtěl otrávit musil by otrávit všechny fontány v Římě. Jak vidíš, člověk se přece jen ještě může cítit na tomto světě bezpečen a mít klidné stáří. Je pravda, jsem nemocen, ale je chorá spíš duše, ne tělo.”

Byla to pravda. Seneca neměl onu duševní sílu, kterou měl například Cornutus nebo Thrasea, a proto byl jeho život řadou ústupků zločinům. Cítil to sám, uznával sám, že vyznavač zásad Zenóna z Kitia by měl jít jinou cestou, a to ho trápilo více než strach před samou smrtí.

Ale vojevůdce ho teď přerušil v jeho jízlivých úvahách.

“Šlechetný Annaee Seneko,” řekl, “vím, jak se ti caesar odměnil za péči, jíž jsi zahrnul jeho mladá léta.

Ale původcem únosu našeho dítěte je Petronius. Poraď mi, jak na něho, poraď mi, jakým vlivům podléhá, a také ty sám užij v rozhovoru s ním veškeré výmluvnosti, k níž tě bude s to nadchnout tvé staré přátelství ke mně.”

“Petronius a já,” odpověděl Seneca, “jsme lidé ze dvou proti sobě stojících táborů. Co na něho platí, nevím, vlivu nepodléhá ničímu. Je možné, že přes všechnu svou zkaženost stojí Petronius přece jen za víc než všichni ti lotři, jimiž se dnes Nero obklopuje. Ale dokazovat mu, že se dopustil zlého činu, to by bylo jen mrhání časem. Petronius už dávno ztratil onen smysl, kterým se rozpoznává zlé od dobrého. Ale dokaž mu, že jeho čin není krásný – pak se zastydí. Až se s ním setkám, řeknu mu: ,Tvůj čin je hoden propuštěnce.’

Jestliže nepomůže to, nepomůže už nic.”

“Díky i za to,” odpověděl vojevůdce.

Pak se dal zanést k Viniciovi. Zastihl ho, jak právě šermuje s domácím lanistou. Při pohledu na mladého člověka, který se ve chvíli, kdy bylo uskutečněno spiknutí proti Lygii, věnuje klidně šermířskému cvičení, zmocnil se Aula strašný hněv. A sotva se za lanistou zavřel závěs, vybuchl tento hněv přívalem hořkých výčitek a urážek. Avšak Vinicius, dověděv se, že Lygie byla unesena, zbledl tak strašně, že ho sám Aulus nemohl ani na chvíli podezírat z účasti na spiknutí. Mladíkovo čelo se pokrylo kapkami potu, krev, která na okamžik odtekla do srdce, vrátila se opět horkou vlnou do obličeje, z očí počaly sršet jiskry, z úst padat zmatené otázky. Jako vichřice jím střídavě zmítaly žárlivost a vztek. Zdálo se mu, že Lygie, jakmile jednou překročila práh caesarova domu, je pro něho jednou provždy ztracena. A sotva Aulus vyslovil Petroniovo jméno, prolétlo hlavou mladého vojáka jako blesk podezření, že si z něho Petronius ztropil dobrý den a že si buďto chce darováním Lygie získat další caesarovu přízeň, anebo že si ji chce nechat pro sebe. Nebyl vůbec s to připustit, že by někdo, kdo spatří Lygii, ihned po ni nezatoužil.

Jako splašený kůň ho teď unesla prchlivost, dědičná v jeho rodě, a připravila ho o smysly.

“Vojevůdce,” řekl trhaným hlasem, “vrať se domů a čekej na mne… Věz, že i kdyby byl Petronius mým otcem, přesto bych se mu pomstil za Lygiinu křivdu.

Vrať se domů a čekej na mne. Ani Petronius, ani caesar ji nebudou mít!”

Pak se otočil se zaťatými pěstmi k voskovým maskám, které tu v atriu stály ve skřínkách, a vybuchl:

“Při těchto maskách mrtvých předků! Spíše zabiji ji i sebe.”

Po těchto slovech se sebral, řekl Aulovi v rychlosti ještě jednou: “Čekej mě!”, vyběhl jako šílený z atria a běžel k Petroniovi, rozrážeje cestou chodce.

Aulus se vrátil domů s trochou naděje. Usuzoval, že přemluvil-li Petronius caesara, aby dal unést Lygii pro Vinicia, Vinicius ji zavede zpět do jejich domu. Nemalou útěchou mu byla nakonec i myšlenka, že i když nebude Lygie zachráněna, bude aspoň pomstěna a smrt že od ni odvrátí pohanu. Věřil, že Vinicius vykoná vše, co slíbil. Viděl jeho vztek a znal prchlivost, vrozenou celému jeho rodu. On sám, třebaže miloval Lygii jako rodný otec, raději by ji zabil než odevzdal caesarovi, a nebýt ohledů na syna, posledního potomka rodu, byl by to nepochybně udělal. Aulus byl voják, o stoicích sotva slyšel, ale povahou jim nebyl dalek a smrt vyhovovala jeho představám a jeho hrdosti více než pohanění.

Když se vrátil domů, uklidnil Pomponii, vlil i do jejího nitra naději a oba teď očekávali zprávy od Vinicia. Co chvíli, kdykoli se v atriu ozvaly kroky některého otroka, už se domnívali, že to Vinicius jim přivádí milované dítě, a byli ochotni z celého srdce oběma požehnat. Ale čas ubíhal a žádná zpráva nepřicházela.

Teprve k večeru se ozvalo klepadlo na bráně.

Za chvíli vešel otrok a podal Aulovi dopis. Starý vojevůdce, přestože rád ukazoval před druhými, jak se dovede ovládat, sáhl po dopisu rukou poněkud roztřesenou a začal číst tak překotně, jako by šlo o celý jeho dům.

Obličej mu pojednou zšedl, jako by na něj padl stín plujícího mraku.

“Čti,” řekl Pomponii.

Pomponia vzala dopis a četla:

“Marcus Vinicius posílá pozdrav Aulovi Plautiovi.

Co se stalo, stalo se z caesarovy vůle, před níž skloňte hlavy, tak jako je skláníme já a Petronius.”

Nastalo dlouhé mlčení.

KAPITOLA 6

Petronius byl doma. Vrátný se neodvážil zadržet Vinicia, který se vřítil do atria jako bouře, a když se dozvěděl, že domácího pána najde v knihovně, vřítil se stejnou rychlostí do knihovny, a vida tam Petronia, jak píše, vytrhl mu třtinu z ruky, přelomil ji v půli, mrštil jí o zem, načež zaťal prsty do Petroniovy paže, přiblížil obličej k jeho tváři a začal se ochraptělým hlasem ptát:

“Co jsi s ní udělal? Kde je to děvče?”

Ale tu se stalo něco překvapivého. Onen uhlazený, zženštilý Petronius uchopil ruku mladého atleta zarytou do jeho paže, pak uchopil druhou, a sevřev silou železných kleští obě tyto ruce ve své jedné dlani, řekl:

“Já jsem slaboch jenom po ránu, ale k večeru se mi vrací má dávná pružnost. Zkus se mi vytrhnout.

Gymnastice tě asi učil tkadlec a dobrému chování kovář.”

V jeho obličeji nebyl ani hněv, jen v očích mu zableskl jakýsi žlutavý odlesk odvahy a energie. Po chvíli pustil Viniciovy ruce. Vinicius stál před ním ponížený, zahanbený a vzteklý.

“Máš ocelovou ruku,” řekl, “ale při všech bozích z podsvětí ti přísahám, že jestliže jsi mě zradil, probodnu ti hrdlo, třeba v caesarových komnatách.”

“Promluvme si v klidu,” odpověděl Petronius.

“Ocel, jak vidíš, je pevnější nežli železo, a tak přes to, že by se z tvé jedné paže daly udělat dvě mé paže, nemám zapotřebí se tě bát. Zato však mě mrzí tvá hrubost, a kdyby lidský nevděk byl ještě s to mě udivit, divil bych se tvému nevděku.”

“Kde je Lygie?”

“V nevěstinci, to jest v caesarově domě.”

“Petronie!”

“Uklidni se a posaď se. Požádal jsem caesara o dvě věci a on mi je slíbil: předně o to, aby dostal Lygii z Aulova domu, a pak, aby ji odevzdal tobě. Neskrýváš snad někde v záhybech tógy nůž? Nechceš mě snad bodnout? Ale já ti radím, abys několik dnů posečkal, protože by tě vsadili do vězení – a Lygie by se nudila ve tvém domě.”

Nastalo mlčení. Vinicius hleděl chvíli překvapenýma očima na Petronia a pak řekl:

“Promiň mi. Miluji Lygii a láska mi mate smysly.”

“Obdivuj se mi, Marku. Onehdy jsem pověděl caesarovi toto: ,Můj synovec Vinicius se tak zamiloval do jistého vyzáblého děvčete, které je vychováváno u Aulů, že se jeho dům samým vzdycháním proměnil v parní lázeň. Ty, pravím, caesare, ani já, kteří víme, co je opravdová krása, nedali bychom za ni ani tisíc sesterciů, ale ten chlapec byl odjakživa hloupý jako trojnožka a teď zhloupl docela.’”

“Petronie!”

“Jestliže nechápeš, že jsem to řekl, abych zabezpečil Lygii, jsem s to uvěřit, že jsem pověděl pravdu.

Namluvil jsem Měděnobradému, že takový estét jako on nemůže považovat takovou dívku za krásku.

A Nero, který se dosud nemůže odvážit hledět jinak než mýma očima, krásu na ní nenajde, a protože na ní nenajde krásu, nezatouží po ní. Bylo nutné zajistit se před opicí a vzít ji na provázek. V Lygii se teď nezhlédne on, nýbrž Poppaea, a ta se ovšem postará, aby ji dostala co nejrychleji z paláce. A pokud jde o mne, řekl jsem dále Měděné Bradě jen tak mimochodem:

,Vezmi Lygii a dej ji Viniciovi! Máš právo to udělat, protože Lygie je rukojmí. A učiníš-li to, ublížíš Aulovi.’

Souhlasil. Neměl nejmenší příčiny nesouhlasit, tím spíše, že jsem mu dal možnost způsobit bolest počestným lidem. Udělají tě úředním strážcem rukojmí, dají ti do rukou ten lygijský poklad a ty pak, jako spojenec bojovných Lygů a zároveň věrný sluha caesarův, nejen nic z pokladu nepromrháš, ale naopak se postaráš o jeho rozmnožení. Caesar ji nechá naoko několik dnů ve svém domě, ale pak ti ji pošle do tvé insuly, šťastlivče!”

“Je to skutečně pravda? Nic jí tam nehrozí, v caesarově domě?”

“Kdyby tam měla bydlet stále, Poppaea by si o ní promluvila s Locustou, ale po několik dnů jí nehrozí nic. V caesarově paláci je deset tisíc lidí. Je možné, že ji Nero vůbec ani nespatří, tím spíše, že všechno svěřil mým rukám, a to natolik, že před chvílí byl u mne centurio se zprávou, že odvedl děvče do paláce a odevzdal je do rukou Akté. Akté je dobrá duše, proto jsem přikázal, aby Lygii dali k ní. Pomponia Graecina soudí asi stejně, protože jí napsala. Zítra je u Nerona hostina. Obstaral jsem ti místo vedle Lygie.”

“Odpusť mi, Gaie, mou prchlivost,” řekl Vinicius.

“Domníval jsem se, že jsi ji dal unést pro sebe nebo pro caesara.”

“Prchlivost ti mohu prominout, ale těžší pro mne bude odpustit ti chování hodné lůzy, neurvalý křik a hlas, který připomínal hráče mory. To nemám rád, Marku, a toho se vystříhej. Měl bys vědět, že caesarovým kuplířem je Tigellinus, a měl bys také vědět, že kdybych si chtěl děvče nechat pro sebe, řekl bych ti teď, hledě ti přímo do očí, toto: ,Vinicie, beru ti Lygii a budu ji mít tak dlouho, dokud mě neomrzí.’”

Při těchto slovech se zahleděl svými ořechovými zřítelnicemi chladně a vyzývavě přímo do Viniciových očí, takže mladý člověk byl nyní zmaten už docela.

“Vina je na mé straně,” řekl. “Jsi dobrý, šlechetný a děkuji ti z celého srdce. Dovol mi jen ještě jednu otázku. Proč jsi nedal poslat Lygii rovnou do mého domu?”

“Protože caesar chce zachovat zdání legálnosti.

Lidé v Římě budou o tom mluvit, a protože bereme Lygii jako rukojmí, zůstane v caesarově paláci tak dlouho, dokud o tom budou mluvit. Pak ti ji hezky potichu pošlou a bude to hotovo. Měděnobradý je zbabělý pes. Ví, že jeho moc nemá hranic, ale přesto se snaží ospravedlňovat každý svůj čin. Vzpamatoval ses už natolik, aby sis mohl trošku zafilozofovat? Mně samému nejednou napadlo, proč se zločin, i když je mocný jako caesar a jist si beztrestností, proč se přesto vždycky snaží zachovávat zdání práva, spravedlnosti a ctnosti… K čemu ta námaha? Já si myslím, že zavraždit bratra, matku a manželku je věc, která je hodna nějakého asijského vladaříčka, ale ne římského císaře. Ale kdyby se to přihodilo mně, nepsal bych senátu dopisy na ospravedlnění… Ale Nero je píše – Nero hledá zástěrku, protože Nero je zbabělec. Ale dejme tomu Tiberius, ten nebyl zbabělec, a přesto ospravedlňoval každý svůj špatný čin. Proč? Co je to za podivný, mimoděký hold, vzdávaný ctnosti pomocí zla? A víš, co se mi zdá? Že to dělají proto, že špatnost je škaredá, kdežto ctnost krásná. Ergo, opravdový estét je už svým estétstvím ctnostný člověk. Ergo, já jsem ctnostný člověk. Musím dnes ulít trošku vína stínům Protagora, Prodika a Gorgia. Vychází najevo, že i sofisté mohou být k něčemu dobří. Poslouchej, pokračuji: Odňal jsem Lygii Aulům, abych ji mohl odevzdat tobě. Dobrá. Ale Lysippos by z vás vytvořil nádherné sousoší. Oba jste krásní, je tedy krásný i můj čin, a protože je krásný, nemůže být zlý. Pohleď, Marku, zde sedí před tebou ctnost, vtělena do Petronia! Kdyby žil Aristeides, nezbylo by mu než přijít za mnou a dát mi sto min za krátkou přednášku o ctnosti.”

“Ale Vinicius jako člověk, jenž se zajímal více o skutečnost než o přednášky o ctnosti, řekl:

“Zítra spatřím Lygii a pak ji budu mít ve svém domě každý den, bez přestání, až do smrti.”

“Ty budeš mít Lygii a já budu mít na krku Aula.

Svolá na mne pomstu všech bohů podsvětí. Kdyby si aspoň, šišlavec, vzal předtím hodinu správného deklamování… Jenže on bude nadávat tak, jak nadával mým klientům můj bývalý vrátný, kterého jsem za to ostatně poslal na venkov do ergastula.”

“Aulus byl u mne. Slíbil jsem mu, že mu pošlu zprávu o Lygii.”

“Napiš mu, že vůle ,božského’ caesara je nejvyšším zákonem a že tvůj první syn se bude jmenovat Aulus. Je třeba, aby se tomu starci dostalo nějaké útěchy. Jsem schopen požádat Měděnobradého, aby ho pozval zítra na hostinu. Už proto, aby tě v tricliniu uviděl vedle Lygie.”

“Nedělej to,” řekl Vinicius. “Mně je jich přece jen líto, zvláště Pomponie.”

A sedl si a napsal onen dopis, který vzal starému vojevůdci poslední zbytek naděje.

KAPITOLA 7

Před Akté, když bývala Neronovou milenkou, se skláněly nejvyšší hlavy Říma. Ale Akté se ani tenkrát nechtěla vměšovat do veřejných záležitostí, a využívala-li kdy svého vlivu na mladého vládce, pak snad jen tehdy, chtěla-li někomu vyprosit milost. Tichá a pokorná, získala si vděčnost mnoha lidí a nikoho si neznepřátelila. Ani Octavia ji nemohla nenávidět. Žárlivým se zdála příliš málo nebezpečná. Vědělo se o ní, že Nerona stále miluje smutnou a bolestnou láskou, která žije ne už nadějí, ale jen vzpomínkami na chvíle, kdy byl Nero nejen mladší a zamilovaný, nýbrž i lepší. Vědělo se, že není s to odtrhnout od těchto vzpomínek ani srdce, ani myšlenky, ale že už nic neočekává. A protože se už nebylo třeba obávat, že by se snad caesar k ní vrátil, hleděli na ni jako na zcela bezbrannou bytost a nechali ji proto na pokoji. Pro Poppaeu byla jen tichou služkou, tak neškodnou, že se ani nesnažila odstranit ji z paláce.

Protože ji však caesar kdysi miloval a opustil ji bez zloby, klidně, ba dokonce tak trochu přátelsky, měli k ní lidé stále jakés takés ohledy. Když ji Nero propustil, dal jí v paláci byt, v něm oddělené cubiculum a hrstku služebnictva. A tak jako kdysi Pallas a Narcis, třebaže to byli Claudiovi propuštěnci, zasedali s Claudiem nejen k hostinám, nýbrž zaujímali jako mocní ministři čestná místa, zvali i ji tu a tam k caesarovu stolu. Dělali to možná proto, že její krásná postava byla skutečnou ozdobou každé hostiny. Ačkoliv caesar se ve výběru společnosti přestal už dávno řídit jakýmikoli zřeteli. U jeho stolu sedávala nejrůznorodější smíšenina lidí všech stavů i povolání. Byli mezi nimi senátoři, ale převážně takoví, kteří byli ochotni dělat ze sebe zároveň šašky. Bývali tam patriciové, staří i mladí, kteří toužili po rozkoši, přepychu a požitcích.

Bývaly tam ženy velkých jmen, ale neváhající nasazovat si večer světlé paruky a hledat z touhy po zábavě dobrodružství v temných uličkách. Bývali tam i vysocí úředníci i kněží, kteří se nad plnými číšemi sami s chutí posmívali svým bohům, a vedle nich zase sebranka všeho druhu, slepená ze zpěváků, z mimů, z hudebníků, z tanečníků a tanečnic, z básníků, kteří recitovali básně a myslili přitom na to, kolik sesterciů jim může kápnout za pochvalu caesarových básní, z hladových filozofů, sledujících lačnýma očima podávaná jídla, a konečně ze slavných vozatajů, kejklířů, kouzelníků, vypravěčů, vtipálků i z nejrůznějších ničemů, které móda nebo hloupost pasovaly na znamenitosti dne a mezi nimiž nechyběli ani tací, kdož zakrývali dlouhými vlasy proděravělé uši, svědčící o tom, že jde o bývalé otroky.

Ti, co byli slavnější, usedali přímo ke stolům, méně slavní se starali o rozptýlení při jídle a čekali na okamžik, kdy jim služebnictvo dovolí, aby se vrhli na zbytky jídel a nápojů. Hosty toho druhu dodávali Tigellinus, Vatinius a Vitellius a byli často nuceni dát takovým hostům oděv hodící se pro vstup do caesarových komnat. Caesar měl ostatně rád takovou společnost, cítil se v ní totiž nejnenuceněji. Přepych dvora vše pozlacoval a na vše vrhal svůj lesk. Velcí i malí, potomci vznešených rodů i holota z ulice, velcí umělci i chatrné výškrabky talentů, ti všichni se hrnuli do paláce, aby nasytili oslněné oči přepychem, který téměř přesahoval lidské představy, aby se mohli přiblížit k dárci všech milostí, všeho bohatství i dobra, jehož jediný rozmar mohl sice srazit do propasti, ale mohl zároveň vynést až k oblakům.

Toho dne se měla Lygie zúčastnit takovéto hostiny. Strach, nejistota a tupá lhostejnost – nic divného po takovém zážitku – bojovaly v ní s touhou po odporu. Bála se caesara, bála se lidí, bála se paláce, jehož hlučnost ji zbavovala smyslů, bála se hostin, o jejichž bezuzdnosti slýchala od Aula Plautia, od Pomponie Graeciny a od jejich přátel. Ale přes to, že byla mladá, nebyly jí tyto věci neznámé, protože poznání zlého pronikalo v těchto dobách velmi záhy i k dětskému sluchu. Věděla tedy, že jí v tomto paláci hrozí záhuba, před níž ji ostatně při loučení varovala i Pomponia.

Protože však měla mladou duši, neznalou ještě zkaženosti, a protože vyznávala učení, které jí vštípila její nevlastní matka, slíbila, že se té záhubě bude bránit.

Slíbila to matce, sobě a také onomu božskému učiteli, v nějž nejen věřila, ale kterého si ve svém napůl dětském srdci zamilovala pro mírnost jeho učení, pro hořkost jeho smrti i pro slávu jeho zmrtvýchvstání.

Byla přesvědčena, že ani Aulus, ani Pomponia Graecina nebudou teď už hnáni k odpovědnosti za její činy, uvažovala tedy, zda by nebylo lepší postavit se na odpor a na hostinu nejít. Na jedné straně se v její duši hlasitě ozývaly strach a neklid, na druhé straně se v ní zase rodila touha ukázat odvahu, vytrvalost, vydat se v nebezpečí mučení a smrti. Tak to přece přikázal božský učitel. Sám dal takový příklad. Pomponia jí přece vyprávěla, že horlivější vyznavači touží celým srdcem po takové zkoušce a modlí se o ni. Když byla ještě v Aulově domě, ovládla v některých okamžicích podobná touha i Lygii. Představovala si sebe samu jako mučednici s ranami na dlaních a na nohou, bílou jako sníh, nadpozemsky krásnou, jak ji stejně bílí andělé nesou vzhůru k blankytu. Takovými a podobnými představami se kochala ve své fantazii. Bylo v tom mnoho dětských snů, ale byl v tom i sklon zhlížet se v sobě a za to ji Pomponia kárávala. A teď, kdy odpor proti caesarově vůli mohl mít za následek nějaký krutý trest a kdy se mučení, vídané ve fantazii, mohlo stát skutečností, přibyla ke krásným vidinám, k zamilovanosti do sebe samé ještě jakási zvědavost, smíšená se strachem, zvědavost, jak ji asi potrestají a jaký druh mučení si pro ni vymyslí.

A tak kolísala její ještě polodětská duše sem a tam. Ale Akté, když se dozvěděla o jejím váhání, pohlédla na ni tak udiveně, jako by děvče mluvilo v horečce. Dát najevo odpor proti caesarově vůli? Vystavit se od prvního okamžiku jeho hněvu? To může udělat jen dítě, které neví, co povídá. Z vlastních Lygiiných slov vychází najevo, že není vlastně rukojmím, nýbrž děvčetem, na které její národ zapomněl. Nehájí ji žádné mezinárodní právo, a i kdyby ji hájilo, caesar je dost mocný, aby je v okamžiku hněvu zdeptal. Caesarovi se zlíbilo vzít si Lygii k sobě a od té chvíle si s ní může dělat, co chce. Od té chvíle závisí Lygie na jeho vůli, nad niž není na světě silnější.

“Ano,” pokračovala, “i já jsem četla epištoly Pavla z Tarsu, i já vím, že nad zemí je Bůh a Syn Boží, který vstal z mrtvých. Ale na zemi je pouze caesar. Pamatuj si to, Lygie. Vím také, že tvé učení ti nedovoluje, abys byla tím, čím jsem byla já, a že vám, stejně jako stoikům, o kterých mi vyprávěl Epiktetos, je dovoleno vybrat si jen smrt, máte-li volit mezi zhanobením a smrtí. Ale cožpak můžeš uhodnout, že tě čeká smrt, a ne zhanobení? Což jsi neslyšela o Seianově dcerušce, malém ještě děvčátku, jak musela, aby bylo učiněno zadost zákonu, který zakazuje trestat smrtí panny, projít na Tiberiův rozkaz zhanobením, než skonala? Lygie, Lygie, nedráždi caesara! Až přijde rozhodující okamžik, až budeš muset volit mezi hanbou a smrtí, budeš jednat tak, jak ti nařizuje tvá Pravda, ale nevyhledávej záhubu dobrovolně a nedráždi z malicherných příčin toho pozemského, ale krutého boha.”

Akté hovořila plna veliké lítosti, ba dokonce dojatě, a protože byla poněkud krátkozraká, přiblížila svůj sladký obličej blízko k Lygiině tváři, jako by se chtěla přesvědčit, jakým dojmem působí její slova.

Lygie ji objala s dětskou důvěřivostí kolem krku a řekla: “Jsi dobrá, Akté.”

Akté, dojata pochvalou a důvěrou, přivinula ji k srdci, a když se pak vyvinula z dívčina objetí, odpověděla:

“Mé štěstí odešlo i má radost odešla, ale zlá nejsem.”

Pak se začala rychlými kroky procházet po pokoji a hovořit sama pro sebe takřka zoufale:

“Ne! On nebyl špatný. On sám se tehdy domníval, že je dobrý, a chtěl být dobrý. Já to vím nejlépe. To všechno přišlo až později … až když přestal milovat…

To ho ti druzí udělali takovým, jaký je. To ti druzí a Poppaea!”

Při těchto slovech se jí řasy pokryly slzami. Lygie ji chvíli sledovala svýma modrýma očima a konečně řekla:

“Ty ho lituješ, Akté?”

“Lituji!” odpověděla bezvýrazně Řekyně.

A opět začala přecházet s rukama zaťatýma jakoby bolestí a s bezradnou tváří.

Ale Lygie se nesměle ptala dál:

“Ty ho máš ještě ráda, Akté?”

“Mám…”

A po chvíli dodala:

“Nikdo kromě mne ho nemá rád…”

Nastalo mlčení, za něhož se Akté snažila získat opět klid, rozrušený vzpomínkami. Když se jí konečně v obličeji objevil opět její obvyklý výraz tichého smutku, řekla:

“Mluvme o tobě, Lygie. Vypusť vůbec z hlavy, že by ses mohla postavit caesarovi na odpor. To by bylo šílenství. A ostatně, uklidni se. Znám dobře tento dům a myslím, že ti od caesara nic nehrozí. Kdyby tě Nero dal unést pro sebe, nepřivedl by tě na Palatin. Tady vládne Poppaea a od té doby, kdy mu povila dcerušku, je Nero ještě více pod její nadvládou… Ne. Nero sice rozkázal, aby ses zúčastnila hostiny, ale dosud tě neviděl, neptal se na tebe, nejde mu tedy o tebe. Snad tě vzal Aulovi a Pomponii jen proto, že se na ně hněvá…

Mně Petronius psal, abych o tebe pečovala, a protože – jak víš – psala i Pomponia, snad se tedy spolu domluvili. Snad to Petronius udělal na její prosbu.

Je-li tomu tak, jestliže i on bude na Pomponiinu prosbu nad tebou bdít, nic ti nehrozí, a kdož ví, zda tě Nero na jeho přímluvu nepošle zpátky k Aulům. Nevím, nakolik ho má Nero rád, ale vím, že se zřídkakdy odváží mít jiný názor než Petronius.”

“Ach Akté!” odpověděla Lygie, “Petronius byl u nás předtím, než mě odvedli, a má matka je přesvědčena, že si mě Nero vyžádal na jeho naléhání.”

“To by bylo zlé,” řekla Akté.

Ale když se na chvíli zamyslila, pokračovala:

“Snad se Petronius při některé večeři před Neronem jen podřekl, že viděl u Aulů rukojmí Lygů, a Nero, který žárlivě střeží svou moc, vyžádal si tě proto, že rukojmí patří caesarovi. Nemá ostatně rád Aula ani Pomponii… Ne! Nezdá se mi, že by Petronius, kdyby tě chtěl vzít Aulovi, sáhl po takovém způsobu… Nevím, je-li Petronius lepší než ti, kdož obklopují caesara, ale rozhodně je jiný… Ostatně, možná že najdeš kromě něho ještě někoho, kdo bude ochoten se za tebe přimluvit. Nepoznala jsi u Aula někoho z lidí blízkých caesarovi?”

“Vídala jsem tam Vespasiana a Tita.”

“Caesar je nemá rád.”

“A Seneku.”

“Stačí, aby Seneca něco poradil, a Nero to udělá právě naopak.”

Jasná Lygiina tvář se začala pokrývat ruměncem.

“A Vinicia…”

“Neznám ho.”

“Je to Petroniův příbuzný, který se nedávno vrátil z Arménie.”

“Myslíš, že ho Nero vidí rád?”

“Vinicia mají rádi všichni.”

“A chtěl by se za tebe přimluvit?”

“Ano.”

Akté se cituplně usmála a řekla:

“Pak ho tedy jistě spatříš na hostině. Být na ní musíš. Za prvé proto, že musíš… A jen takové dítě, jako jsi ty, mohlo napadnout něco jiného. Za druhé proto, že chceš-li se vrátit do Aulova domu, najdeš tam příležitost poprosit Petronia a Vinicia, aby ti svým vlivem vymohli právo na návrat. Kdyby tu byli, oba by ti pověděli totéž co já, že by to totiž bylo šílenství a tvá záhuba, kdyby ses pokoušela o odpor. Caesar by si sice nemusel všimnout, že tam nejsi, ale kdyby si toho všiml a přišel na to, že ses odvážila protivit se jeho vůli, nebylo by pro tebe záchrany. Pojď, Lygie… Slyšíš ten ruch v paláci? Slunce už klesá a brzy se začnou scházet hosté.”

“Máš pravdu, Akté,” odpověděla Lygie, “a já poslechnu tvé rady.”

Kolik bylo v tomto rozhodnutí touhy spatřit Vinicia a Petronia, kolik ženské zvědavosti uvidět aspoň jednou v životě takovou hostinu a na ní caesara, dvůr, věhlasnou Poppaeu a jiné krásky i všechen ten neslýchaný přepych, o kterém se v Římě vypravovaly neuvěřitelné věci, to si ovšem neuvědomovala ani sama Lygie. Ale Akté měla svým způsobem pravdu a děvče to dobře vycítilo. Jít musela, a tak, jakmile nutnost a zdravý rozum podepřely skryté pokušení, přestala váhat.

Akté ji pak zavedla do svého vlastního unctuaria, aby ji natřela mastmi a oblékla. A třebaže bylo v caesarově domě mnoho otrokyň a sama Akté jich měla dost pro svou osobní potřebu, přece jen ze soucitu k děvčeti, jehož nevinnost a krása ji uchvátily, rozhodla, že ji obleče sama. A hned se ukázalo, že v mladé Řekyni přes všechen její smutek a přes to, že čítala listy Pavla z Tarsu, zůstalo ještě mnoho z dávné helénské duše, na niž krása těla působí více než cokoli jiného na světě. Když obnažila Lygii a spatřila její útlé, zároveň však plné tvary, vymodelované jakoby z perleti a z růžových plátků, nezdržela se výkřiku obdivu; poodstoupila několik kroků a hleděla plna nadšení na tu nevídanou, jarem dýšící postavu.

“Lygie!” zvolala konečně. “Ty jsi stokrát krásnější než Poppaea!”

Ale dívka, vychovaná v přísném Pomponiině domě, kde se dbalo cudnosti, i když byly ženy samy mezi sebou, stála – nádherná jako nádherný sen, harmonická jako Praxitelovo dílo nebo jako píseň, ale rozpačitá, zrůžovělá studem, kolena přitisknuta k sobě, ruce na ňadrech a řasy spuštěny přes oči. Pojednou zvedla prudkým pohybem paže, vytáhla jehlice, držící pohromadě vlasy, a jediným zatřesením hlavy se do nich zahalila jako do pláště.

Akté pokročila k ní, dotkla se tmavých, zvlněných pramenů a řekla:

“Jak krásné máš vlasy!… Nepopráším je zlatým pudrem, vždyť ze samých jejich prstenců prosvítá místy zlato… Snad jen tu a tam přidám trošku zlatového lesku, ale jen zlehka, zlehounka, jako by je rozjasnil paprsek… Krásná je asi vaše lygijská země, jestliže rodí takové dívky!”

“Já se na ni nepamatuji,” odpověděla Lygie. “Jen Ursus mi vyprávěl, že u nás jsou jen lesy, lesy a lesy.”

“A v lesích rozkvétají květy,” řekla Akté, namočila si dlaně v nádobě naplněné verbenou a vlhčila jí Lygiiny vlasy.

Když skončila, začala zlehounka natírat celé její tělo vonnými mastmi z Arábie a pak jí oblékla měkkou zlatavou tuniku bez rukávů, přes kterou mělo přijít ještě sněhobílé peplum. Protože však bylo třeba učesat ještě předtím vlasy, zahalila ji prozatím do rozměrného roucha, zvaného synthesis, posadila ji na židli a odevzdala na chvíli do rukou otrokyň. Sama na česání jen zpovzdálí dohlížela. Zároveň začaly dvě otrokyně obouvat Lygiiny nožky do bílých střevíčků vyšívaných purpurem, přivazujíce je zlatými překříženými stuhami k alabastrovým kotníčkům. Když byl účes konečně hotov, oblékly Lygii do pepla, skládaného do ladných, lehkých záhybů. Akté jí pak zapjala kolem krku perlový náhrdelník, dotkla se prstenců jejích vlasů zlatým práškem a pak se začala oblékat sama, sledujíc po celý ten čas Lygii nadšenýma očima.

Brzy však byla hotova, a sotva se před hlavní branou začaly objevovat první lektiky, vešly obě do bočního kryptoportika, odkud bylo vidět hlavní bránu, vnitřní galerie a nádvoří, lemované sloupořadím z numidského mramoru.

Stále víc a více lidí procházelo pod vysokým obloukem brány, nad níž jako by se vznášelo ve vzduchu nádherné Lysippovo čtyřspřeží, vezoucí Apollóna a Dianu. Lygiiny oči oslnil úchvatný obraz, o němž jí skromně zařízený Aulův dům nemohl dát ani dost malou představu. Byly to právě okamžiky západu slunce, jehož poslední paprsky dopadaly na žlutý numidský mramor sloupů. Mramor zářil v těchto záblescích jako zlato a zároveň přecházel do růžova. Mezi sloupy, pod bílými sochami Danaid, různých bohů a hrdinů protékaly davy lidí, mužů i žen podobajících se také sochám, protože všichni měli na sobě tógy, pepla a stoly, splývající ladně k zemi měkkými záhyby, na nichž dohasínaly odlesky zapadajícího slunce. Z výše hleděl na ty davy obrovský Herkules, hlavu ještě ve světle, avšak hruď ponořenu už do stínu, který vrhal obrovský sloup. Akté ukazovala Lygii senátory v tógách s širokým lemováním, pestrobarevných tunikách a s půlměsícem na obuvi, rytíře a slavné umělce, římské ženy, oděné buď po římském nebo řeckém způsobu, anebo ve fantastických východních úborech, s vlasy vyčesanými do tvarů věží a pyramid nebo zase hladce přiléhajícími k hlavě – jako u soch bohyň – a propletenými spoustou květin. Mnoho mužů a mnoho žen Akté Lygii jmenovala a přidávala vždy k jejich jménu krátké a často strašné historky, které vzbuzovaly v Lygii strach, údiv a překvapení. Pro ni to byl podivný svět Její oči sice hltaly jeho krásu, ale její dívčí rozum nebyl s to pochopit jeho rozpory. V těch červáncích na obloze, v těch řadách nehybných sloupů, ztrácejících se kdesi v hloubi nádvoří, i v těch lidech, podobných sochám, byl jakýsi veliký klid a mír. Zdálo by se, že zde, mezi těmi jednoduchými mramorovými liniemi, musejí žít bezstarostní, spokojení a šťastní polobozi a zatím odhaloval tichý hlas Akté vždy nová a nová tajemství tohoto paláce i těchto lidí. Tam opodál je vidět kryptoportik, na jehož podlaze a sloupech se ještě červenají rudé skvrny krve, jíž ztřísnil bílý mramor Caligula, když klesl k zemi pod nožem Cassia Chaerey; tam zavraždili jeho ženu, tam zase roztříštili o kámen jeho dítě; tam, pod oním křídlem, jsou podzemní kobky, kde si hlady hryzal své vlastní ruce Drusus mladší; tam otrávili Drusa staršího, tam se svíjel strachy Gemellus, tam úpěl v křečích Claudius, tam Germanicus.

Každý kousek těchto zdí slyšel sténání a chroptění umírajících a tito lidé, kteří nyní v tógách, v pestrobarevných tunikách, ozdobeni květy a šperky, spěchají na hostinu, jsou možná zítřejšími odsouzenci; úsměv na leckteré tváři zakrývá možná strach, neklid, nejistotu příštího dne; srdce těchto zdánlivě bezstarostných, ověnčených polobohů rozleptává možná právě teď horečná chamtivost a závist. Poplašené Lygiiny myšlenky nestačily slovům Akté, a když onen nádherný svět přitahoval stále větší silou její oči, srdce se sevřelo hrůzou a v duši vykřikl pojednou nevýslovný, nesmírný stesk po milované Pomponii Graecině a po klidném Aulově domě, kde nevládl zločin, nýbrž láska.

A zatím přitékaly od Vicu Apollinis nové a nové proudy hostí. Z vnější strany brány sem doléhal hovor a výkřiky klientů vyprovázejících své patrony. Nádvoří a sloupořadí se zahemžily množstvím caesarových otroků, otrokyň, malých pacholat i praetoriánských vojáků, držících v paláci stráž. Tu a tam se mezi bílými nebo osmahlejšími obličeji začernala tvář Numida v přilbě zdobené peřím a s velkými zlatými kruhy v uších. Lidé přinášeli loutny, kithary, kytice uměle vypěstovaných květin, třebaže byl už pozdní podzim, ručně tepané stříbrné, zlaté a měděné lampy. Hlasitější a hlasitější šum hlasů se mísil se šploucháním fontány, jejíž vrkočovité proudy, zrůžovělé večerním přísvitem, dopadaly z výše na mramor a tříštily se na něm jakoby s úpěním.

Akté přestala vypravovat, ale Lygie hleděla stále na dav, jako by v něm někoho vyhlížela. A pojednou se její obličej pokryl ruměncem. Mezi sloupovím se vynořili Vinicius a Petronius a kráčeli k velkému tricliniu, krásní, klidní, podobni ve svých tógách bílým bohům.

Sotva uviděla mezi cizími lidmi ty dvě známé, přátelské tváře, a zvláště když spatřila Vinicia, měla Lygie dojem, jako by jí ze srdce spadla velká tíha. Cítila se pojednou méně osamocena. Nesmírný stesk po Pomponii a po Aulově domě, stesk, který se v ní před chvílí ozval, ztratil pojednou svou bolestivost. Touha spatřit Vinicia a promluvit s ním přehlušila v ní všechny Ostatní hlasy. Marně si připomínala vše to špatné, co slyšela o caesarově domě, marně si připomínala slova Akté a Pomponiiny výstrahy. Přes tato slova, přes tyto výstrahy pocítila najednou, že na hostině nejen být musí, nýbrž zároveň chce. Při pomyšlení, že za chvíli uslyší ten milý hlas, který se jí tak líbil, hlas, který k ní hovořil o lásce a o štěstí hodném bohů a který zněl dosud v jejích uších jako píseň, zmocnila se jí prostě radost.

Ale pojednou se té radosti polekala. Měla dojem, že v tomto okamžiku zrazuje to čisté učení, v němž ji vychovali, že zrazuje Pomponii i sebe samu. Něco jiného je jít z donucení, něco jiného radovat se z té nutnosti. Připadala si pojednou vinna, nehodna a ztracena. Zmocnilo se jí zoufalství a chtělo se jí plakat. Kdyby byla sama, poklekla by a bila by se v prsa se slovy: moje vina, moje vina! Akté ji teď uchopila za ruku a vedla ji vnitřkem paláce do velkého triclinia, kde měla být hostina, ale Lygii se dělaly před očima mžitky, v uších jí šumělo vnitřním rozrušením a srdce jí bušilo tak, že se jí až tajil dech. Jako ve snu spatřila tisíce lamp, mihotajících se na stolech a na stěnách, jako ve snu uslyšela volání, jímž hodovníci vítali caesara, jako skrz mlhu viděla caesara samého. Výkřiky ji ohlušily, záře oslepila, vůně omámily tak, že ztratila poslední zbytky jasného vědomí a byla sotva s to poznat Akté, která ji usadila ke stolu a sama zaujala místo vedle ní.

Ale za chvíli se po Lygiině druhé straně ozval hluboký, známý hlas:

“Buď zdráva, ty nejkrásnější mezi všemi pannami na zemi i hvězdami na nebi! Buď zdráva, božská Kallino!”

Lygie se poněkud vzpamatovala a pohlédla tam: vedle ní ležel Vinicius.

Byl bez tógy, protože pohodlí i obyčej přikazovaly tógu k hostině svlékat. Jeho tělo pokrývala jen šarlatová tunika bez rukávů s vyšívanými stříbrnými palmami. Paže měl holé, podle východního zvyku ozdobené nad lokty dvěma širokými zlatými náramky a na předloktí pečlivě zbavené chloupků, takže byly hladké, ale svalnaté; byly to skutečně paže vojáka, stvořené pro meč a štít. Na hlavě měl růžový věnec. Se svým obočím, srostlým nad kořenem nosu, se svýma nádhernýma očima a osmahlou pletí byl jakoby ztělesněním mládí a síly. Lygii se zdál tak krásný, že i když už pominul první nával zmámenosti, sotva se zmohla na odpověď: “Buď zdráv, Marku…”

Vinicius řekl:

“Šťastné jsou mé oči, že tě vidí; šťastné jsou mé uši, že uslyšely tvůj hlas, příjemnější hlasu fléten a kithar. Kdyby mi řekli, abych volil, kdo má na této hostině sedět vedle mne, zda ty, Lygie, nebo Venuše, zvolil bych si tebe, božská!”

A zahleděl se na ni, jako by se chtěl nasytit jejím obrazem, a jeho oči ji spalovaly. Jeho zrak sklouzával z obličeje na její krk a obnažená ramena, laskal se s jejími ladnými tvary, kochal se jí, vstřebával ji celou do sebe, hltal ji, avšak kromě touhy v něm zářilo i štěstí, láska a bezmezné nadšení.

“Věděl jsem, že tě uvidím v caesarově domě,” pokračoval, “a přece, když jsem tě spatřil, celou mou duší otřásla taková radost, jako by mě potkalo štěstí vůbec netušené.”

Lygie se už vzpamatovala docela, a protože cítila, že v tomto davu a v tomto domě je Vinicius jedinou blízkou bytostí, dala se s ním do hovoru a vyptávala se ho na vše, co pro ni bylo nepochopitelné a co v ní vzbuzovalo strach. Jak věděl, že ji najde v caesarově domě?

Proč ji caesar vzal Pomponii? Ona se tu bojí a chce se k Pomponii vrátit. Zemřela by steskem a neklidem, nemít naději, že se Petronius a on za ni u caesara přimluví.

Vinicius jí vysvětlil, že se o jejím únosu dozvěděl až od Aula. Proč je Lygie tady, to on neví. Caesar neskládá nikomu účty ze svých nařízení a rozkazů. Přesto však jen ať se nebojí. Vždyť on, Vinicius, je u ní a u ní zůstane. Raději by ztratil zrak, než ji nevidět, raději by ztratil život, než ji opustit. Ona je jeho duší, bude ji tedy hlídat jako svou vlastní duši. Postaví jí ve svém domě oltář jako svému božstvu a na tom oltáři bude obětovat myrhu a aloe a na jaře sasanky a jabloňové květy… A jestliže se bojí v caesarově domě, pak jí tedy slibuje, že v tomto domě nezůstane.

A přesto, že přeháněl a tu i tam si dokonce vymýšlel, vanula z jeho hlasu pravda, protože jeho city byly opravdové. Zmocňovala se ho také upřímná lítost a její slova mu tak pronikala do duše, že když mu začala děkovat a ujišťovat ho, že si jej Pomponia zamiluje pro jeho dobrotu a že ona sama mu bude celý život vděčna, nemohl ovládnout rozrušení a měl dojem, že nikdy v životě nebude s to nevyhovět jejím prosbám. Srdce v něm začalo tát. Její krása opojovala jeho smysly.

Toužil po ní, ale zároveň cítil, že je mu nade vše drahá a že by ji skutečně mohl zbožňovat jako bohyni; cítil také neodolatelnou chuť mluvit o její kráse i o tom, jak ji zbožňuje, ale hluk při hostině se vzmáhal, a proto přisedl blíže k ní a začal jí šeptat dobrá, sladká slova, vycházející z hloubi duše, lahodná jako hudba a opojná jako víno.

A skutečně ji opájel. Mezi těmi cizími lidmi, kteří ji obklopovali, zdál se jí stále bližší, milejší, naprosto čestný a celou duší oddaný. Uklidnil ji, sliboval, že ji dostane z caesarova domu, sliboval, že ji neopustí a že jí bude sloužit. Předtím u Aulů mluvil s ní o lásce a o štěstí, které láska může dát, jen povšechně, ale teď mluvil už přímo, že ji miluje, že je pro něho tou nejmilejší a nejdražší. Lygie slyšela taková slova z mužských úst poprvé, a čím déle poslouchala, tím silnější měla dojem, že se v ní probouzí něco, co dosud jako by spalo, že ji zalévá jakési štěstí, v němž se mísí nesmírná radost s nesmírným neklidem. Tváře jí začaly hořet, srdce bušit, rty se pootevřely jakoby údivem.

Zmocňoval se jí strach, že poslouchá takové věci, ale nechtěla by za nic na světě přijít o jedno jediné slovo.

Hned klopila oči, hned zase pozvedala k Viniciovi jasný zrak, ustrašený, ale zároveň tázavý, jako by mu chtěla říci: “Mluv dále!” Hluk, hudba, vůně květin i vůně arabských kadidel ji začaly znovu omamovat.

V Římě bývalo zvykem při hostinách ležet, jenže doma bylo Lygiino místo mezi Pomponií a malým Aulem, kdežto teď ležel po jejím boku Vinicius, mladý, mohutný, zamilovaný, žhnoucí. Lygie pociťovala kouzlo, které z něho vanulo, a v jejím nitru byl zároveň stud i rozkoš. Zmocňovala se jí jakási sladká bezmocnost, jakási slabost a malátnost myšlenek, jako by na ni přicházel spánek.

Avšak její blízkost počala působit i na něho. Obličej mu zbledl. Chřípí se mu rozšířilo jako orientálnímu koni. A zřejmě i jeho srdce bušilo pod šarlatovou tunikou neobvykle rychlým tepem, protože jeho dech se zkrátil a slova se mu v ústech trhala. I on byl poprvé tak blízko ní. Myšlenky se mu začaly kalit; v žilách cítil plameny, které se marně snažil uhasit vínem. Ne ještě víno, nýbrž její krásný obličej, její holé paže, její panenská ňadra, vlnící se pod zlatou tunikou, jej opíjely víc a více. Konečně ji uchopil za ruku nad zápěstím, jak to učinil už jednou v Aulově domě, začal ji přitahovat k sobě a šeptat chvějícími se rty:

“Miluji tě, Kallino … ty má božská!”

“Marku, pusť mě,” řekla Lygie.

Ale on mluvil dále, oči zastřeny mlhou:

“Má božská! Miluj mě…”

Ale vtom právě se ozval hlas Akté, která ležela po Lygiině druhém boku:

“Caesar se dívá na vás.”

Vinicia přepadl náhlý hněv na caesara i na Akté.

Její slova rozptýlila kouzlo opojení. Sebepřátelštější hlas by se mladému muži zdál v takovém okamžiku dotěrný a Vinicius se ke všemu ještě domníval, že Akté chce úmyslně přerušit jeho rozhovor s Lygií.

Zvedl tedy hlavu, pohlédl na mladou propuštěnkyni přes Lygiina ramena a řekl zlostně:

“Minuly už doby, Akté, kdy jsi na hostinách ležela vedle caesara, a říká se, že ti hrozí oslepnutí, jak ho tedy můžeš vidět?”

A Akté odpověděla jakoby se smutkem:

“Přesto ho však vidím… On je také krátkozraký a dívá se na vás skrz smaragd.”

Cokoli Nero dělal, vše vzbuzovalo ostražitost dokonce i u jeho nejbližších, a tak zneklidněl i Vinicius, zchladl – a začal nenápadně pozorovat caesara. Lygie, která v rozrušení na počátku hostiny viděla caesara jen jakoby v mlze a pak se naň nedívala vůbec, zaujata zcela Viniciovou přítomností a jeho slovy, teď k němu také otočila své zvědavé a zároveň vystrašené oči.

Akté mluvila pravdu. Caesar, nakloněn nad stolem, jedno oko přimhouřené, přidržoval si před druhým okem kulatý, leštěný smaragd a pozoroval je. Na okamžik se jeho zrak setkal s Lygiinýma očima a srdce děvčete se sevřelo zděšením. Když žila, ještě jako dítě, na vesnickém sídle Aulů na Sicílii, vyprávěla jí stará egyptská otrokyně o dracích, kteří obývají horské propasti – a nyní měla dojem, že na ni pojednou pohlédlo oko takového draka. Uchopila svou dlaní Viniciovu ruku jako dítě, které se bojí, a do hlavy se jí začaly hrnout neuspořádané a rychle se střídající dojmy. To je tedy on? Ten strašný a všemohoucí? Nikdy jej dosud neviděla a myslila, že vypadá jinak. Představovala si jakousi odpornou tvář se zkamenělou zlovolností v tazích, a zatím spatřila velikou hlavu, posazenou na tlustém krku, hroznou sice, ale téměř směšnou, protože se zdaleka podobala hlavě dítěte. Tunika ametystové barvy, barvy zakázané obyčejným smrtelníkům, vrhala na jeho široký, nízký obličej sinavý stín.

Vlasy měl tmavé, učesané podle módy, kterou zavedl Otho, tak, že kadeře tvořily čtyři řady. Vousy neměl, protože je nedávno obětoval Diovi, a celý Řím mu za to vzdával díky, ačkoliv si lidé po straně šeptali, že obětoval vousy proto, poněvadž je měl jako všichni z jeho rodu ryšavé. V jeho čele, vystupujícím mocně nad obočím, bylo však přesto něco olympského. Svraštělé obočí svědčilo, že si je vědom všemohoucnosti; ale pod tímto čelem poloboha byl obličej opice, pijana a komedianta, prázdný, plný měnlivých vášní, ztučnělý přes Neronův mladý věk, ale přitom chorobný a ošklivý.

Lygii se zdál zlověstný, ale především ohyzdný.

Po chvíli odložil Nero smaragd a přestal ji pozorovat. A tu uviděla jeho vyboulené modré oči, mžourající v přemíře světla, skelné, bezmyšlenkovité, podobné očím mrtvých.

Nero se mezitím otočil k Petroniovi a řekl:

“To je to rukojmí, to děvče, do kterého se zamiloval Vinicius?”

“To je ona,” odpověděl Petronius.

“Jak se jmenuje její národ?”

“Lygové.”

“Vinicius říká, že je krásná?”

“Oblékni do dívčího pepla ztrouchnivělý olivový pařez a Vinicius řekne, že je krásný. Ale ve tvém obličeji, ó nedostižný znalče, čtu již rozsudek nad ní! Nemusíš jej vyslovovat! Ano! Příliš suchá! Vyzáblá, doslova makovice na tenké lodyze, a ty, božský estéte, ceníš si přece na ženě lodyhy a máš třikrát, čtyřikrát pravdu! Pouhý obličej nic neznamená. Mnoho jsem se od tebe naučil, ale tak jisté oko ještě nemám… A jsem ochoten vsadit se tady s Tulliem Senecionem o jeho milenku, že i když při hostině, kdy všichni leží, je nesnadné posoudit celou postavu, ty sis už řekl: ,Příliš úzká v bocích.’”

“Příliš úzká v bocích,” opakoval Nero mhouře oči.

Na Petroniových rtech se objevil sotva postřehnutelný úsměv. A Tullius Senecio, který byl až do toho okamžiku zabrán do rozhovoru s Vestinem, či snad lépe do posměšků snům, v něž Vestinus věřil, otočil se k Petroniovi, a třebaže neměl ani ponětí, oč jde, řekl:

“Mýlíš se! Já souhlasím s caesarem.”

“Výborně!” odpověděl Petronius. “Dokazoval jsem právě, že máš přece jen aspoň drobet rozumu, kdežto caesar tvrdí, že jsi naprostý osel.”

“Habet!” řekl se smíchem Nero a ukázal palcem k zemi, jak se to dělávalo v cirku na znamení, že gladiátor byl zasažen a má být dobit.

Ale Vestinus se domníval, že jde stále ještě o sny, a zvolal:

“A já věřím ve sny a Seneca mi kdysi povídal, že věří také.”

“Dnes v noci se mi zdálo, že jsem byla vestálkou,” řekla Calvia Crispinilla, naklánějíc se přes stůl.

Nero začal po těchto slovech plácat dlaněmi o sebe, ostatní následovali jeho příkladu a na chvíli se kolem ozval potlesk, protože Crispinilla, která byla několikrát rozvedena, byla svou příslovečnou prostopášností známa po celém Římě.

Crispinilla však řekla bez nejmenších rozpaků:

“A co má být? Všechny vestálky jsou staré a ošklivé. Jediná Rubria je trochu k světu. A tak bychom byly aspoň dvě, i když Rubrii se vyrážejí v létě pihy.”

“Přesto mi však dovol říci, přečistá Calvie,” řekl Petronius, “že vestálkou ses mohla stát leda ve snu.”

“A kdyby nařídil caesar?”

“Pak bych uvěřil, že se sny uskutečňují, i když jsou sebenesmyslnější.”

“A uskutečňují se,” řekl Vestinus. “Chápu lidi, kteří nevěří v bohy, ale jak může někdo nevěřit ve sny?”

“A věštby?” zeptal se Nero. “Věštili mi kdysi, že Řím přestane existovat a že já budu panovat nad celým Východem.”

“Věštby a sny, to spolu souvisí,” řekl Vestinus. “Jeden prokonsul, veliký nevěrec, poslal jednou do Mopsovy svatyně otroka se zapečetěným dopisem, jejž zakázal otevřít, aby se přesvědčil, dovede-li bůžek odpovědět na otázku, kterou do dopisu napsal. Otrok přespal noc ve svatyni, očekávaje věštecký sen, pak se vrátil a řekl toto: “Zdálo se mi o mládenci, jasném jako slunce, a ten mi pověděl jen jedno slovo: ,Černého.’”

Když to prokonsul uslyšel, zbledl, otočil se ke svým hostům, stejným nevěrcům jako on, a řekl: ,Víte, co stálo v dopise?’”

Zde se Vestinus odmlčel, zvedl číši s vínem a pil.

“Co stálo v dopise?” zeptal se Senecio.

“V dopise byla otázka: ,Jakého býka mám obětovat: bílého nebo černého?’”

Avšak pozornost, kterou vzbudilo vyprávění, rozptýlil Vitellius. Přišel na hostinu už podnapilý a nyní propukl neočekávaně, bez jakékoli příčiny v nesmyslný smích.

“Čemu se ten sud loje směje?” zeptal se Nero.

“Smíchem se liší lidé od zvířat,” řekl Petronius, “a on nemá jiný důkaz, kterým by dokázal, že není vepřem.”

Vitellius se zatím stejně neočekávaně přestal smát, a mlaskaje rty, lesknoucími se od omáček a mastnot, zíral na všechny kolem tak překvapeně, jako by je ještě nikdy v životě nebyl viděl.

Pak zvedl dlaň, která se podobala polštářku, a řekl ochraptělým hlasem:

“Z prstu se mi sesmekl rytířský prsten po otci.”

“Který byl ševcem,” dodal Nero.

Ale Vitellius propukl opět neočekávaně v smích a začal prsten hledat v peplu Calvie Crispinilly.

Když to viděl Vatinius, začal napodobovat výkřiky vyděšené ženy a Nigidia, Calviina přítelkyně, mladá vdova s dětským obličejem, ale s očima prostopášnice, řekla nahlas:

“Hledá, co neztratil.”

“Ale co mu nebude k ničemu, i kdyby to našel,” dokončil básník Lucanus.

Hostina byla stále veselejší a veselejší. Zástupy otroků roznášely nové a nové chody jídla; z velikých váz, naplněných sněhem a ověnčených břečťanem, vytahovali co chvíli menší nádoby s četnými druhy vín.

Všichni pili hodně. Ze stropu pršely neustále na stoly a na hodovníky růže.

Ale Petronius začal prosit Nerona, aby dříve než se hosté opijí, zkrášlil hostinu svým zpěvem. Sbor hlasů podepřel jeho slova, avšak Nero se začal zdráhat.

Nejde o odvahu samu, ačkoliv i té má vždycky málo…

Bohové vědí, kolik ho stojí všechna vystoupení… Nevyhýbá se jim sice, musí přece udělat něco pro umění, a ostatně, jestliže ho Apollón obdařil jakýms takýms hlasem, pak by nebylo správné mrhat božími dary.

Chápe dokonce i to, že je to jeho povinnost vůči státu.

Ale dneska je opravdu nachlazen. V noci si dal na prsa olověná závažíčka, ale ani to nepomohlo… Zamýšlí dokonce odjet do Antia a nadýchat se tam mořského vzduchu.

Ale Lucanus ho začal zapřísahat ve jménu umění a všeho lidstva. Všichni přece vědí, že božský poeta a zpěvák složil nový hymnus na Venuši, proti němuž je hymnus Lucretiův pouhým kňučením ročního vlčete.

Ať je tato hostina skutečnou hostinou. Tak dobrý vládce by neměl působit svým poddaným taková muka.

“Nebuď krutý, caesare!”

“Nebuď krutý!” opakovali všichni, kdož seděli poblíž.

Nero rozhodil rukama na znamení, že musí ustoupit. V témž okamžiku vzaly na sebe všechny obličeje výraz vděčnosti a všechny oči se otočily k němu. Avšak Nero rozkázal, aby ještě předtím oznámili Poppaei, že bude zpívat, a všem přítomným oznámil, že Poppaea nepřišla na hostinu, protože se necítí zdráva. Poněvadž jí však žádný lék nepřináší takovou úlevu jako jeho zpěv, nerad by ji připravil o takovou příležitost.

Poppaea přišla neprodleně. Ovládala sice dosud Nerona jako poddaného, věděla však také, že jde-li o jeho ješitnost zpěváka, vozataje nebo básníka, bylo by nebezpečné ji dráždit. Přišla tedy, krásná jako bohyně, oblečená stejně jako Nero v rouchu ametystové barvy, na krku náhrdelník z obrovských perel, uloupený kdysi Masinissovi, zlatovlasá, něžňoučká, a třebaže už dvakrát rozvedená, přece s tváří a pohledem panny.

Vítali ji voláním a slovy “božská Augusta”. Lygie neviděla nikdy v životě nic tak krásného a nechtěla věřit svým očím, protože věděla, že Poppaea Sabina je jedna z nejhanebnějších žen na světě. Věděla od Pomponie, že to ona navedla caesara, aby zavraždil svou matku a manželku, znala ji z vyprávění Aulových hostů a služebnictva; slyšela, že její sochy ve městě srážejí v noci neznámí lidé k zemi; slyšela o nápisech, jejichž původci bývají odsuzováni k nejtěžším trestům, ale které se přesto objevují každé ráno na městských zdech. Ale nyní, když viděla tuto proslulou Poppaeu, kterou vyznavači Kristovi považovali za vtělení zla a zločinu, zdálo se jí, že tak vypadají snad jen andělé nebo jiní nebeští duchové. Nemohla od ní prostě odtrhnout oči a z úst jí mimoděk vyklouzla otázka:

“Ach, Marku, je to vůbec možné?…”

A Vinicius, rozpálený vínem a jakoby rozezlený, že tolik věcí rozptyluje Lygiinu pozornost a odvádí ji od něho a od jeho slov, řekl:

“Ano, je krásná, ale ty jsi stokrát krásnější. Ty se neznáš, jinak by ses do sebe zamilovala jako Narcis…

Poppaea se koupe v mléce oslic, tebe však asi Venuše vykoupala ve svém vlastním. Ty se neznáš, ocelle mi!… Nedívej se na ni. Otoč oči ke mně, ocelle mi!…

Dotkni se svými rty tohoto poháru s vínem a já pak sevřu totéž místo svými.”

A přisedal k ní stále blíže. Lygie začala zase couvat k Akté. Ale vtom nařídili klid, protože caesar povstal. Zpěvák Diodoros mu podal loutnu, druh zvaný delta, druhý, Terpnos, který ho měl doprovázet, přistoupil blíže, v rukou nástroj zvaný nablium. Nero opřel deltu o stůl, zvedl oči vzhůru a v tricliniu zavládlo na chvíli ticho, rušené jen šelestem růží, padajících bez ustání ze stropu.

Pak, doprovázen dvěma loutnami, začal zpívat, či spíše zpěvně a rytmicky recitovat svůj hymnus na Venuši. Ani hlas, i když poněkud zastřený, ani verše nebyly špatné, takže ubohou Lygii přepadly znovu výčitky svědomí, protože hymnus, třebaže opěvoval nečistou pohanskou Venuši, jí připadal až příliš krásný a sám caesar s vavřínovým věncem na skráni a s povzneseným zrakem se jí zdál krásnější, daleko méně strašný a méně ohyzdný než na počátku hostiny.

Ale už se hodovníci ozvali hromovým potleskem.

Kolem dokola se rozlehly výkřiky: “Ó hlase hodný nebešťana!” Některé ženy zvedly ruce do výšky a zůstaly tak, chtějíce dát najevo své nadšení, i když už přestal zpívat, jiné si zase osušovaly zaslzené oči. V sále to zahučelo jako v úlu. Poppaea sklonila svou zlatovlasou hlavu, zvedla Neronovu ruku ke rtům a dlouho ji tak mlčky držela. Mladý Pythagoras, nesmírně krásný Řek, s nímž se později pološílený už Nero dal oddat, nařídiv flaminům, aby při tom zachovali všechny předepsané obřady, poklekl nyní u jeho nohou.

Avšak Nero hleděl upřeně na Petronia, na jehož pochvalu především vždy čekal. A Petronius řekl:

“Co se týče hudby, Orfeus je asi v tomto okamžiku závistí stejně žlutý jako tady Lucanus, ale pokud jde o verše, lituji, že nejsou horší, protože pak bych snad našel vhodná slova pro jejich pochvalu.”

Lucanus mu neměl vůbec za zlé zmínku o závisti, naopak, pohlédl na Petronia pln vděčnosti a předstíraje nakvašenost mručel:

“Prokleté fatum, jež mi určilo, abych žil současně s takovým básníkem. Nebýt toho, získal by si člověk místečko v lidské paměti a na Parnasu, ale tak zbledne, jako bledne kahánek na slunci.”

A teď začal Petronius, který měl obdivuhodnou paměť, recitovat celé odstavce hymnu, citovat jednotlivé verše, vyzvedat a rozebírat slova, která se mu zdála nejhezčí. Lucanus, jako by zapomněl na svou závist, připojil se k jeho slovům se svým nadšením. V Neronově obličeji se objevila radost a bezedná prázdnota, která s hloupostí nejen hraničila, nýbrž se jí naprosto rovnala. Sám je upozorňoval na verše, které považoval za nejhezčí, a nakonec začal utěšovat Lucana a povzbuzovat ho, aby neztrácel odvahu, protože buď jak buď, čím se člověk narodí, tím je, a úcta, kterou prokazují lidé Diovi, nevylučuje ještě slávu jiných bohů.

Pak vstal, chystaje se doprovodit Poppaeu, která se skutečně necítila zdráva a chtěla odejít. Avšak hodovníkům, kteří zůstali, rozkázal, aby opět zaujali svá místa, a slíbil, že se vrátí. Skutečně, za chvíli se vrátil a opět se dal omamovat dýmem kadidel a sledoval další podívané, které přichystali pro hostinu buď on sám, Petronius nebo Tigellinus.

Znovu se předčítaly básně nebo poslouchaly dialogy, v nichž výstřednost nahrazovala vtip. Pak zatančil slavný mim Paris dobrodružství Inachovy dcery Ióny.

Hostům, zvláště však Lygii, která nebyla zvyklá na takovou podívanou, se zdálo, že vidí zázraky a kouzla.

Paris dovedl pohyby rukou a těla vyjádřit věci tancem zdánlivě nevyjádřitelné. Jeho dlaně jako by zamlžily vzduch a vytvořily jasný, živý, chvějící se, smysly dráždící oblak, obklopující napůl omdlelou dívčí postavu, jež se svíjela v křečích rozkoše. Byl to obraz, ne tanec, jasný obraz, odhalující tajemství lásky, kouzelný a nestoudný obraz. Když skončil a do sálu vešli korybantové, kteří se za zvuků kithar, fléten, kymbalů a bubínků dali do bakchického tance se syrskými dívkami, do tance plného divokých skřeků a ještě divočejší prostopášnosti, zdálo se Lygii, že ji sežehne boží oheň, že do tohoto domu musí uhodit hrom anebo že na hlavy hodovníků musí spadnout strop.

Avšak ze zlaté sítě, napjaté pod stropem, padaly pouze růže. A Vinicius, už napůl opilý, k ní hovořil:

“Viděl jsem tě v Aulově domě u fontány a zamiloval jsem se do tebe. Bylo to za svítání a tys myslila, že se nikdo nedívá, ale já jsem tě viděl… A vidím tě takovou stále, ač tě přede mnou zahaluje toto peplum.

Shoď je ze sebe jako Crispinilla. Vidíš! Bozi i lidé hledají lásku. Nic není na světě kromě ní! Opři svou hlavu o mou hruď a přivři oči.”

Krev jí těžce bušila ve skráních a v zápěstí. Zmocňoval se jí dojem, že padá do jakési propasti a že Vinicius, který se jí zdál předtím tak blízký a spolehlivý, místo aby jí spěchal na pomoc, ještě ji do ní stahuje.

Zmocnil se jí hněv na něho. Začala se znovu bát i této hostiny i jeho i sebe samé. Nějaký hlas, podobný hlasu Pomponiinu, volal sice ještě v jejím nitru: “Lygie, zachraň se!”, ale zároveň jí něco říkalo, že je už příliš pozdě a že ten, koho zachvátily takové plameny, kdo viděl vše to, co se děje na této hostině, v kom buší srdce tak jako v ní, když poslouchá Viniciova slova, kdo se chvěje tak jako ona, když se k ní Vinicius přibližuje, ten je už ztracen a není pro něho záchrany.

Dělalo se jí nevolno. Chvílemi se jí zdálo, že omdlí a pak že se stane něco strašného. Věděla, že pod hrozbou caesarova hněvu nesmí nikdo vstát, dokud nevstane caesar, ale i kdyby tomu tak nebylo, neměla by k tomu už sil.

Do konce hostiny bylo zatím ještě daleko. Otroci přinášeli nové a nové chody pokrmů a neustále naplňovali číše vínem. Teď se před stolem, postaveným do tvaru podkovy, objevili dva atleti, kteří měli hostům předvést zápas.

A už začali zápasit. Mohutná těla, lesknoucí se olejem, vytvořila jeden jediný balvan, jejich kosti praštěly v sevření železných paží, ze zaťatých čelistí se dralo zlověstné skřípění. Co chvíli bylo slyšet rychlé, temné údery jejich chodidel o podlahu zlehka posypanou šafránem, hned zase nehybně strnuli, utichli a diváci měli dojem, že mají před sebou sousoší vytesané z kamene. Oči Římanů sledovaly se zalíbením hru svalů na strašlivě napjatých zádech, lýtkách a pažích.

Avšak boj netrval příliš dlouho, protože Krotón, mistr a vedoucí školy gladiátorů, nebyl nadarmo považován za nejsilnějšího člověka v zemi. Jeho protivník oddechoval rychleji a rychleji, pak začal chroptět, zesinal v obličeji a nakonec vyplil z úst krev a zůstal bezvládně viset v jeho rukou.

Bouře potlesku uvítala konec boje. Krotón se postavil jednou nohou na protivníkova záda, zkřížil obrovské paže na prsou a očima triumfátora se rozhlížel po sále.

Pak přišli imitátoři zvířat a jejich hlasů, kejklíři a šašci, avšak hodovníci je už příliš nesledovali, protože víno jim zamlžilo oči. Hostina se pomalu měnila v pijácké a prostopášné orgie. Syrské dívky, které předtím tančily bakchický tanec, promísily se teď s hosty. Hudba se změnila v neuspořádaný a divoký hluk kithar, louten, arménských kymbalů, egyptských sister, trub a rohů, a jestliže někteří hodovníci chtěli spolu hovořit, křičeli na hudebníky, aby odešli.

Vzduch, přesycený vůní květů, plný pachu po vonných olejích, jimiž během hostiny skrápěla hezká pacholata nohy hodovníků, přesycený šafránem a lidskými výpary, ztěžkl; lampy svítily mdlým plamenem, věnce na čelech lidí se sesunuly na stranu, tváře pobledly a pokryly se kapkami potu.

Vitellius se svalil pod stůl. Nigidia se obnažila do půl těla, položila svou opilou dětskou hlavu na Lucanovu hruď a Lucanus, rovněž opilý, začal sfoukávat z jejích vlasů zlatý pudr, zvedaje při tom nesmírně pobaveně zrak ke stropu. Vestinus opakoval s opilou houževnatostí snad už podesáté Mopsovu odpověď na zapečetěný dopis. Tullius se vysmíval bohům a blábolil rozplizlým hlasem, přerývaným škytavkou:

“Protože je-li Xenofanův Sfairos kulatý, pak přece můžeš takového boha válet nohou před sebou jako sud.”

Avšak Domitius Afer, starý zloděj a donašeč, byl touto řečí pobouřen a v onom pobouření si polil celou tuniku falernským vínem. Afer vždycky věřil v bohy.

Lidé povídají, že Řím zahyne, ba jsou i takoví, co tvrdí, že už hyne. A mají pravdu!… Ale dojde-li k tomu, pak jen proto, že mládež ztratila víru, a bez víry nemůže být ctnost. Lidé opustili také staré přísné mravy a nikomu nenapadne, že epikurejci nebudou s to odolat barbarům. Ale co o tom zbytečně hovořit! Pokud jde o něho, lituje, že se dožil takových časů a že musí v radovánkách hledat ochranu před zármutkem, který by ho jinak velmi brzy sklátil.

Po těchto slovech přitáhl k sobě syrskou tanečnici a bezzubými ústy začal líbat její krk a záda. Když to viděl konsul Memmius Regulus, rozesmál se, a zvednuv svou lysou lebku, pokrytou sesunuvším se věncem, řekl:

“Kdo říká, že Řím hyne?… Pitomost!… Já, konsul, to vím nejlépe… Videant consules!… Třicet legií … hlídá naši pax romana!…”

Tu si sevřel skráně pěstmi a rozkřičel se na celý sál:

“Třicet legií! Třicet legií!… Od Britanie až k hranicím Parthů!”

Ale pojednou se zarazil a položil si prst na čelo:

“A myslím, že je jich dokonce dvaatřicet…”

A svalil se pod stůl, kde začal za chvíli zvracet jazyky plameňáků, pečené ryzce, mražené hřiby, saranče v medu, ryby, různá masa a všechno ostatní, co snědl a vypil.

Domitia však neuklidnil počet legií, střežících římský mír. Ne, ne! Řím musí zhynout, protože zmizela víra v bohy a přísné mravy! Řím musí zhynout, a je to škoda, protože život je přece jen hezký, caesar milostivý a víno dobré! Ach, jaká škoda!

Skryl hlavu mezi lopatky syrské bakchantky a rozplakal se.

“Kdepak posmrtný život!… Achilles měl pravdu, že je lépe být podomkem na tomto světě pod sluncem než králem v říši Cimmeriů. A ostatně i to je otázka, existují-li vůbec nějací bohové, i když nedostatek víry hubí mládež…”

Lucanus sfoukal mezitím všechen zlatý pudr z Nigidiiných vlasů. Ta byla tak opilá, že usnula. Lucanus vzal hrst břečťanových šlahounů z vázy, která stála před ním, a ovinul jimi spící ženu. Když dokončil toto své dílo, rozhlížel se po ostatních rozradostněným a tázavým zrakem.

Nakonec ustrojil do břečťanu i sebe a neustále opakoval hlasem, v němž se ozývalo hluboké přesvědčení:

“Nejsem vůbec člověk, nýbrž faun.”

Petronius nebyl opilý, ale Nero, který pil zpočátku kvůli svému “nebeskému” hlasu málo, ke konci převracel do sebe číši za číší a zpil se. Chtěl dokonce dále zpívat své básně, tentokrát řecké, ale zapomněl je a omylem zazpíval Anakreontovu písničku. S ním zpívali Pythagoras, Diodoros i Terpnos, ale poněvadž se to ani jednomu nedařilo, nechali toho. Zato však Nero, jako znalec a estét, začal nadšeně obdivovat Pythagorovu krásu a líbat mu u vytržení ruce. Tak krásné ruce viděl jen jednou … u kohopak to bylo?

A položiv si dlaň na vlhké čelo, dal se do vzpomínání. Po chvíli se v jeho obličeji objevil strach:

“Aha! U matky! U Agrippiny!”

A pojednou ho začaly pronásledovat zlověstné přízraky.

“Lidé si vyprávějí,” řekl, “že Agrippina se prochází za měsíčních nocí po moři, v okolí Bají a Baulí… Nic, jen chodí a chodí, jako by něco hledala. A jestliže se přiblíží k loďce, pohlédne na ni a odejde, ale rybář, na kterého se podívala, zemře.”

“To není špatný námět,” řekl Petronius.

A Vestinius natáhl krk jako jeřáb a zašeptal tajemně:

“Nevěřím v bohy, ale věřím v duchy … och!”

Ale Nero si nevšímal jejich slov a mluvil dále:

“Dal jsem přece konat lemuralia. Nechci ji vidět!

Už pátý rok! Musel jsem, musel jsem ji odsoudit, protože na mne poslala vraha, a kdybych ji nebyl předešel, neslyšeli byste dnes můj zpěv.”

“Díky ti, caesare, jménem města Říma i celého světa!” zvolal Domitius Afer.

“Víno! A ať uhodí do tympánů!”

Hluk propukl nanovo. Lucanus, celý v břečťanu, chtěje povyk překřičet, vstal a křičel:

“Nejsem člověk, nýbrž faun a bydlím v lese. E … chó … óóó!”

Konečně se caesar zpil do němoty, zpili se muži i ženy. Vinicius nebyl opilý o nic méně než ostatní a kromě touhy se v něm ke všemu probouzela ještě chuť hádat se. To se mu stávalo pokaždé, kdykoliv překročil míru v pití. Jeho snědý obličej zbledl ještě více a jazyk se mu motal, když mluvil podrážděným a rozkazovačným hlasem:

“Dej mi rty! Dneska, zítra, to je jedno kdy! Dost už toho všeho! Caesar tě vzal Aulovi, aby tě daroval mně, rozumíš! Zítra za soumraku si pro tebe pošlu, rozumíš!

Caesar mi tě slíbil, dříve než tě dal odvést… Musíš být moje! Dej mi rty! Nechci čekat do zítřka… Rychle mi dej rty!”

A objal ji. Ale Akté ji začala bránit a také Lygie se bránila zbytkem sil, protože cítila, že je ztracena. Marně však usilovala oběma rukama vyvinout se z objetí jeho paže, zbavené chloupků; marně ho prosila hlasem, v němž se chvěla lítost i strach, aby nebyl takový, aby s ní měl slitování. Dech, páchnoucí vínem, vanul na ni stále z větší blízkosti a jeho obličej byl už docela těsně u jejího. Nebyl to už ten bývalý, dobrý, ba téměř drahý Vinicius, nýbrž opilý, zlý satyr, který v ní budil hrůzu a odpor.

Avšak stále více ji opouštěly síly. Marně se skláněla a odvracela obličej, chtějíc se vyhnout jeho polibkům. Vinicius se nazvedl, uchopil ji oběma rukama, přitlačil její hlavu na svou hruď a začal udýchaně drtit její zbledlé rty svými ústy.

Ale vtom jakási strašlivá síla rozpletla jeho paže, jimiž ji držel kolem krku, a to s takovou lehkostí, jako by to byly paže dítěte, a jej samého odstrčila ta síla stranou, jako by byl suchá větvička nebo zvadlý list.

Co se to stalo? Vinicius si přetřel překvapeně oči a pojednou spatřil nad sebou obrovskou postavu Lyga, zvaného Ursus, kterého poznal v Aulově domě.

Lyg stál docela klidně a hleděl svýma modrýma očima na Vinicia tak podivně, že mladému muži z toho stydla v žilách krev. Pak vzal Ursus svou královnu do náruče a klidným, tichým krokem vyšel z triclinia.

Akté šla okamžitě za ním.

Vinicius seděl okamžik jako zkamenělý, ale pak vyskočil a rozběhl se k východu:

“Lygie! Lygie!”

Avšak touha, úžas, vztek a víno mu podrazily nohy. Zapotácel se jednou, podruhé, zachytil se nahých ramen kterési bakchantky a začal se ptát, mžouraje očima:

“Co se stalo?”

Bakchantka uchopila číši vína a podala mu ji s úsměvem v zamžených očích:

“Pij!” řekla.

Vinicius vypil a svalil se jí k nohám.

Většina hostí ležela už pod stoly; někteří se procházeli nejistým krokem po tricliniu, někteří spali na hodovních lehátkách a chrápali nebo zvraceli ve spánku zbytky vína. A na opilé konsuly a senátory, na opilé rytíře, básníky a filozofy, na opilé tanečnice a patricijské ženy, na celý ten svět, vládnoucí sice ještě vším, ale už bezduchý, ověnčený sice a hýřící, ale už dohasínající, pršely a pršely ze zlaté sítě pod stropem růže.

Venku začínalo svítat.

KAPITOLA 8

Ursa nikdo nezastavil, nikdo se ani neptal, co to dělá.

Ti hosté, kteří neleželi pod stolem, nehlídali už svá místa, a tak služebnictvo, když vidělo obra nesoucího v náručí hodovnici, myslilo, že to nějaký otrok vynáší svou opilou paní. Akté šla ostatně s nimi a její přítomnost vyvracela veškeré podezření.

Tak se dostali z triclinia do vedlejší místnosti a odtamtud na galerii, která vedla do bytu Akté.

Lygie byla tak zesláblá, že visela na Ursově paži jako mrtvá. Ale když ji ovanul chladný, čistý jitřní vzduch, otevřela oči. Venku bylo stále více světla. Po chvilce chůze sloupořadím odbočili do postranního portika, které nevedlo na nádvoří, nýbrž do palácových zahrad, kde se už vrcholky pinií a cypřišů ruměnily ranními červánky. V této části paláce bylo prázdno a ohlasy hudby a křik hodovníků k nim doléhaly stále slaběji. Lygii se zdálo, že ji vyrvali peklu a vynesli na jasný boží svět. Přece jen je ještě něco kromě toho odporného triclinia. Je obloha, jsou červánky, světlo, klid. Děvče se pojednou rozplakalo, přivinulo se k obrovu rameni a začalo plačtivě opakovat:

“Domů, Urse, domů, k Aulům!”

“Půjdeme!” odpověděl Ursus.

Zatím se však octli v malém atriu, které patřilo k bytu Akté. Ursus zde posadil Lygii na mramorovou lavičku nedaleko fontány. Akté ji začala uklidňovat a přemlouvat, aby si odpočinula. Ujišťovala ji, že jí prozatím nic nehrozí, protože opilí hodovníci budou po hostině spát až do večera. Ale Lygie se dlouho nemohla uklidnit. Ruce přitisknuty ke skráním, opakovala jen vytrvale jako dítě:

“Domů, k Aulům!”

Ursus byl ochoten to učinit. Před branami stojí sice praetoriáni, ale on přesto projde. Vojáci nezastavují ty, kdož odcházejí. Před obloukem hlavní brány se to jen hemží lektikami. Lidé začnou odcházet v celých houfech. Nikdo je nezadrží. Vyjdou zároveň s davem a půjdou přímo domů. Ostatně, co je mu do toho všeho!

Jak si královna přeje, tak musí být. Proto je Ursus zde.

A Lygie opakovala znovu a znovu:

“Ano, Urse, odejdeme.”

Avšak Akté musila mít rozum za ně za oba. Odejdou! Ano! Nikdo je nezastaví. Ale z caesarova domu se nesmí utíkat, a kdo to dělá, uráží jeho majestát. Odejdou, ale večer přinese centurio s vojáky rozsudek smrti Aulovi a Pomponii Graecině a Lygii odvede zpět do paláce. A pak nebude už pro ni záchrany. Přijmou-li ji Aulovi pod svou střechu, čeká je najisto smrt.

Lygii poklesly ruce. Nedá se nic dělat. Musí volit mezi záhubou Plautiovy rodiny a svou vlastní. Když šla na hostinu, doufala, že ji Vinicius a Petronius vyprosí na caesarovi a vrátí Pomponii, teď však ví, že to právě oni přemluvili caesara, aby ji vzal Aulovi. Nedá se nic dělat. Snad jen zázrak jí může vysvobodit z té propasti. Zázrak a moc boží.

“Akté,” řekla plna zoufalství, “slyšela jsi, co povídal Vinicius? Že mě caesar daroval jemu a že dnes večer pro mne pošle otroky a odvede si mě do svého domu?”

“Slyšela jsem to,” řekla Akté.

A rozhodivši rukama, zmlkla. Zoufalství, které se ozývalo z Lygiiných slov, nenacházelo u ní ohlasu. Ona sama byla přece Neronovou milenkou. Její srdce, jakkoli dobré, nedovedlo dost dobře pochopit nízkost takového poměru. A ke všemu si jako bývalá otrokyně příliš zvykla na zákony otroctví a kromě toho milovala přece dosud Nerona. Kdyby se k ní chtěl vrátit, vztáhla by po něm ruce jako po štěstí. A když teď pochopila, že Lygie se musí buď stát milenkou mladého a hezkého Vinicia, anebo vydat Aulovu rodinu a sebe záhubě, nechápala prostě, jak může Lygie ještě váhat.

“V caesarově domě,” ozvala se po chvíli, “bys nebyla bezpečnější než v domě Viniciově.”

A nenapadlo jí, že ačkoliv mluví pravdu, přesto její slova znamenají: “Smiř se s osudem a staň se Viniciovou souložnicí.” Avšak Lygii, která cítila ještě stále na svých rtech jeho polibky, plné zvířecí chlípnosti, pálící jako rozžhavené uhlí, nahrnula se studem do tváře krev už jen při pouhé vzpomínce.

“Nikdy!” vybuchla. “Nezůstanu ani tady, ani u Vinicia! Nikdy!”

Akté udivil ten výbuch.

“Cožpak Vinicia tak nenávidíš?” zeptala se.

Avšak Lygie nebyla s to odpovědět, protože se znovu nemohla ubránit pláči. Akté ji přivinula k hrudi a začala ji chlácholit. Ursus těžce oddychoval a svíral obrovské pěsti. Miloval totiž svou královnu věrnou psí láskou a nemohl snést pohled na její slzy. V lygijském, polodivokém srdci se rodilo odhodlání vrátit se do sálu, uškrtit Vinicia, a bude-li třeba, i caesara. Bál se však nabídnout to své paní, protože si nebyl jist, zda by takový čin, který mu připadal až příliš snadný, byl hoden člověka, který vyznává ukřižovaného Beránka.

Akté, když uklidnila Lygii, začala se znovu vyptávat:

“Cožpak ho tolik nenávidíš?”

“Ne,” odpověděla, “nesmím ho nenávidět, protože jsem křesťanka.”

“Vím, Lygie. Vím také z epištol Pavla z Tarsu, že se nesmíte dát zneuctít, ani se bát více smrti než hříchu. Ale pověz mi, zda tvé učení dovoluje smrt způsobit?”

“Ne.”

“Jak tedy můžeš uvalovat na Aulův dům caesarovu pomstu?”

Nastala chvíle mlčení. Znovu se před Lygií rozevřela bezedná propast.

A mladá propuštěnkyně pokračovala:

“Ptám se, protože je mi tě líto a protože je mi líto i dobré Pomponie i Aula a jejich dítěte. Žiji už dlouho v tomto domě a vím, co znamená caesarův hněv. Ne!

Nemůžete odtud utéci. Zbývá ti jediná cesta: prosit Vinicia, aby tě vrátil Pomponii.”

Avšak Lygie klesla na kolena a jala se prosit někoho jiného. Také Ursus po chvíli poklekl a oba se začali v caesarově paláci za jitřního svítání modlit.

Akté viděla poprvé v životě takovou modlitbu a nebyla s to odtrhnout oči od Lygie, která, otočena k ní profilem, hleděla se zvrácenou hlavou a zvednutýma rukama k nebi, jako by odtamtud očekávala záchranu. Svítání ozářilo její tmavé vlasy a bílé peplum, zrcadlilo se v jejích zřítelnicích a Lygie, celá zalitá světlem, vypadala sama jako světlo. V jejím pobledlém obličeji, v pootevřených rtech, ve vztažených pažích i v jejích očích se zračilo jakési nadzemské nadšení.

A Akté teď pochopila, proč se Lygie nemůže stát ničí souložnicí. Před bývalou Neronovou milenkou jako by se nadzvedl cíp záclony, zahalující svět, který byl zcela jiný než ten, jemuž Akté uvykla. Ta modlitba v tomto domě zločinu a prostopášnosti ji uváděla v úžas. Před chvílí se jí zdálo, že pro Lygii není záchrany, ale teď začínala věřit, že se může stát něco neobvyklého, že přijde nějaká záchrana, a to tak mocná, že se jí nebude moci opřít ani sám caesar. Že z nebe sestoupí dívce na pomoc nějaká okřídlená vojska anebo že slunce rozestře pod ní své paprsky a vyzvedne ji k sobě. Slyšela už o mnoha zázracích, které se staly mezi křesťany, a usoudila teď, že to vše bude asi pravda, jestliže se Lygie takto modlí.

Lygie konečně vstala, obličej rozjasněný nadějí.

Ursus se zvedl také, sedl si na bobek k lavičce a hleděl na svou paní, očekávaje co řekne.

Avšak její oči se zamžily a za chvíli se jí po tvářích kutálely dvě velké slzy.

“Bůh žehnej Pomponii a Aulovi,” řekla. “Nesmím je přivést do záhuby a to znamená, že je už nikdy neuvidím.”

Pak se otočila k Ursovi a začala mu vysvětlovat, že jí teď zůstal na světě už jen on, že jí tedy musí být otcem a ochráncem. Nemohou hledat útulek v Aulově domě, protože by na něj uvalili caesarův hněv. Avšak ona nemůže zůstat ani v caesarově, ani ve Viniciově domě. Ať ji tedy Ursus vezme, vyvede ji z města a skryje někde, kde ji nenajde ani Vinicius, ani jeho služebnictvo. Ona, Lygie, půjde za ním všude i kdyby to mělo být za moře, za hory, k barbarům, kde ještě neslyšeli jméno Řím a kam nesahá caesarova moc.

Jen ať ji odvede a zachrání, protože on jediný jí zůstal.

Lyg byl ochoten to učinit a na znamení poslušnosti se sklonil a objal jí nohy. Avšak v obličeji Akté, která očekávala zázrak, zračilo se zklamání. Jen tolik způsobila ta modlitba? Utéci z domu caesarova znamená dopustit se zločinu urážky majestátu, a taková urážka musí být pomstěna. I kdyby se Lygii nakrásně poštěstilo skrýt se, caesar se pomstí na Aulově rodině.

Chce-li utéci, ať tedy uteče z Viniciova domu. Pak snad caesar, který se nerad zabývá záležitostmi druhých, nebude ani chtít pomáhat Viniciovi ve stíhání. Ale buď jak buď, nebude to potom už zločin urážky majestátu.

Avšak Lygie to myslila právě tak. V Aulově domě nebudou ani vědět, kde je. Ba ani Pomponia to nebude vědět. Avšak uteče nikoli z Viniciova domu, nýbrž cestou tam. Slíbil jí, když byl opilý, že večer pro ni pošle své otroky. Mluvil určitě pravdu, kterou by neprozradil, být střízlivý. Zřejmě on sám anebo oba s Petroniem hovořili před hostinou s caesarem a vymohli na něm slib, že jim ji příští den z večera vydá. A kdyby dneska zapomněli, pak pro ni pošlou zítra. Ale Ursus ji zachrání. Přijde, vynese ji z lektiky, tak jako ji vynesl z triclinia, a utečou do světa. Ursovi neodolá nikdo. Jej by nepřemohl ani onen strašný zápasník, který včera zápasil v tricliniu. Ale protože Vinicius může pro ni poslat příliš mnoho otroků, půjde Ursus teď hned k biskupovi Linovi požádat o radu a o pomoc. Biskup se nad ní slituje, nenechá ji ve Viniciových rukou a přikáže křesťanům, aby ji šli zachránit s Ursem. Vysvobodí ji a unesou a Ursus ji pak už jistě bude umět vyvést z města a skrýt někde před římskou mocí.

A její obličej se začal povlékat ruměncem a usmívat. Znovu ji naplnila naděje, jako by se vyhlídka na záchranu stala už skutečností. Znenadání se vrhla kolem krku Akté, přiblížila rty k její tváři a zašeptala:

“Ty nás neprozradíš, Akté, viď, že neprozradíš?”

“Při stínu mé matky,” odpověděla propuštěnkyně, “nezradím vás a ty pros svého boha, aby se Ursovi podařil tvůj únos.”

Modré, dětinské obrovy oči zářily štěstím. Vymyslit nedovedl nic, třebaže si lámal svou ubohou hlavu, ale takovou věc, to dovede. Ve dne nebo v noci – to je mu jedno!… Půjde k biskupovi, protože biskup čte z oblohy, co se má a co se nemá dělat. Ale křesťany by dovedl shromáždit i bez biskupa. Cožpak má málo známých, otroků, gladiátorů i svobodných lidí, ať už na Subuře, ať už za mosty? Shromáždil by jich tisíc a možná i dva. A vysvobodí svou paní a z města ji také bude umět vyvést, i odejít s ní dovede. Půjdou třeba na konec světa, třeba i tam, odkud pocházejí a kde nikdo neslyšel o Římu.

Tu se zahleděl před sebe, jako by chtěl najít zrakem jakési dávno minulé a nesmírně vzdálené věci, a pak řekl: “Do lesů? Ej, jaké to jsou lesy! Jaké lesy!”

Avšak za okamžik setřásl ze sebe vzpomínky.

Dobrá tedy, teď hned půjde k biskupovi a večer bude asi se sto lidmi číhat na lektiku. A ať si ji doprovázejí ne jen otroci, ale třeba praetoriáni! Každý udělá nejlíp, jestliže se bude držet mimo dosah jeho pěstí, byť byl třeba v železné zbroji… Vždyť je snad železo tak pevné? Když pořádně klepneš do železa, pak ani hlava pod ním nevydrží.

Avšak Lygie zvedla plna veliké, zároveň však dětinské vážnosti ukazováček.

“Urse! ,Nezabiješ!’” řekla.

Lyg začal ve velikých rozpacích cosi bručet a začal si svou velikou dlaní, která se podobala palici, třít týl a temeno hlavy. Musí ji přece unést… “Své světlo”…

Sama přece řekla, že teď je řada na něm… Bude se snažit, seč bude. Ale co jestliže se to stane, aniž bude chtít?… Musí ji přece vysvobodit! Nu, ale kdyby se to přece jen stalo, pak se on, Ursus, bude tak kát, bude tak prosit nevinného Beránka o odpuštění, že se ukřižovaný Beránek nad ním ubohým určitě slituje… Nechtěl by přece urazit Beránka – ale co má dělat, když má tak těžké ruce…

A v jeho tváři se zračilo hluboké dojetí. Chtěje je ukrýt, poklonil se a řekl:

“Tak já tedy jdu ke svatému biskupovi.”

Akté objala Lygii kolem krku a rozplakala se.

Znovu si uvědomila, že je jakýsi svět, kde je dokonce i v utrpení více štěstí než ve všem přepychu a ve všech rozkoších caesarova domu; ještě jednou se před jejím zrakem pootevřely jakési dveře vedoucí ke světlu, avšak zároveň ji přepadl pocit, že není hodna těmito dveřmi projít.

KAPITOLA 9

Lygii bylo líto Pomponie Graeciny, která ji milovala celým srdcem, a bylo jí líto celého Aulova domu, avšak zoufalství už pominulo. Cítila dokonce jakési uspokojení při myšlence, že pro svou Pravdu obětuje pohodlný, zabezpečený život a že si zvolila život tulácký a nejistý. Snad v tom bylo i trochu dětinské zvědavosti, jaký asi bude ten život tam někde ve vzdálených zemích mezi barbary a divokými zvířaty, ale buď jak buď, bylo v tom ještě více hluboké a důvěřivé víry, že jedná tak, že činí tak, jak přikázal božský Mistr, a že od této chvíle bude nad ní jako nad poslušným a věrným dítětem bdít on sám. A co zlého ji tedy může potkat? Stihne-li ji nějaké utrpení, ona je bude snášet pro něho. Přijde-li nenadálá smrt, vezme ji k sobě on a jednou, až zemře i Pomponia, budou spolu po celou věčnost. Nejednou, ještě v Aulově domě, trápila svou dětskou hlavičku pomyšlením, že ačkoliv křesťanka, nemůže učinit nic pro toho ukřižovaného, o němž mluvil s takovým dojetím Ursus. Ale teď se přiblížila vytoužená chvíle. Lygie se cítila takřka šťastna a začala o svém štěstí vyprávět Akté; ta ji však nebyla s to pochopit. Opustit všechno, opustit dům, blahobyt, město, zahrady, svatyně, portiky, všechno, co je krásné, opustit slunečnou zemi a blízké lidi – proč vlastně? Aby utekla před láskou mladého a hezkého rytíře? Tohle si Akté nedovedla ve své hlavě nijak srovnat. V některých okamžicích cítila, že je v tom něco správného, že snad může být i nějaké obrovské, tajemné štěstí, ale jasně si to nedovedla vysvětlit, zvláště když Lygii čekalo ještě dobrodružství, které mohlo skončit špatně a v němž mohla dokonce přijít o život. Akté byla od přírody bázlivá a myslila plna strachu na to, co vše může onen večer přinést. Avšak nechtěla se se svými obavami svěřovat Lygii. Protože se mezitím už docela rozednilo a slunce nahlédlo do atria, začala ji přemlouvat, aby si odpočinula, protože odpočinek po probdělé noci potřebuje. Lygie neodporovala, a tak šly obě do cubicula. Cubiculum bylo veliké a zařízeno s přepychem ještě z dob dřívějšího poměru Akté k caesarovi.

Zde si lehly jedna vedle druhé, ale Akté, přestože byla unavena, nemohla usnout. Už dlouho byla smutná a nešťastná, ale teď se jí začal zmocňovat jakýsi neklid, který nikdy předtím nepoznala. Dosud se jí život zdál jen těžký a bez vyhlídek, ale nyní jí pojednou připadal ošklivý.

V hlavě měla stále větší zmatek. Dveře vedoucí na světlo začaly se opět hned pootevírat, hned zase zavírat. Ale v okamžicích, kdy se otvíraly, oslňovalo ji ono světlo tak, že nebyla s to vidět nic zřetelně. Spíše jen vytušovala, že v tom jasu je jakési štěstí, štěstí bez hranic, proti němuž je každé jiné štěstí tak nepatrné, že kdyby například caesar odstranil Poppaeu a zamiloval si znovu ji, Akté, i to by byla pouhá nicotnost.

Najednou jí napadlo, že i caesar, kterého miluje a kterého považuje mimoděk za jakéhosi poloboha, že i tento caesar je něčím stejně nicotným jako každý otrok a že tento palác se sloupořadími z numidského mramoru není o nic lepší než hromada kamení. Nakonec ji však tyto pocity, ve kterých se vůbec nevyznala, začaly unavovat. Chtěla usnout, ale zmítána neklidem, nemohla.

Nakonec, soudíc, že Lygie, které hrozí tolik nebezpečí a nejistoty, nespí také, otočila se k ní, chtějíc si pohovořit o večerním útěku.

Ale Lygie spala klidně. Záclonou, jež nebyla dost pečlivě zatažena, padalo do tmavého cubicula několik jasných paprsků, v nichž vířil zlatý prach. Ve světle těch paprsků spatřila Akté Lygiinu jemně modelovanou tvář, ležící na obnažené paži, její zavřené oči a pootevřená ústa. Dýchala pravidelně, ale tak, jak dýchá člověk ve spánku.

“Spí. Může spát!” pomyslila si Akté. “Je to ještě dítě.”

Ale po chvíli jí napadlo, že toto dítě přece jen raději utíká, než aby se stalo Viniciovou milenkou, že si volí raději bídu než hanbu, tulácký život než nádherný dům nedaleko Carin, než bohaté šaty, klenoty, než hostiny, tóny kithar a louten.

“Proč?”

A zadívala se na Lygii, jako by očekávala, že v její spící tváři najde odpověď. Hleděla na její čisté čelo, na oblouk jejího obočí, plný pohody, na tmavé řasy, na pootevřené rty, na panenská ňadra, zvedající se klidným dechem, a znovu ji napadlo:

“Jak je jiná než já!”

A připadalo jí, že Lygie je jakýsi zázrak, jakési božské zjevení, miláček bohů, stokrát krásnější než všechny květy v caesarově zahradě a než všechny sochy v jeho paláci. Avšak v srdci Řekyně nebyla závist.

Naopak, při pomyšlení, jaká nebezpečí hrozí této dívce, zmocnil se jí hluboký soucit. Probudil se v ní jakýsi mateřský cit; Lygie jí připadala nejen krásná jako krásný sen, ale zároveň i milovaná, takže Akté se dotkla rty jejích tmavých vlasů a začala je líbat.

Ale Lygie spala klidně, jako by byla doma, pod péčí Pomponie Graeciny. A spala dost dlouho. Poledne už minulo, když otevřela konečně své modré oči a začala se s nesmírným údivem rozhlížet po cubiculu.

Zřejmě ji udivilo, že není v Aulově domě.

“To jsi ty, Akté?” zeptala se konečně, když spatřila v šeru tvář Řekyně.

“Já, Lygie.”

“To je už večer?”

“Ne, dítě, ale poledne už minulo.”

“A Ursus se nevrátil?”

“Ursus neříkal, že se vrátí, ale že bude večer s křesťany číhat na lektiku.”

“Ach, pravda!”

Opustily pak cubiculum a šly do koupelny. Akté vykoupala Lygii a zavedla ji k snídani a pak do palácových zahrad, kde se nemusily obávat žádného nebezpečného setkání, neboť caesar a jeho přednější dvořeníni ještě spali. Lygie viděla poprvé v životě ty nádherné zahrady, plné cypřišů, pinií, dubů, oliv a myrt, mezi nimiž se bělaly zástupy soch, kde se klidně leskla zrcadla rybníčků, kde kvetly celé hájky růží, rosených vodním práškem z fontán, kde břečťan nebo vinná réva obrůstaly vchody do kouzelných jeskyní, kde na hladinách vod pluly stříbrné labutě a kde se mezi sochami a stromy procházely ochočené gazely z afrických pouští a pestrobarevní ptáci, přivezení sem ze všech známých končin světa.

Zahrady byly liduprázdné; jen tu a tam pracovali s lopatami v rukou otroci a polohlasem si zpívali; jiní, kterým povolili chvilku odpočinku, seděli u jezírka nebo ve stínu dubů, obsypáni mihotavými světélky, která vytvořily sluneční paprsky prodírající se listovím, a konečně další zkrápěli vodou růže nebo bledě fialové květy šafránu. Akté s Lygií se procházely dost dlouho a prohlížely si všechny divy zahrad, a třebaže Lygii nebylo právě dvakrát volno u srdce, byla ještě příliš dítětem, než aby se nedala strhnout zájmem, zvědavostí a údivem. Napadlo jí dokonce, že kdyby byl caesar dobrý, mohl by v takovém paláci a v takových zahradách žít velmi šťastně.

Konečně, už trochu unaveny, usedly na lavičku, téměř zcela skrytou v cypřišovém houští, a začaly mluvit o tom, co jim nejvíce leželo na srdci, totiž o Lygiině večerním útěku. Akté působily obavy o úspěch útěku mnohem více starostí než Lygii. V některých okamžicích se jí dokonce zdálo, že je to šílený plán, který se nemůže podařit. Cítila s Lygií stále více soucitu. Uvažovala také o tom, že by snad bylo stokrát bezpečnější pokusit se přemluvit Vinicia. Po chvíli se jí začala vyptávat, jak dlouho zná Vinicia a nesoudí-li, že by se dal uprosit a vrátil ji Pomponii.

Ale Lygie zavrtěla smutně svou tmavou hlavičkou.

“Ne. V Aulově domě byl Vinicius jiný, dobrý, ale od včerejší hostiny se ho bojím a uteču raději k Lygům.”

Akté se ptala dále:

“Ale v Aulově domě se ti zdál milý?”

“Ano,” dopověděla Lygie a sklonila hlavu.

“Ty přece nejsi otrokyně, tak jako jsem byla já,” řekla po chvilce přemýšlení Akté. “Vinicius by se s tebou mohl oženit. Jsi rukojmí a dcera krále Lygů. Aulova rodina tě má ráda jako vlastní a jsem si jista, že budou ochotni přijmout tě za vlastní dceru. Vinicius by se s tebou mohl oženit, Lygie.”

Avšak Lygie odpověděla tiše a ještě smutněji:

“Uteču raději k Lygům.”

“Lygie, chceš, abych hned teď zašla k Viniciovi, probudila ho, jestliže spí, a řekla mu totéž, co teď povídám tobě? Ano, moje milá, půjdu k němu a povím mu:

,Vinicie, to je královská dcera a milované dítě slavného Aula; jestliže ji miluješ, vrať ji Aulům a pak si ji odveď z jejich domu jako manželku!’”

Ale děvče odpovědělo hlasem už tak tichým, že ji Akté sotva slyšela:

“Půjdu raději k Lygům…”

A dvě slzy se objevily na jejích sklopených řasách.

Avšak další rozhovor přerušil skřípot blížících se kroků, a než se Akté měla čas podívat, kdo to přichází, objevila se u lavičky Sabina Poppaea s malým průvodem otrokyň. Dvě z nich držely nad její hlavou svazky pštrosích per na zlatých prutech a lehce jimi Poppaeu ovívaly a zároveň chránily před pálícím ještě podzimním sluncem. Před Poppaeou šla Ethiopka černá jako eben, s ňadry vypouklými, jakoby plnými mléka, a nesla na rukou dítě, zavinuté do purpurové tkaniny se zlatými třásněmi. Akté a Lygie vstaly a domnívaly se, že Poppaea projde kolem lavičky a nevšimne si jich, ale ona se před nimi zastavila a řekla:

“Akté, ty zvonky, které jsi přišila na panenku, byly přišity špatně; dítě jeden utrhlo a strkalo si jej do úst.

Ještě štěstí, že to Lilith včas zpozorovala.”

“Odpusť, božská,” dopověděla Akté, zkřížila ruce na prsou a sklonila hlavu.

Avšak Poppaea se zahleděla na Lygii.

“Co je to za otrokyni?” zeptala se po chvíli.

“To není otrokyně, božská Augusto, ale chovanka Pomponie Graeciny a dcera krále Lygů, který ji dal Římu jako rukojmí.”

“A přišla tě navštívit?”

“Ne, Augusto. Bydlí odnedávna v paláci.”

“Byla včera na hostině?”

“Byla, Augusto.”

“Kdo k tomu dal rozkaz?”

“Caesar…”

Poppaea se ještě pozorněji zahleděla na Lygii, která stála před ní se sklopenou hlavou a hned zvědavě pozvedala své zářící oči, hned je zase skrývala pod víčka. Mezi Augustiným obočím se pojednou objevila vráska. Žárlivá na svou vlastní krásu a na svou moc, žila v ustavičné úzkosti, aby ji snad někdy nějaká šťastnější soupeřka nepřivedla do záhuby, tak jako ona zahubila Octavii. Proto každá krásná tvář v paláci vzbuzovala v ní podezření. Znaleckým okem obhlédla v okamžiku celou Lygiinu postavu, zhodnotila každou podrobnost v jejím obličeji – a ulekla se. To je učiněná nymfa, řekla si. Ji zrodila Venuše. A najednou jí napadlo to, co jí nenapadlo dosud nikdy, spatřila-li nějakou krásku: že ona, Poppaea, je mnohem starší! Zachvěla se v ní její ješitnost, zmocnil se jí neklid a hlavou se jí počaly míhat různé obavy. Snad ji Nero ani neviděl, anebo dívaje se smaragdem nebyl s to ji ocenit Ale co se může stát, jestliže ji potká tak krásnou za dne, za slunečního světla?… A ke všemu to není otrokyně! Je to královská dcera, sice barbarského původu, ale přece jen královská dcera!… Bohové nesmrtelní!

Vždyť ona je stejně krásná jako já, ale navíc ještě mladší! A vráska mezi obočím se ještě prohloubila a oči pod zlatými řasami zasvitly studeným leskem.

Avšak otočila se k Lygii a začala se jí vyptávat zdánlivě klidně:

“Mluvila jsi s caesarem?”

“Ne, Augusto.”

“Proč chceš být raději tady než u Aula?”

“Já nechci, paní. Petronius přemluvil caesara, aby mě vzal Pomponii, ale já jsem tady proti své vůli, ó paní!”

“A chtěla by ses vrátit k Pomponii?”

Tuto poslední otázku vyslovila Poppaea měkčím a mírnějším hlasem, takže v Lygiině srdci zasvitla neočekávaně naděje.

“Paní,” řekla a vztáhla k ní ruce, “caesar mě slíbil dát za otrokyni Viniciovi, ale ty se za mne přimluv a vrať mě Pomponii.”

“Petronius přemluvil tedy caesara, aby tě odebral Aulovi a dal Viniciovi?”

“Ano, paní. Vinicius má ještě dnes pro mne poslat, slituj se tedy, dobrá, nade mnou!”

Po těchto slovech se sklonila, uchopila lem Poppaeina roucha a s tlukoucím srdcem očekávala její slova.

Poppaea na ni chvíli hleděla, obličej rozjasněný zlým úsměškem, a pak řekla:

“Slibuji ti tedy, že ještě dnes se staneš Viniciovou otrokyní.”

A odešla jako krásná, ale zlá vidina. K uším Lygie a Akté dolehl už jen křik dítěte, které se kdovíproč rozplakalo.

Lygiiny oči se také naplnily slzami, ale po chvíli uchopila Akté za ruku a řekla:

“Vraťme se. Pomoc má člověk očekávat jen odtud, odkud může přijít.”

A vrátily se do atria, které už neopustily až do večera. Když se setmělo a když otroci přinesli čtyřramenné kahance hořící velkými plameny, byly obě dvě velmi bledé. Hovor mezi nimi co chvíli vázl. Obě neustále naslouchaly, zda se někdo neblíží. Lygie pořád opakovala, že je jí sice těžko opustit Akté, ale protože Ursus tam někde ve tmě už čeká, byla by raději, kdyby se to všechno stalo už dnes. A její dech byl vzrušením přece jen rychlejší a hlasitější. Akté horečně shledávala kdejaké šperky, svázala je Lygii do cípu pepla a prosila ji, aby neodmítla tento dar a tento prostředek, který jí umožní útěk. V některých okamžicích se snášelo mrtvé ticho, plné sluchových přeludů. Oběma se zdálo, že slyší hned jakýsi šepot za závěsem, hned zase vzdálený dětský pláč, hned zase štěkání psů.

Pojednou se bez jakéhokoli šelestu pohnul závěs do předsíně a v atriu se jako duch objevil vysoký, černý člověk, s obličejem poznamenaným neštovicemi.

Lygie poznala okamžitě Atacina, Viniciova propuštěnce, který chodíval do Aulova domu.

Akté vykřikla, ale Atacinus se hluboce poklonil:

“Marcus Vinicius posílá pozdrav božské Lygii a čeká ji s hostinou ve svém domě, ověnčeném zelení.”

Rty děvčete zbělely docela.

“Jdu,” řekla.

A na rozloučenou objala Akté kolem krku.

KAPITOLA 10

Viniciův dům byl skutečně ověnčen myrtovou zelení a břečťanem, rozvěšeným po zdech a nade dveřmi.

Sloupy byly ovinuty vinnou révou. V atriu, nad jehož prostředním otvorem byla natažena purpurová vlněná záclona, která měla chránit před nočním chladem, bylo světlo jako ve dne. Hořely tu osmiplamenné a dvanáctiplamenné kahance tvaru různých nástrojů, stromů, zvířat, ptáků nebo soch, držících lampy naplněné vonným olejem. Všechny tyto kahance byly z alabastru, z mramoru, z pozlacené korintské mědi a nebyly sice tak nádherné jako onen slavný svícen z Apollónovy svatyně, kterého používal Nero, ale přesto byly krásné a pocházely z rukou slavných mistrů. Některé byly zacloněny alexandrijským sklem nebo průzračnými, červenými, modrými, žlutými a fialovými tkaninami z krajin kolem řeky Indu, takže celé atrium bylo naplněno různobarevnými paprsky. Všude se rozlévala vůně nardu, které Vinicius uvykl a kterou si zamiloval na Východě. Vnitřek domu, kde pobíhaly mužské i ženské postavy otroků, zářil rovněž světlem. V tricliniu stál stůl, na němž bylo prostřeno pro čtyři osoby, neboť k hostině měl kromě Vinicia a Lygie zasednout ještě Petronius a Chrysothemis.

Vinicius poslechl ve všem Petronia, který mu radil, aby nešel pro Lygii sám, nýbrž aby pro ni poslal s caesarovým písemným povolením Atacina a sám aby ji přijal doma, aby ji přijal mile, ba dokonce s určitými poctami.

“Včera jsi byl opilý,” řekl mu. “Viděl jsem tě. Choval Ses k ní jako kameník z Albských vrchů. Nebuď příliš dotěrný a pamatuj si, že dobré víno se musí pít pomalu. A věz také, že je sice sladké svést, ale ještě sladší být sveden.” Chrysothemis měla na to svůj vlastní, poněkud jiný názor, ale Petronius, nazývaje ji svou vestálkou a holoubkem, začal jí vysvětlovat, jaký musí být rozdíl mezi zkušeným cirkovým vozatajem a chlapcem, který sedá poprvé v životě do čtyřspřeží.

Pak se otočil k Viniciovi a pokračoval:

“Získej její důvěru, rozvesel ji, buď k ní velkomyslný. Nerad bych byl svědkem smutné hostiny. Odpřisáhni jí třeba při Hádu, že ji vrátíš Pomponii. A bude už na tobě, aby se zítra rozhodla raději zůstat než se vrátit.

Pak ukázal na Chrysothemidu a dodal:

“Já to s tou plachou hrdličkou tady dělám víceméně podobně už pět let a nemohu si stěžovat, že by ke mně byla krutá…”

Chrysothemis ho za to klepla vějířem z pavích per a řekla:

“Jako bych se nebránila, satyre!”

“Z ohledu na mého předchůdce…”

“Což jsi neležel u mých nohou?”

“To jen, abych ti mohl na jejich prsty navléci prsteny.”

Chrysothemis pohlédla mimoděk na své nohy, na jejichž prstech se skutečně blýskaly jiskry klenotů, a oba, ona i Petronius, se dali do smíchu. Avšak Vinicius neposlouchal jejich hádku. Srdce mu neklidně bušilo pod bohatě vzorkovaným rouchem syrského kněze.

Do tohoto roucha se oblékl na počest Lygiina příchodu.

“Už by měli být z paláce venku,” řekl jakoby sám pro sebe.

“Měli by,” odpověděl Petronius. “Neměl bych ti do té doby vyprávět o věštbách Apollonia z Tyany anebo o Rufinově případu, který jsem – už ani nevím proč – nedokončil?”

Ale Vinicia zajímal Apollonius z Tyany stejně málo jako Rufinův případ. Jeho myšlenky byly u Lygie, a i když cítil, že bude hezčí, jestliže ji přijme doma, než kdyby šel v úloze žoldnéře do paláce, přece jen v některých okamžicích litoval, že tam nešel, už jen proto, aby Lygii spatřil dříve a mohl sedět potmě vedle ní v lektice se dvěma sedadly.

Mezitím přinesli otroci trojnohé, beraními hlavami zdobené mísy se žhavým uhlím, na něž začali sypat špetky myrhy a nardu.

“Už odbočili ke Carinám,” řekl opět Vinicius.

“On to nevydrží, vyběhne jim naproti a ještě se s nimi mine,” zvolala Chrysothemis.

Vinicius se bezmyšlenkovitě usmál a řekl:

“Ale ano, vydržím.”

Ale chřípí se mu začalo rozšiřovat a on sám začal těžce oddechovat. Když to Petronius viděl, pokrčil rameny.

“Není v něm ani za sestercius filozofa,” řekl, “a nikdy z toho Martova syna neudělám člověka.”

Vinicius to ani neslyšel.

“Už jsou na Carinách!”

A lektika skutečně odbočila ke Carinám. Otroci, zvaní lampadarii, šli vpředu, jiní otroci, zvaní pedisequi, po obou stranách lektiky, kdežto Atacinus těsně za lektikou bděl nad celým průvodem.

Postupovali však pomalu, protože v docela neosvětleném městě ozařovaly jejich lucerny cestu jen málo. Kromě toho byly ulice poblíž paláce prázdné, jen tu a tam jimi procházel člověk se svítilnou, ale dále byly nezvykle rušné. Téměř z každé uličky vycházeli po třech, po čtyřech lidé, všichni bez pochodní, všichni v tmavých pláštích. Někteří se připojovali k průvodu a mísili se s otroky, jiní přicházeli ve větších skupinkách proti nim. Někteří se potáceli jako opilí. V některých okamžicích bylo tak nesnadné postupovat dále, že lampadarii začali volat:

“Místo pro ušlechtilého tribuna Marka Vinicia!”

Lygie viděla ty tmavé hloučky rozhrnutými záclonkami a začala se třást vzrušením. Byla hned plna naděje, hned plna úzkosti. “To je on! To je Ursus a křesťané! Co nevidět se to stane,” šeptala si rozechvělými rty. “Ó Kriste, pomoz! Ó Kriste, zachraň mě!”

Avšak i Atacinus, který si zpočátku nevšímal toho neobvyklého ruchu na ulici, nakonec zneklidněl. Bylo v tom všem něco podivného. Lampadarii musili volat stále častěji: “Místo pro lektiku ušlechtilého tribuna!”

Neznámí lidé se ze stran tlačili na lektiku tak, že Atacinus přikázal otrokům, aby je rozháněli klacky.

Pojednou se strhl v čele průvodu křik a v jediném okamžiku zhasla všechna světla. Kolem lektiky vznikla tlačenice, zmatek a strhla se bitka.

Atacinus pochopil: bylo to prostě přepadení.

A sotva pochopil, strnul úděsem. Vědělo se, že caesar často, chtěje se bavit, loupí se skupinou augustiánů v Subuře nebo i v jiných městských čtvrtích. Vědělo se také, že si někdy z těchto nočních výprav přináší dokonce boule a modřiny, ale kdo se bránil, šel na smrt, i kdyby to byl senátor. Dům vigilů, jejichž povinností bylo bdít nad bezpečností v městě, nebyl příliš daleko a stráž v takových případech předstírala, že je hluchá a slepá.

Kolem lektiky to zatím vřelo; lidé začali spolu zápasit, bít se, porážet se na zem a šlapat po sobě. Atacinovi svitla myšlenka, že především je třeba zachránit Lygii a sebe, kdežto ostatní nechat jejich osudu. Podařilo se mu ji vytáhnout z lektiky, uchopil ji do náruče a snažil se zmizet s ní ve tmě.

Avšak Lygie se dala do křiku:

“Urse! Urse!”

Byla oblečena v bílém, tedy snadno viditelná. Atacinus začal přes ni druhou volnou rukou rychle přehazovat svůj plášť, když vtom sevřely jeho krk jakési strašné kleště a na hlavu mu dopadla jako kámen jakási obrovská, vše drtící hmota.

Atacinus okamžitě padl k zemi jako vůl udeřený palicí před Diovým oltářem.

Otroci leželi z větší části na zemi nebo hledali záchranu v útěku, narážejíce v husté tmě na výběžky zdí.

Na místě zmatku zůstala jen polámaná lektika. Ursus nesl Lygii k Subuře a jeho druhové spěchali za ním a cestou se postupně rozcházeli.

Avšak otroci se scházeli před Viniciovým domem a radili se. Neodvažovali se vejít dovnitř. Po krátké poradě se vrátili na místo střetnutí, kde našli několik mrtvých těl, mimo jiné i Atacina. Atacinus sebou ještě škubal, ale po krátké silnější křeči se vypjal a znehybněl.

Otroci ho zvedli a vrátili se s ním. Před bránou se opět zastavili. Buď jak buď, musili pánovi oznámit, co se stalo.

“Ať to oznámí Gulo,” zašeptalo několik hlasů. “Z tváře mu teče krev stejně jako nám a pán ho má rád.

Pro Gula to není tak nebezpečné jako pro ostatní.”

Germán Gulo, starý otrok, který houpával kdysi Vinicia na kolenou a kterého Vinicius zdědil po matce, Petroniově sestře, řekl:

“Já mu to oznámím, ale pojďme všichni. Ať jeho hněv nezasáhne jenom mne jediného.”

Vinicius zatím znetrpělivěl už docela. Petronius a Chrysothemis se mu posmívali, ale on se procházel rychlými kroky po atriu a stále jen opakoval:

“Už by tu měli být! Už by tu měli být!”

A chtěl jim vyjít naproti, ale ti dva ho zdržovali.

Ale pojednou se v předsíni ozvaly kroky a do atria vběhli houfem otroci. Rozestavili se rychle podél stěny, zvedli ruce a začali sténavě volat:

“Áááá!… Ááá!”

Vinicius k nim přiskočil:

“Kde je Lygie?” zvolal strašným, změněným hlasem.

“Áááá!”

Vtom vystoupil před ostatní Gulo, tvář od krve, a volal překotně a žalostně:

“Zde je krev, pane! Bránili jsme ji! Zde je krev, pane, zde je krev!”

Ale nedokončil. Vinicius uchopil bronzový svícen a jediným úderem roztříštil otrokovu lebku. Pak se chytil rukama za hlavu, zabořil prsty do vlasů a chraptivě opakoval:

“Me miserum! Me miserum!”

Obličej mu zesinal, oči zapadly někam pod čelo, na ústech se mu objevila pěna.

“Důtky!” zařval konečně nelidským hlasem.

“Pane! Áááá!… Smiluj se!” sténali otroci.

Petronius se zvedl s výrazem hnusu v obličeji.

“Pojď, Chrysothemido!” řekl. “Máš-li chuť vidět maso, dám vyrabovat řeznický krám na Carinách.”

A opustil atrium. Po chvíli se po celém domě, ověnčeném zelení břečťanu a připraveném k hostině, rozlehlo sténání a svistot důtek, který trval téměř až do rána.

KAPITOLA 11

Vinicius si tu noc vůbec nelehl. Nějakou dobu po Petroniově odchodu, když sténání bičovaných otroků nebylo s to ukojit ani jeho bolest, ani jeho vztek, sebral skupinu jiných služebníků, a jda jim v čele, vydal se už v noci – hledat Lygii. Prohledal esquillinskou čtvrť, pak Suburu, Vicus Sceleratus a všechny přilehlé uličky. Pak obešel Kapitol a po Fabriciově mostě se dostal na ostrov, načež proběhl zatiberskou část města. Byla to však honička bez cíle, vždyť Vinicius sám nedoufal, že Lygii opět najde, a jestliže ji hledal, pak hlavně proto, aby nějak vyplnil tu strašnou noc. Domů se vrátil až za úsvitu, kdy se už ve městě začaly objevovat vozy a muly zelinářů a kdy pekaři otevírali už své krámy.

Když se vrátil, dal odklidit Gulovo tělo, jehož se dosud nikdo neodvážil dotknout, pak dal ty otroky, kterým vzali Lygii, poslat na venkovská ergastula, a to byl trest téměř strašnější než smrt, a konečně se vrhl na vypolštářovanou lavici v atriu a začal neuspořádaně uvažovat, jak znovu najde a získá Lygii.

Zříci se jí, ztratit ji, nespatřit ji už více, to se mu zdálo nemožné a při pouhém pomyšlení na tuto možnost se ho zmocňovalo šílenství. Panovačná povaha mladého vojáka narazila poprvé v životě na odpor, na jinou nezlomnou vůli, a nebyla prostě s to pochopit, jak je to možné, že se vůbec někdo odvážil vzepřít se jeho vůli. Vinicius by raději viděl, aby se svět i Řím změnily v trosky, než aby on nedosáhl toho, co chce.

Někdo mu odňal číši rozkoše takřka od úst a jemu se zdálo, že se tím stalo něco neslýchaného, něco, co volá o pomstu ke všem božím i lidským zákonům.

Za nic na světě se nechtěl a nemohl smířit s osudem, protože ještě nikdy po ničem tak netoužil jako po Lygii. Měl dojem, že bez ní nemůže žít. Nedovedl si odpovědět, co by bez ní dělal zítra, jak by bez ní mohl prožít příští dny. V některých okamžicích se ho zmocňoval na Lygii hněv, blízký šílenství. Chtěl by ji mít, aby ji mohl bít, vláčet za vlasy po cubiculu a pást se pohledem na její muka, ale hned se ho zase zmocňoval nesmírný stesk po jejím hlase, postavě, po jejích očích a cítil, že by byl schopen padnout jí k nohám. Volal ji, hryzal si prsty, chytal se za hlavu. Nutil se všemi silami přemýšlet o tom, jak ji dostat zpět, v klidu, ale nedařilo se mu to. Hlavou se mu míhaly tisíceré prostředky a způsoby, ale jeden byl šílenější druhého. Konečně mu bleskla hlavou myšlenka, že unést ji nemohl nikdo jiný než Aulus, anebo v nejhorším, že Aulus musí aspoň vědět, kde se Lygie skrývá.

Vyskočil tedy, chtěje se rozběhnout do Aulova domu. Jestliže mu ji nedají, jestliže se nepolekají hrozeb, půjde k caesarovi, nařkne starého vojevůdce z neposlušnosti a získá na něj rozsudek smrti. Ale předtím z nich vynutí doznání, kde je Lygie. Ale i když mu ji vrátí dobrovolně, stejně se pomstí. Je pravda, přijali ho do svého domu a ošetřovali, ale na tom nezáleží. Touto jedinou křivdou ho zbavili povinnosti jakéhokoli vděku. A tu se jeho mstivá a zatvrzelá duše začala kochat představou zoufalství Pomponie Graeciny v okamžiku, kdy centurio přinese starému Aulovi rozsudek smrti.

A byl si téměř jist, že si jej vynutí. Petronius mu v tom pomůže. Ostatně ani sám caesar neodmítá nic svým augustiánským druhům, ledaže ho donutí odmítnout osobní nepřátelství nebo nějaký rozmar.

A vtom v něm strnulo srdce strašlivou domněnkou.

A co jestliže Lygii unesl sám caesar?

Všichni věděli, že caesar často rozptyloval nudu nočními loupežnými výpravami. Dokonce i Petronius se zúčastňoval těch kratochvílí. Hlavním účelem těchto přepadení bývalo sice jen chytání žen, které pak vyhazovali na vojenském plášti tak dlouho do výše, až omdlely, ale sám Nero nazýval někdy tyto výpravy “lovem perel”. Stávalo se totiž, že ve čtvrtích hustě obydlených nuzným obyvatelstvem ulovili skutečnou perlu půvabu a mládí. V takových případech se sagatio, jak se nazývalo ono vyhazování na vojenské houni, měnilo ve skutečný únos a “perlu” pak poslali buď na Palatin, nebo do některé z nesčetných caesarových venkovských vil, anebo ji konečně Nero odstoupil některému ze svých kumpánů. To se mohlo stát i s Lygií.

Caesar ji při hostině pozoroval a Vinicius nepochyboval ani okamžik, že se mu musila zdát nejkrásnější ženou ze všech, které dosud viděl. Jinak to už asi nebude! Je pravda, Nero ji měl ve svém domě na Palatinu a mohl ji zadržet otevřeně, avšak caesar, jak správně říkával Petronius, nemá odvahu k zločinům, a i když může jednat otevřeně, dává vždycky přednost skrytému postupu. Tentokrát ho k tomu mohla přimět i obava před Poppaeou. Viniciovi teď napadlo, že Aulovi by se asi neodvážili unést násilím děvče, které mu daroval caesar. Kdo ostatně by se toho odvážil? Anebo to udělal ten obrovský Lyg s modrýma očima, který se přece už odvážil vejít do triclinia a odnést ji v náručí z hostiny? Ale kam by se s ní ukryl, kam by ji mohl odvést? Ne, otrok by se toho neodvážil. To tedy znamená, že to neudělal nikdo jiný než caesar.

Při tom pomyšlení se Viniciovi zatmělo v očích a na čele mu vyvstaly kapky potu. Je-li tomu tak, je Lygie ztracena navždy. Z kterýchkoli jiných rukou by ji mohl vyrvat, z těchto však nikoli. Teď mohl volat mnohem oprávněněji než předtím: Vae misero mihi!

Ve své fantazii si představil Lygii v Neronově objetí a poprvé v životě poznal, že jsou myšlenky, které člověk nemůže prostě snést. Teprve teď si uvědomil, jak ji má rád. A tak jako tonoucí vidí v jediném okamžiku před sebou celý svůj život, tak se před ním objevila Lygie. Viděl ji a slyšel každé její slovo. Viděl ji u fontány, viděl ji v Aulově domě a na hostině. Měl pocit, že je opět blízko něho, cítil vůni jejích vlasů, teplo jejího těla, rozkoš polibků, jimiž na hostině drtil její nevinná ústa. Zdála se mu teď stokrát krásnější, žádoucnější, sladší, měl stokrát silnější pocit než kdykoli předtím, že ona je ta jediná, vyvolená mezi všemi smrtelníky a všemi bohy. A když si představil, že to vše, co mu tak přirostlo k srdci, co se stalo jeho krví a životem, mohl by mít Nero, ucítil bolest, bolest takřka fyzickou, tak strašnou, že měl chuť tlouci hlavou do zdí atria tak dlouho, dokud si ji o ně neroztříští. Cítil, že je blízek šílenství a že by dozajista zešílel, kdyby mu ještě nezbývala pomsta.

A jak se mu předtím zdálo, že nebude moci žít, nedostane-li Lygii zpět, tak se mu zdálo nyní, že nebude moci zemřít, dokud ji nepomstí. Jedině tato myšlenka mu jakžtakž přinášela úlevu. “Budu tvým Cassiem Chaereou!” mumlal pro sebe, mysle tím Nerona. Pak nabral do dlaní hlínu z květinových váz, stojících kolem impluvia, a složil strašlivou přísahu Erebovi, bohyni Hekaté i svým domácím lárům, že se pomstí.

A skutečně, ulevilo se mu. Měl aspoň proč žít a měl čím vyplňovat dny a noci. Pak, opustiv myšlenku vydat se k Aulovi, dal se nést na Palatin. Cestou mu napadlo, že nepustí-li jej k caesarovi nebo budou-li se chtít přesvědčit, zda u sebe nemá zbraň, bude to důkazem, že Lygii unesl caesar. Zbraň si však nevzal. Ztratil sice docela rozvahu, ale jako lidé ovládnutí jedinou myšlenkou, zachoval si ji ve všem, co se týkalo pomsty.

Nechtěl, aby mu zbraň zhatila předčasně jeho záměr.

Kromě toho chtěl především spatřit Akté, domníval se totiž, že od ní by se mohl dozvědět pravdu. V některých okamžicích v něm zasvitla i naděje, že snad spatří Lygii, a při tomto pomyšlení se začal třást. Anebo ji caesar unesl, nevěda, koho přepadl, a dnes mu ji vrátí? Ale v příštím okamžiku zamítl tuto domněnku. Kdyby mu ji chtěli poslat, poslali by mu ji včera. Jen Akté může všechno vyjasnit, a proto ji musí spatřit dříve než všechny ostatní.

Utvrdiv se v tomto rozhodnutí, rozkázal otrokům, aby zrychlili krok, a cestou přemýšlel bez ladu a skladu hned o Lygii, hned zase o pomstě. Slyšel, že kněží egyptské bohyně Pacht dovedou přivolat nemoci, na koho se jim zachce, a rozhodl se, že od nich vyzví, jak se to dělá. Na Východě mu také vyprávěli, že Židé mají jakási zaklínadla, pomocí nichž pokrývají těla nepřátel vředy. Doma mezi otroky měl asi tucet Židů, předsevzal si tedy, že je po návratu dá týrat tak dlouho, dokud mu to tajemství neprozradí. S největší rozkoší však myslil na krátký římský meč, který působí, že z těla vytrysknou proudy krve, takové, jaké vytryskly z Gaia Caliguly a vytvořily nesmytelné skvrny na sloupu v portiku. Byl schopen vyvraždit celý Řím, a kdyby mu nějací mstiví bohové slíbili, že vymřou všichni lidé kromě něho a Lygie, byl by souhlasil.

Před obloukem brány sebral všechnu rozvahu, a když spatřil praetoriánskou stráž, napadlo mu, že budou-li mu u vchodu dělat sebemenší potíže, bude to důkaz, že Lygie je z císařovy vůle v paláci. Avšak hlavní centurio se na něj přátelsky usmál, přikročil k němu a řekl:

“Buď vítán, ušlechtilý tribune. Chceš-li se poklonit caesarovi, přišel jsi v nevhodný okamžik a nevím, zda se ti podaří jej spatřit.”

“Co se stalo?” zeptal se Vinicius.

“Božská malá Augusta včera pojednou onemocněla. Caesar a Augusta Poppaea jsou u ní s lékaři, které svolali z celého města.”

Byla to vážná událost. Caesar, když se mu narodila tato dceruška, doslova šílel štěstím a přijal ji extra humanum gaudium. A ještě předtím senát slavnostně doporučoval Poppaeino lůno péči bohů. Byla přinášena vota a v Antiu, kde Poppaea porodila, byly uspořádány velkolepé hry a kromě toho postaven chrám dvěma Fortunám. Nero, který nedovedl v ničem zachovat míru, miloval i toto dítě bez míry. A také Poppaei bylo nade vše drahé, už proto, že upevňovalo její postavení a způsobilo, že její vliv byl nyní nepřemožitelný.

Na zdraví a na životě malé Augusty mohly záležet osudy celého impéria, ale Vinicius byl tak zaujat sám sebou, svými vlastními zájmy, svou vlastní láskou, že téměř nevěnoval pozornost centurionově zprávě a odpověděl:

“Chci navštívit jen Akté.”

A prošel branou.

Avšak Akté byla také zaměstnána u dítěte a Vinicius musil na ni dlouho čekat. Přišla teprve kolem poledne. Její obličej byl bledý a unavený, a když spatřila Vinicia, pobledla ještě více.

“Akté,” zvolal Vinicius, uchopil ji za ruce a táhl doprostřed atria, “kde je Lygie?”

“Chtěla jsem se na to zeptat tebe,” odpověděla, hledíc naň vyčítavě.

A Vinicius, třebaže si předsevzal, že se jí bude vyptávat klidně, chytil se znovu za hlavu a začal opakovat, tvář staženou bolestí a hněvem:

“Je pryč! Unesli ji cestou!”

Za chvíli se však vzpamatoval, přiblížil svůj obličej k tváři Akté a hovořil skrz zaťaté zuby:

“Akté… Je-li ti život milý, nechceš-li se stát příčinou neštěstí, jaké si vůbec nedovedeš představit, řekni mi pravdu: unesl ji caesar?”

“Caesar nevyšel včera vůbec z paláce.”

“Při stínu tvé matky, při všech bozích! Není Lygie v paláci?”

“Při stínu mé matky, Marku, není v paláci a caesar ji neunesl. Včera onemocněla malá Augusta a Nero se nevzdálil ani na krok od její kolébky.”

Vinicius si oddychl. To, co se mu zdálo nejstrašnější, přestalo mu hrozit.

“Pak ji tedy,” řekl, posadiv se na lavičku a zatínaje pěsti, “unesli Aulovi lidé, a jestliže je tomu tak, pak běda jim!”

“Aulus Plautius tu byl dnes ráno. Nemohl se se mnou setkat, protože jsem byla zaneprázdněna u dítěte, ale vyptával se na Lygii Epafrodita a jiných lidí z caesarových služebníků a pak řekl, že ještě přijde, aby se setkal se mnou.”

“Chtěl od sebe odvrátit podezření. Kdyby nevěděl, co se stalo s Lygií, byl by ji přišel hledat do mého domu.”

“Nechal mi tu na tabulce několik slov, z kterých poznáš, že ví, že caesar odvedl Lygii z jeho domu na tvou a Petroniovu žádost a že se domníval, že ti ji odešlou, a byl tedy dnes ráno ve tvém domě, kde mu řekli, co se stalo.”

Po těchto slovech šla do cubicula a za chvíli se vrátila s tabulkou, kterou jí tu nechal Aulus.

Vinicius tabulku přečetl a zmlkl. Zdálo se, že Akté čte v jeho zachmuřeném obličeji, co si právě myslí, protože po chvíli řekla:

“Ne, Marku. Stalo se to, co chtěla sama Lygie.”

“Tys věděla, že ona chce utéci?” vybuchl Vinicius.

Akté pohlédla na něho svýma zamženýma očima téměř přísně.

“Věděla jsem, že se nechce stát tvou souložnicí.”

“A čím jsi byla celý život ty?”

“Já jsem byla předtím otrokyně.”

Avšak Vinicius se nepřestal bouřit. Caesar mu daroval Lygii, nemusí se tedy ptát, čím byla dříve. Najde ji, i kdyby pod zemí byla, a udělá z ní, co se mu zlíbí.

Ano! Bude jeho souložnicí. Dá ji zmrskat, kolikrát se mu jen bude chtít. Až se mu zprotiví, daruje ji poslednímu ze svých otroků anebo ji nechá otáčet žernovy na statcích v Africe. Bude ji teď hledat a najde ji jen proto, aby ji mohl potupit, zdeptat, pokořit.

Rozohňoval se víc a více a ztrácel veškerou soudnost do té míry, že i Akté poznala, že slibuje ve svých výhrůžkách více, než bude s to dodržet, a že z něho mluví hněv a bolest. S bolestí by snad měla soucit, avšak to, že tak zcela ztratil míru, vyčerpalo její trpělivost, takže se ho nakonec zeptala, proč k ní vlastně přišel.

Vinicius nebyl s to okamžitě odpovědět. Přišel k ní, protože chtěl, protože se domníval, že mu dá nějaké zprávy, ale když se to tak vezme, přišel vlastně za caesarem a k ní šel jen proto, že k němu nemůže. Lygie se svým útěkem zprotivila caesarově vůli, Vinicius tedy caesara uprosí, aby ji dal hledat po celém městě a po celém státě, i kdyby k tomu měl použít všech legií a prohledat jeden po druhém každý dům v impériu.

Petronius podepře jeho prosbu a hledání započne ještě dnes.

Na to řekla Akté:

“Měj se na pozoru, abys ji neztratil navždy, a to právě tehdy, jakmile ji z caesarova rozkazu najdou.”

Vinicius svraštil obočí.

“Co to má znamenat?” zeptal se.

“Poslouchej, Marku! Včera jsme byly s Lygií ve zdejších zahradách a potkaly jsme Poppaeu a s ní malou Augustu, kterou nesla černoška Lilith. Večer se dítě roznemohlo a Lilith tvrdí, že bylo uhranuto a že je uhranula ta cizinka, kterou potkaly v zahradách. Jestliže se dítě uzdraví, zapomenou na to, ale jestliže ne, Poppaea první nařkne Lygii z kouzel a pak, kdekoli ji najdou, nebude pro Lygii záchrany.”

Nastala chvilka mlčení. Pak se ozval Vinicius:

“A možná, že ji skutečně uhranula? Že uhranula i mne?”

“Lilith tvrdí, že se dítě rozplakalo ihned potom, co s ním přešla kolem nás. A je to pravda! Rozplakalo se.

Asi je vynesli do zahrad už nemocné. Marku, hledej Lygii sám, kde chceš, ale pokud se malá Augusta neuzdraví, nemluv o ní s caesarem, protože na ni přivoláš Poppaeinu pomstu. Lygiiny oči se pro tebe naplakaly už dost a kéž všichni bohové teď ochraňují její ubohou hlavu!”

“Ty ji máš ráda, Akté?” zeptal se Vinicius zachmuřeně.

V očích propuštěnkyně se zaleskly slzy.

“Ano. Zamilovala jsem si ji.”

“Protože se ti neodvděčila nenávistí, jak to udělala mně.”

Akté naň chvíli hleděla, jako by váhala nebo jako by se chtěla přesvědčit, mluví-li upřímně, a potom odpověděla:

“Člověče prchlivý a slepý! Ona tě milovala!”

Vinicius vyskočil pod vlivem těchto slov jako posedlý. To není pravda! Nenáviděla ho. Jak to může Akté vědět. Snad se jí Lygie nesvěřila, když se přece znaly sotva jeden den? Co je to za lásku, která dává přednost tuláckému životu, potupné bídě, nejistému zítřku a snad i bídné smrti před ověnčeným domem, kde ji s hostinou čeká její milovaný? Lépe, nebude-li takové řeči vůbec slyšet, protože by mohl zešílet. On by nedal to děvče za všechny poklady tohoto paláce a ona utekla. Co je to za lásku, která se bojí rozkoše a plodí bolest? Kdo to má pochopit? Kdo tomu má rozumět? Nebýt naděje, že ji zase najde, pohroužil by do své hrudi meč! Láska se dává, láska se nebere. V Aulově domě byly okamžiky, kdy sám věřil v blízké štěstí, ale teď ví, že ho začala nenávidět, že ho nenávidí a že zemře s nenávistí v srdci.

Avšak nyní vybuchla pobouřeně zase Akté, ta obvykle bázlivá a mírná žena. A co udělal on, aby si ji získal? Místo aby se šel poklonit Aulovi a Pomponii a požádal o Lygii, vzal dítě rodičům lstí.

Chtěl ji učinit ne svou manželkou, nýbrž souložnicí, ji, chovanku ctihodného domu, ji, královskou dceru. A dal ji odvést do tohoto domu zločinu a prostopášnosti, poskvrnil její nevinné oči pohledem na nestoudnou hostinu, jednal s ní jako s děvkou. Cožpak zapomněl, jaký je Aulův dům a jaká je Pomponia Graecina, která Lygii vychovala? Cožpak nemá dost rozumu, aby přišel na to, že to jsou ženy jiné než Nigidia, než Calvia Crispinilla, než Poppaea a než všechny ostatní, s nimiž se setkává v caesarově domě? Cožpak nepochopil okamžitě, když spatřil Lygii, že je to čistá dívka, která dá přednost smrti před hanbou? Jak může vědět, které bohy Lygie vyznává a zda to nejsou bozi lepší, než je nestoudná Venuše nebo než Iris, kterou uctívají prostopášné Římanky? Ne! Lygie se jí nesvěřovala, ale řekla jí, že záchranu očekává od něho, od Vinicia; doufala, že jí Vinicius vyprosí na caesarovi návrat domů a že ji vrátí Pomponii. A když o tom hovořila, červenala se jako děvče, které miluje a důvěřuje. I její srdce tlouklo pro něho, ale on sám ji vylekal, odradil, pobouřil. Ať si ji tedy teď hledá s pomocí caesarových vojáků, ale ať si uvědomí, že jestliže Poppaeino dítě zemře, padne podezření na Lygii a nic ji nezachrání před záhubou.

Viniciovým hněvem a bolestí se začalo prodírat vzrušení. Zpráva, že ho Lygie milovala, otřásla jím do hloubi duše. Vzpomněl si na ni, jak v zahradě Aulova domu naslouchala jeho slovům s ruměncem na tváři a s očima plnýma světla. Zdálo se mu, že tenkrát jej skutečně začínala milovat, a pojednou se ho zmocnil pocit jakéhosi nesmírného štěstí, stokrát většího než to, po kterém toužil. Uvědomil si, že ji skutečně mohl mít, a ke všemu ještě jako ženu, která by ho milovala.

Byla by ověnčila jeho dveře a natřela je vlčím sádlem a pak by zasedla jako jeho manželka na ovčím rounu u jeho krbu. Uslyšel by z jejích úst posvátné: “Kam ty, Gaie, tam i já, Gaia,” a byla by navždy jeho. Proč vlastně to tak neudělal? Byl k tomu přece odhodlán. A teď je Lygie pryč a může se stát, že ji už nenajde, a i kdyby ji našel, může ji ztratit, a i kdyby ji neztratil, nebudou ho už chtít ani Aulova rodina, ani ona. A hněv mu opět začal ježit vlasy na hlavě, ale tentokrát to už nebyl hněv na Aulovu rodinu nebo na Lygii, nýbrž na Petronia. On je všemu vinen. Nebýt jeho, Lygie by se nemusila potloukat světem, byla by jeho snoubenkou a nad její hlavou by neviselo žádné nebezpečí. Ale už se stalo a je příliš pozdě napravit zlo, které se už napravit nedá.

“Příliš pozdě!”

A měl dojem, že se pod jeho nohama otevřela propast. Nevěděl, co podniknout, co dělat, kam jít. Akté opakovala jako ozvěna slova “Příliš pozdě” a Viniciovi to připadalo z jejích úst jako rozsudek smrti. Chápal jen jednu jedinou věc, že totiž musí najít Lygii, protože jinak se s ním stane něco strašného.

Zahalil se bezmyšlenkovitě do tógy a chtěl odejít, nerozloučiv se ani s Akté, když vtom se rozhrnul závěs, dělící předsíň od atria, a Vinicius pojednou spatřil před sebou smuteční postavu Pomponie Graeciny.

I ona se už zřejmě dozvěděla o Lygiině zmizení, a soudíc, že se k Akté dostane spíše ona než Aulus, přicházela nyní pro zprávy.

Avšak když spatřila Vinicia, otočila k němu svůj drobný bledý obličej a po chvíli řekla:

“Marku, Bůh ti odpusť špatnost, které ses dopustil na nás a na Lygii.”

A Vinicius stál, hlavu skloněnou, v nitru pocit neštěstí a viny, a nechápal, který bůh by mu měl a mohl odpustit a proč mluví Pomponia o odpuštění, když by přece měla mluvit o pomstě.

Konečně odešel, bezradný, hlavu plnou těžkých myšlenek, obrovské starosti a úžasu.

Na nádvoří a pod ochozem stály neklidné davy lidu. Mezi palácovými otroky bylo vidět rytíře a senátory, kteří se přišli poptat po zdraví malé Augusty, ale také proto, aby se ukázali v paláci a podali důkaz své starostlivosti, byť jen před caesarovými otroky. Zpráva o onemocnění “bohyně” se rozlétla zřejmě rychle, protože v bráně se objevovaly další a další postavy a za obloukem bylo vidět celé davy. Někteří z přicházejících, když viděli, že Vinicius vychází z paláce, zastavovali ho a ptali se po novinkách, ale on neodpovídal na otázky a šel pořád dál, dokud do něho takřka nevrazil a dokud ho nezastavil Petronius, který také přišel něco se dozvědět.

Vinicius by byl při pohledu na něj nepochybně vzkypěl a dopustil se v caesarově paláci nějakého protiprávního činu, nebýt toho, že od Akté odešel jako zlomený, tak vyčerpán a zničen, že ho přechodně opustila dokonce i jeho vrozená vznětlivost. Přesto však Petronia odsunul a chtěl jít dál. Avšak Petronius jej zadržel téměř násilím.

“Jak se vede božské?” zeptal se.

Avšak ono násilí Vinicia opět rozdráždilo a v jediném okamžiku rozohnilo.

“Peklo ať pohltí ji. i celý ten dům!” odpověděl se zaťatými zuby.

“Mlč nešťastníče!” řekl Petronius, a rozhlédnuv se kolem, dodal:

“Chceš-li se dovědět něco o Lygii, pojď se mnou.

Ne! Tady ti nepovím nic! Pojď se mnou, řeknu ti o svých domněnkách v lektice.

Objal mladého muže paží a vyvedl ho co nejrychleji z paláce.

Právě o to mu totiž nejvíce šlo, když neměl žádné novinky. Ale protože to byl pohotový člověk a protože měl s Viniciem přes své včerejší pobouření dost soucitu a konečně protože se cítil trochu zodpovědný za vše, co se stalo, ledacos už podnikl, a když nasedli do lektiky, řekl:

“Postavil jsem ke všem branám hlídky ze svých otroků a dal jsem jim přesný popis děvčete i toho obra, který ji u caesara odnesl z hostiny, protože nemůže být pochyb o tom, že ji unesl on. Poslyš! Je možné, že ji Aulus bude chtít ukrýt v některém svém venkovském sídle; pak bychom věděli, kterým směrem ji vezou. A jestliže ji u bran nespatří, bude to důkaz, že zůstala ve městě, a my ještě dnes zahájíme pátrání.”

“U Aulů nevědí, kde je Lygie,” odpověděl Vinicius.

“Jsi si jist, že je to pravda?”

“Viděl jsem Pomponii. Také ji hledají.”

“Včera nemohla z města odejít, protože v noci jsou brány zamčeny. Před každou branou se procházejí dva mí lidé. Jeden má sledovat Lygii a obra, druhý se okamžitě vrátí a dá mi o tom vědět. Je-li ve městě, najdeme ji, protože toho Lyga lze snadno poznat, už po vzrůstu a po ramenou. Můžeš být šťasten, že ji neunesl caesar, a já tě mohu ujistit, že to skutečně nebyl on, protože na Palatinu neexistují pro mne tajemství.”

Avšak Vinicius opět vybuchl, a to více bolestí než hněvem, a hlasem, který se trhal dojetím, začal Petroniovi vyprávět, co slyšel od Akté a jaké nové nebezpečí hrozí Lygii. Je to nebezpečí tak strašné, že až najdou uprchlíky, budou je musit co nejpečlivěji ukrývat před Poppaeou. Pak začal Petroniovi hořce vyčítat jeho rady. Nebýt jeho, vše by dopadlo jinak. Lygie by byla u Aulů a on, Vinicius, by ji mohl denně vídat a byl by dnes šťastnější než caesar. A čím dále vyprávěl, tím více se zapaloval, tím více se poddával rozrušení, až mu konečně začaly z očí kanout slzy bolesti i vzteku.

Petronius, který se vůbec nenadál, že by mladý muž mohl do té míry milovat a toužit, vida ty zoufalé slzy řekl si v duchu s jistým údivem:

“Ó mocná paní Kypru! Ty jediná vládneš bohům a lidem!”

KAPITOLA 12

Když však vysedli před Petroniovým domem, správce atria jim oznámil, že žádný z otroků poslaných k branám se ještě nevrátil. Atriensis jim dal zanést jídlo a nový rozkaz, aby pod trestem bičování dávali bedlivě pozor na všechny, kdož vycházejí z města.

“Vidíš, řekl Petronius, “jsou určitě ještě ve městě, to znamená, že je najdeme. Ale přesto pošli hlídat k branám i své lidi, zvláště ty, které jsi poslal pro Lygii, protože ti ji snadno poznají.”

“Dal jsem je za trest poslat na venkovská ergastula,” řekl Vinicius, “ale ihned rozkaz odvolám, ať jdou k branám.”

Načrtl několik slov na tabulku potaženou voskem, dal ji Petroniovi, a ten s ní poslal do Viniciova domu.

Pak přešli do vnitřního portika, usedli tam na mramorovou lavici a dali se do hovoru.

Zlatovlasá Euniké a Iras jim přisunuly pod nohy bronzové stoličky, pak postavily k lavici stoleček a nalévaly jim do číší víno z krásných džbánů s úzkými hrdly, přivezených z Volaterr a Caere.

“Máš mezi svými lidmi někoho, kdo by znal toho obrovského Lyga?” zeptal se Petronius.

“Znal ho Atacinus a Gulo. Ale Atacinus padl včera u lektiky a Gula jsem zabil já.”

“Je mi ho líto,” řekl Petronius. “Nosil na rukou nejen tebe, ale i mne.”

“Chtěl jsem ho dokonce propustit,” odpověděl Vinicius, “ale o to teď nejde. Mluvme o Lygii. Řím je moře…”

“Perly se loví právě v moři… Je jisté, že ji nenajdeme dneska nebo zítra, ale najdeme ji určitě. Ty mě teď obviňuješ, že jsem ti poradil tento způsob. Ale způsob sám o sobě byl dobrý a stal se špatný teprve tehdy, jakmile se obrátil ve zlé. Slyšel jsi přece od samého Aula, že zamýšlí přestěhovat se s celou rodinou na Sicílii. Děvče by pak bylo daleko od tebe.”

“Byl bych jel za nimi,” odvětil Vinicius, “a buď jak buď, nehrozilo by Lygii nebezpečí. Ale teď, jestliže zemře to děcko, Poppaea sama uvěří a namluví také caesarovi, že se to stalo z Lygiiny viny.”

“Ano. To mne také znepokojilo. Ale ta malá loutka se může ještě uzdravit. A kdyby přece jen zemřela, i pak najdeme nějaké východisko.”

Tu se Petronius na chvíli zamyslil a potom řekl:

“Poppaea vyznává prý náboženství Židů a věří ve zlé duchy. Caesar je pověrčivý… Jestliže rozšíříme zprávu, že Lygii unesli zlí duchové, pověst se ujme, tím spíše, že Lygii neunesl ani caesar, ani Aulus Plautius, takže zmizela skutečně tajemným způsobem. Ten Lyg sám by to nebyl dokázal. Musil mít pomoc, ale jak by mohl otrok během jednoho dne sebrat tolik lidí?”

“Otroci z celého Říma si navzájem pomáhají.”

“A Řím na to jednou krvavě doplatí. Ano, pomáhají si, ale ne jedni proti druhým, a tady přece věděli, že odpovědnost padne na tvé otroky a že je stihne trest.

Jakmile napovíš svým otrokům ten nápad se zlými duchy, potvrdí ti okamžitě, že je viděli na vlastní oči, protože před tebou je to ihned zprostí viny… Zeptej se některého z nich jen tak na zkoušku, zda neviděl, jak duchové odnášejí Lygii vzduchem. Uvidíš, že se ti okamžitě zapřisáhne při Diově aegidě, že tomu skutečně tak bylo.”

Vinicius, který byl také pověrčivý, pohlédl na Petronia, jat náhlým a obrovským neklidem.

“Jestliže Ursus nemohl mít pomocníky a samoten ji unést také nemohl, kdo ji tedy unesl?”

Avšak Petronius se dal do smíchu.

“Tak vidíš!” řekl. “Oni tomu určitě uvěří, když už i ty napůl věříš. Takový je už náš svět, který se posmívá bohům. Uvěří a nebudou ji hledat. A my ji zatím ukryjeme někde daleko od města, v některé mé nebo tvé ville.”

“Ale přesto – kdo jí mohl pomoci?”

“Její souvěrci,” odpověděl Petronius.

“Kteří? Jaké božstvo Lygie uctívá? Měl bych to vědět přece lépe než ty.”

“Téměř každá žena v Římě uctívá jiné. Je nesporné, že Pomponia ji vychovala v úctě k tomu bohu, kterého vyznává sama, ale který to je, to já nevím. Jedno je jisté: nikdo ji neviděl, že by někdy v kterékoli naší svatyni obětovala našim bohům. Nařkli ji dokonce, že je křesťanka, ale to je nemožné. Domácí soud ji zprostil toho nařčení. O křesťanech se povídá, že nejen uctívají oslí hlavu, ale že jsou to nepřátelé lidstva a páší ty nejohavnější zločiny. Pomponia proto nemůže být křesťanka, protože její ušlechtilost je známa, a nepřítelkyně lidstva by přece se svými otroky nezacházela tak, jak s nimi zachází ona.”

“Nikde s nimi nejednají tak jako v Aulově domě,” přerušil ho Vinicius.

“No tak vidíš! Pomponia se mi zmiňovala o nějakém bohu, který je prý jeden, všemohoucí a milosrdný.

Kam dala všechny ostatní bohy, to je její věc, ale je jisté, že ten její Logos by asi nebyl příliš všemohoucí, ba musil by být strašně ubohoučký bůh, kdyby měl jenom dvě ctitelky, totiž Pomponii a Lygii, ještě snad s tím jejich Ursem. Musí jich být více, těch vyznavačů, a ti poskytli Lygii pomoc.”

“Jejich víra přikazuje odpouštět,” řekl Vinicius.

“Setkal jsem se u Akté s Pomponií a ta mi řekla: “Bůh ti odpusť špatnost, které ses dopustil na Lygii a na nás.”

“Ten jejich bůh je zřejmě nějaký moc dobrácký patron. Hm, ať ti tedy odpustí a na znamení svého odpuštění ať ti vrátí to děvče.”

“Hned zítra bych mu obětoval hekatombu. Nebudu jíst, nebudu se koupat, nebudu spát. Vezmu si tmavou lacernu a budu se toulat po městě. Snad ji v převlečení najdu. Jsem nemocen!”

Petronius naň pohlédl téměř soucitně. Skutečně, pod očima měl Vinicius temné kruhy, zřítelnice se leskly horečkou; porost na jeho tváři, ráno neholený, povlékl jeho silně vystupující čelisti tmavým pruhem, vlasy měl neuspořádané a vypadal skutečně jako nemocný. Iras a zlatovlasá Euniké hleděly naň také se soucitem, ale on jako by je neviděl, a vůbec i on i Petronius si všímali přítomných otrokyň stejně málo jako si všímali psů, ochomýtajících se kolem nich.

“Stravuje tě horečka,” řekl Petronius.

“Ano.”

“Poslouchej tedy… Nevím, co by ti předepsal lékař, ale vím, co bych na tvém místě udělal já. Než se najde tamta, hledal bych to, co mi spolu s ní uniklo, u jiné. Viděl jsem ve tvé ville nádherná těla. Neodporuj mi… Vím, co je láska, a vím, že touží-li člověk po jedné, druhá ji nemůže nahradit. Ale s krásnou otrokyní člověk vždycky najde byť jen chvilkové rozptýlení.”

“Nechci!” odpověděl Vinicius.

Avšak Petronius, který měl Vinicia skutečně rád a od srdce si přál zmírnit jeho utrpení, začal uvažovat, jak by to měl udělat.

“Tvé otrokyně nemají pro tebe možná kouzlo novosti,” řekl za chvíli, “ale,” a tu si začal střídavě prohlížet Iras a Euniké, až konečně položil ruku kolem boků zlatovlasé Řekyně, “podívej se na tuhle charitku. Před několika dny mi za ni Fonteius Capito mladší dával tři nádherné hošíky z Klazomen, protože krásnější tělo nevytvořil snad ani Skopas. Sám nechápu, proč jsem k ní dosud zůstal lhostejný, pomyšlení na Chrysothemidu mi v tom přece nemohlo zabránit! Nuže, daruji ti ji, vezmi si ji!”

Ale sotva to uslyšela zlatovlasá Euniké, zbledla okamžitě jako plátno a zahleděla se vyděšenýma očima na Vinicia, jako by bez dechu čekala, co odpoví.

Vinicius však pojednou vyskočil, sevřel si dlaněmi skráně a začal prudce přecházet sem a tam jako člověk, který stravován chorobou nechce slyšet o ničem.

“Ne!… Ne!… Nic mi do ní není! Nic mi není do jiných… Děkuji ti, ale nechci! Jdu hledat po městě tamtu. Řekni, ať mi přinesou gallskou lacernu s kapucí. Půjdu za Tiber. Kdybych tak uviděl aspoň Ursa!”

A kvapně odešel. Petronius, vida, že Vinicius není skutečně s to vydržet na jednom místě, ani se ho nesnažil zadržet. Pokládaje však Viniciovo odmítnutí za chvilkový odpor ke každé ženě, která není Lygií, a nechtěje, aby jeho velikomyslnost vyšla naprázdno, otočil se znovu k otrokyni a řekl:

“Euniké, vykoupeš se, natřeš mastmi, oblečeš se a půjdeš do Viniciova domu.”

Avšak Euniké padla před ním na kolena a začala ho se sepjatýma rukama prosit, aby ji nedával z domu.

Nepůjde k Viniciovi, raději bude tady nosit dříví do hypokausta, než aby tam byla třeba první mezi služebnictvem. Nechce, nemůže! A prosí ho, aby se nad ní slitoval. Ať ji dá denně bičovat, ale z domu ať ji neposílá.

A chvějíc se strachem i rozrušením jako list, vztáhla k němu ruce. Petronius ji poslouchal s údivem.

Otrokyně, která se odváží prosit, aby nemusila splnit rozkaz, která říká: “Nechci, nemohu”, taková otrokyně byla v Římě něčím neslýchaným, takže Petronius nechtěl v prvním okamžiku věřit svým vlastním uším.

Konečně svraštil obočí. Byl příliš uhlazený, než aby mohl být krutý. Jeho otroci si mohli – zvláště v prostopášnostech – dovolit mnohem více než jiní, ovšem pod podmínkou, že budou vzorně vykonávat službu a ctít pánovu vůli jako vůli boží. Jestliže se však prohřešili proti těmto dvěma povinnostem, dovedl Petronius nelitovat trestů, které se na otroky podle všeobecných zvyklostí vztahovaly. A protože kromě toho nestrpěl jakýkoli odpor a nic, co by rušilo jeho klid, zahleděl se na okamžik na klečící dívku a řekl:

“Zavoláš mi sem Teiresia a vrátíš se s ním.”

Euniké vstala, třesouc se, se slzami v očích a odešla. Za chvilku se vrátila se správcem atria, Kréťanem Teiresiem.

“Vezmeš Euniké,” řekl mu Petronius, “a dáš jí dvacet pět ran, ale tak, abys neporušil kůži.”

Když to řekl, odešel do bibliotheky, sedl si ke stolu z růžového mramoru a dal se do práce na své Hostině Trimalchionově.

Ale Lygiin útěk a onemocnění malé Augusty mu příliš rozptylovaly myšlenky, takže nevydržel dlouho pracovat. Zvláště ona nemoc byla vážnou událostí. Petroniovi napadlo, že uvěří-li caesar, že Lygie očarovala malou Augustu, může odpovědnost padnout i na něho, vždyť děvče přivedli do paláce na jeho prosbu. Počítal však s tím, že se mu podaří hned při prvním setkání s caesarem přesvědčit ho nějak o nesmyslnosti takových domněnek, a trošku počítal i s jistými sympatiemi, které k němu cítila Poppaea. Skrývala je sice pečlivě, ne však zase tak pečlivě, aby je nedovedl vytušit.

Po chvíli tedy pokrčil nad svými úvahami rameny a rozhodl se, že půjde do triclinia něco pojíst a pak že se dá odnést ještě jednou do paláce, pak na Martovo Pole a pak ke Chrysothemidě.

Avšak cestou do triclinia spatřil pojednou u vchodu do chodby určené pro otroky štíhlou postavu Euniké, jak tam stojí ještě s jinými otroky. A protože zapomněl, že nedal Teiresiovi jiný rozkaz než jen ten, aby ji zbičoval, svraštil obočí a začal se po něm ohlížet.

Když ho však mezi služebnictvem nespatřil, oslovil Euniké:

“Byla jsi bičována?”

A ona se mu podruhé vrhla k nohám, přitiskla na okamžik ke rtům lem jeho tógy a pak odpověděla:

“Ó ano, pane! Byla! Ó ano, pane!…”

V jejím hlase se ozývala jakoby radost a vděčnost.

Bylo vidět, že se domnívá, že mrskání mělo nahradit její odeslání z domu a že teď už může zůstat. Petronia, který pochopil, udivil ten vášnivý odpor otrokyně, ale byl příliš dobrým znalcem lidských povah, než aby neuhádl, že příčinou takového odporu může být jen láska.

“Máš v tomto domě milence?” zeptal se.

A ona k němu pozvedla své modré, zaslzené oči a odpověděla tak tiše, že ji bylo sotva slyšet:

“Ano, pane!”

A byla tak krásná s těma očima, se zlatými vlasy odhozenými dozadu, s tím strachem i nadějí ve tváři a hleděla naň tak prosebně, že Petronius, který jako filozof sám hlásal moc lásky a jako estét si vážil veškeré krásy, pocítil s ní něco jako soucit.

“Kdo z nich je tvým milencem?” zeptal se a ukázal hlavou na otroky.

Avšak odpověď neuslyšel. Euniké se jen sklonila tváří až k jeho nohám a zůstala tak bez hnutí.

Petronius se rozhlédl po otrocích, mezi nimiž byli hezcí a statní mladíci, ale z žádného obličeje nemohl nic vyčíst, všechny se však tak nějak podivně usmívaly; pohlédl tedy ještě na okamžik na Euniké, ležící u jeho nohou, a odešel beze slova do triclinia.

Po jídle se dal odnést do paláce a pak ke Chrysothemidě, kde zůstal pozdě do noci. Když se však vrátil, dal si zavolat Teiresia.

“Byla Euniké zbičována?” zeptal se ho.

“Ano, pane. Nedovolil jsi však protnout kůži.”

“Jiný rozkaz jsem o ní už nedal?”

“Ne, pane,” odpověděl zneklidněně atriensis.

“To je dobře. Kdo z otroků je jejím milencem?”

“Nikdo, pane.”

“Co o ní víš?”

Teiresias začal vyprávět poněkud nejistým hlasem:

“Euniké v noci nikdy nevychází z cubicula, kde spává se starou Akrisionou a s Ifidou; po tvé koupeli, pane, nezůstává nikdy v lázních… Ostatní otrokyně se jí smějí a říkají jí Diana.”

“Stačí,” řekl Petronius. “Můj příbuzný Vinicius, kterému jsem dnes ráno Euniké daroval, ji nepřijal, zůstane tedy v domě. Můžeš jít.”

“Smím ještě něco říci o Euniké, pane?”

“Rozkázal jsem ti, abys řekl vše, co víš.”

“Celá familia, pane, si vypráví o útěku panny, která měla bydlit v domě urozeného Vinicia. Když jsi odešel, přišla Euniké ke mně a řekla mi, že zná člověka, který ji bude umět najít.”

“Á!” řekl Petronius. “Co je to za člověka?”

“Neznám ho, pane, domníval jsem se však, že bych ti to měl oznámit.”

“Dobře. Ať tedy ten člověk čeká zítra ráno v mém domě, dokud nepřijde tribun, kterého zítra mým jménem pozveš, aby mě navštívil.”

Atriensis se poklonil a odešel.

A Petronius začal mimoděk uvažovat o Euniké.

Zpočátku se mu zdálo jasné, že mladá otrokyně chce, aby Vinicius získal zpátky Lygii, jen proto, aby ji nemusila v jeho domě nahrazovat. Ale pak mu napadlo, že onen člověk, kterého Euniké doporučuje, může být jejím milencem – a toto pomyšlení mu pojednou bylo nemilé. Mohl se sice snadno dozvědět pravdu, stačilo totiž zavolat Euniké, bylo však už pozdě a Petronius se cítil po dlouhé návštěvě u Chrysothemidy unaven a spěchal si lehnout. Cestou do cubicula si však kdovíproč vzpomněl, že v koutcích Chrysothemidiných očí našel dnes vrásky. Napadlo mu také, že její krása je vytvořena spíše pověstmi, kolujícími po celém Římě, než opravdová a že Fonteius Capito, který mu za Euniké nabízel tři hochy z Klazomen, chtěl Euniké dostat přece jen příliš lacino.

KAPITOLA 13

Nazítří nebyl Petronius ještě ani hotov s oblékáním v unctuariu, a už přišel Vinicius, pozvaný Teiresiem.

Věděl už, že od bran nepřišly žádné nové zprávy.

Avšak místo aby ho to potěšilo, protože to byl přece důkaz, že Lygie je ve městě, zdrtilo ho to ještě víc, protože se začal domnívat, že Ursus ji mohl vyvést z města ihned po únosu, tedy ještě dříve než Petroniovi otroci začali u bran hlídat. Pravda, na podzim, kdy byly kratší dny, zavíraly se brány dost brzy, ale také je otvírali těm, kdož odjížděli z Říma. A těch bylo dost. Za hradby bylo možno se dostat i jinými způsoby, které znali velmi dobře například otroci mající v úmyslu utéci z města. Vinicius poslal sice své lidi i na všechny silnice vedoucí na venkov i k vigilům v menších městech se zprávou o dvojici otroků, kteří utekli, a s důkladným popisem Ursa a Lygie i se slibem bohaté odměny za jejich polapení. Bylo však pochybné, mohou-li je dostihnout, a i kdyby je dostihli, zdali se potom místní úřady budou cítit oprávněny zadržet je na soukromou Viniciovu žádost, nepotvrzenou praetorem.

Ovšem na takové potvrzení nebyl čas. Pokud jde o Vinicia, hledal včera Lygii celý den, převlečen za otroka, po všech koutech města, avšak nenašel sebemenší stopu ani nitku, které by se mohl chytit. Viděl sice Aulovy lidi, ale ti jako by také něco hledali, a to ho jen utvrdilo v domněnce, že Aulovi lidé ji neunesli a že ani v Aulově domě nevědí, co se s ní stalo.

Jakmile mu tedy Teiresias oznámil, že existuje člověk, který je ochoten ji vyhledat, pospíšil sotva dechu popadaje do Petroniova domu, a jen se s Petroniem pozdravil, už se začal na onoho člověka vyptávat.

“Hned ho uvidíme,” řekl Petronius. “Je to známý Euniké, která mi co nevidět přijde urovnat záhyby na tóze a která nám o něm podá bližší zprávy.”

“To je ta, kterou jsi mi včera chtěl darovat?”

“Ano, ta, kterou jsi včera odmítl, a já jsem ti za to ostatně vděčen, protože je to snad nejlepší vestiplica v našem městě.”

Vestiplica přišla, ještě než domluvil, uchopila tógu, složenou na židli vykládané slonovinou, rozvinula ji a chystala se ji přehodit Petroniovi přes ramena. Měla jasný, tichý obličej a v očích jí svítila radost.

Petronius na ni pohlédl a připadala mu velmi krásná. Po chvíli, když ho zavinula do tógy a začala ji urovnávat, shýbajíc se co chvíli, když potřebovala prodloužit některý záhyb, všiml si Petronius, že její ramena mají nádherný bleděrůžový nádech a na prsou a na bocích hrají průzračné záblesky jako na perleti nebo alabastru.

“Euniké,” řekl, “přišel ten člověk, o kterém ses včera zmiňovala Teiresiovi?”

“Přišel, pane.”

“Jak se jmenuje?”

“Chilón Chilonides, pane.”

“Kdo je to?”

“Lékař, mudřec a věštec, který dovede číst v lidských osudech a předpovídat budoucnost.”

“Předpověděl budoucnost i tobě?”

Euniké zalil ruměnec, jímž zrůžověly dokonce její uši a šíje.

“Ano, pane.”

“A co ti věštil?”

“Že mne potká bolest i štěstí.”

“Bolest tě potkala včera z Teiresiovy ruky, mělo by tedy přijít i štěstí.”

“Už přišlo, pane.”

“Jaké?”

A Euniké tichounce zašeptala: “Zůstala jsem.”

Petronius položil ruku na její zlatou hlavu.

“Dobře jsi mi dnes urovnala záhyby, mám z tebe radost, Euniké.”

Oči Euniké se pod tím dotekem v okamžiku potáhly mlhou štěstí a její hruď se začala rychle zvedat a klesat.

Avšak Petronius s Viniciem odešli do atria, kde na ně čekal Chilón Chilonides. Když je spatřil, hluboce se jim poklonil. Při vzpomínce na včerejší domněnku, že by to snad mohl být milenec Euniké, objevil se Petroniovi kolem rtů úsměv. Člověk, který stál před ním, nemohl být milencem žádné ženy. V té prapodivné figurce bylo něco odporného a směšného zároveň. Nebyl starý: v jeho rozčepýřeném vousu a kudrnaté kštici prosvítal šedivý vlas jen tu a tam. Břicho měl vpadlé, záda tak shrbená, že se na první pohled zdál hrbatý, a nad oním hrbem se tyčila velikánská hlava s opičí, ale zároveň i liščí tváří a s pronikavýma očima. Jeho nažloutlá pleť byla poseta vřídky a nos, který jimi byl pokryt docela, mohl svědčit o přílišné zálibě v láhvi.

Zanedbaný šat, sestávající z tmavé tuniky, utkané z kozí vlny, a ze stejného děravého pláště, hovořil o skutečné anebo předstírané nouzi. Petronius si při pohledu na něj vzpomněl na homérovského Thersita, a tak, když odpověděl pokynutím ruky na jeho poklonu, řekl:

“Buď vítán, božský Thersite! Jak se vede tvým boulím, které ti způsobil před Trójou Ulixes, a jak se vede jemu samému na Elysijských polích?”

“Urozený pane,” odpověděl Chilón Chilonides, “nejchytřejší z mrtvých, Ulixes, posílá po mně nejmoudřejšímu ze žijících, Petroniovi, pozdravení a prosbu, aby zahalil mé vředy do nového pláště.”

“Při Hekaté Triformis!” zvolal Petronius, “ta odpověď stojí za plášť…”

Avšak další rozhovor přerušil netrpělivý Vinicius, který se zeptal bez okolků:

“Víš přesně, do čeho se pouštíš?”

“Jestliže dvě familie ve dvou velkolepých domech nemluví o ničem jiném a jestliže to po nich opakuje polovička Říma, není těžké to vědět,” odpověděl Chilón. “Včera v noci byla unesena dívka, vychovaná v domě Aula Plautia, jménem Lygie nebo vlastně Kallina, kterou přenášeli tví otroci, ó pane, z caesarova paláce do tvé insuly, a pokud jde o mne, beru na sebe úkol najít ji ve městě, anebo jestliže je opustila – to je však málo pravděpodobné – říci ti, urozený tribune, kam utekla a kde se ukryla.”

“Dobře!” řekl Vinicius, jemuž se líbila důkladnost odpovědi. “Jaké k tomu máš prostředky?”

Chilón se chytrácky usmál:

“Prostředky máš, pane, ty, já mám jenom rozum.”

Petronius se usmál také, byl totiž se svým hostem naprosto spokojen.

“Tenhle člověk může to děvče najít,” pomyslil si.

Vinicius však svraštil srostlé obočí a řekl:

“Nuzáku, jestliže mě tu podvádíš kvůli odměně, dám tě utlouci klacky.”

“Jsem filozof, a filozof nemůže toužit po odměně, zvláště ne po takové, jakou velkomyslně nabízíš.”

“Ach, ty jsi filozof?” zeptal se Petronius. “Euniké mi povídala, že jsi lékař a věštec. Odkud znáš Euniké?”

“Přišla si ke mně pro radu, protože má sláva se dostala k jejímu sluchu.”

“Jakou radu chtěla?”

“Proti lásce, pane. Chtěla se vyléčit z neopětované lásky.”

“A vyléčil jsi ji?”

“Udělal jsem ještě více, pane, dal jsem jí totiž amulet, který zaručuje, že láska bude opětována.

V Pafu na Kypru je chrám, ó pane, v němž je uložen Venušin pás. Dal jsem jí z tohoto pásu dvě nitky uložené v mandlové skořápce.”

“A dal sis dobře zaplatit?”

“Za opětovanou lásku nelze nikdy zaplatit dost dobře. A já, protože mi na pravé ruce chybějí dva prsty, šetřím na otroka-scribu, který by sepisoval mé myšlenky a zachoval mé učení světu.”

“Ke které škole patříš, božský mudrče?”

“Jsem kynik, pane, protože mám děravý plášť; jsem stoik, protože nouzi snáším trpělivě, a jsem peripatetik, protože nemaje lektiku chodím od vinaře k vinaři pěšky a cestou vyučuji ty, kdož slíbí, že mi zaplatí džbánek.”

“A nad džbánkem se ovšem měníš v rétora?”

“Herakleitos řekl: ,Všechno teče.’ A můžeš, pane, popřít, že víno je tekutina?”

“A hlásá také, že oheň je bůh; a tento bůh hoří na tvém nose.”

“A božský Diogenes z Apollonie hlásal, že podstatou věcí je vzduch a čím je vzduch teplejší, tím dokonalejší bytosti vytváří; z nejteplejšího vzduchu vznikají duše mudrců. A protože na podzim přicházejí chladna, ergo musí opravdový mudřec zahřívat duši vínem… Nemůžeš totiž popřít ani to, pane, že džbánek – byť jen bryndy z okolí Capuy nebo Telesie – rozproudí teplo do všech kostí pomíjejícího lidského těla.”

“Chilóne Chilonide, kde je tvá vlast?”

“Na pobřeží Ponta Euxeina. Pocházím z Mesembrie.”

“Chilóne, jsi velký muž!”

“A zneuznaný!” dodal melancholicky mudřec.

Avšak Vinicius opět znetrpělivěl. Zlákán nadějí, která mu vysvitla, byl by chtěl, aby Chilón vyrazil na výpravu okamžitě, a celý ten rozhovor se mu zdál jen zbytečnou ztrátou času, pro kterou se na Petronia zlobil.

“Kdy zahájíš pátrání?” oslovil Řeka.

“Už jsem zahájil,” odpověděl Chilón. “A zatímco jsem tady, co odpovídám na tvé vlídné otázky, pátrám také. Důvěřuj mi jen, šlechetný tribune, a věz, že kdyby se ti ztratil řemínek od obuvi, dovedl bych najít i ten řemínek anebo toho, kdo jej na ulici zvedl.”

“Používali tě už k takovým službám?” zeptal se Petronius.

Řek zvedl oči ke stropu:

“Dnes si lidé příliš málo váží ušlechtilosti a moudrosti, aby dokonce i filozof nemusil hledat jiné prostředky k životu.”

“A jaké prostředky máš ty?”

“Vědět všechno a posloužit zprávami těm, kdož po nich touží.”

“A kdož za ně platí?”

“Ach pane, musím si koupit písaře. Jinak zemře má moudrost zároveň se mnou.”

“Jestliže sis však dosud neušetřil ani na nový plášť, nebudou asi tvé zásluhy tak příliš znamenité.”

“Skromnost mi brání, abych je vyzdvihoval. Ale uvědom si, pane, že dnes už nejsou takoví dobrodinci, jakých bylo kdysi plno a pro které bylo stejně příjemné odměnit zásluhu zlatem jako spolknout ústřici z Puteol. Nejsou malé mé zásluhy, nýbrž malá je lidská vděčnost. Jestliže tu a tam uteče ceněný otrok, kdo ho najde, ne-li jediný syn mého otce? Jestliže se na zdech objeví nápisy na božskou Poppaeu, kdo označí pachatele? Kdo vyhrabe u knihkupce báseň na caesara? Kdo oznámí, co se mluví v domech senátorů a rytířů? Kdo nosí dopisy, které lidé nechtějí svěřit otrokům, kdo poslouchá novinky u dveří lazebníků, před kým nemají žádné tajemství vinaři a pekařští pomocníci, komu důvěřují otroci, kdo dovede skrz naskrz prokouknout každý dům od atria až do zahrady? Kdo zná všechny ulice, uličky, skrýše, kdo ví, co si povídají lidé v thermách, v cirku, na trzích, ve školách lanistů, v boudách obchodníků s otroky, ba dokonce i v harenariích?”

“Pro bohy, dost, šlechetný mudrče!” zvolal Petronius. “Nebo se utopíme ve tvých zásluhách, ve tvé ctnosti, moudrosti a výmluvnosti. Dost! Chtěli jsme vědět, kdo jsi, a víme to!”

Avšak Vinicius byl rád; pomyslil si totiž, že tento člověk, puštěný jednou po stopě, neustane – podobně jako slídicí pes -, dokud nenajde skrýš.

“Dobrá,” řekl, “potřebuješ nějaké pokyny?”

“Potřebuji zbraň.”

“Jakou?” zeptal se udiveně Vinicius.

Řek napřáhl ruku a druhou znázornil počítání peněz.

“Taková je dnes už doba, pane,” řekl s povzdechem.

“Budeš tedy oslem,” řekl Petronius, “který dobývá pevnost měšci zlata.”

“Jsem jenom ubohý filozof, pane,” dopověděl pokorně Chilón, “zlato máte vy.”

Vinicius mu hodil váček a Řek jej zachytil ve vzduchu, i když mu na pravé ruce skutečně chyběly dva prsty.

Pak zvedl hlavu a řekl:

“Pane, vím už více, než si snad myslíš. Nepřišel jsem s prázdnýma rukama. Vím, že děvče neunesl Aulus, protože jsem mluvil s jejich služebnictvem. Vím, že není ani na Palatinu, kde mají všichni plnou hlavu nemocné malé Augusty, a snad správně tuším, proč chcete to děvče hledat raději s mou pomocí než s pomocí vigilů a caesarových vojáků. Vím, že útěk jí umožnil otrok, který pochází z téže země jako ona.

U otroků nemohl najít pomoc, protože otroci táhnou všichni za jeden provaz a nepomohli by mu proti tvým otrokům. Mohli mu pomoci jen jeho souvěrci…”

“Jen poslouchej, Vinicie!” skočil mu do řeči Petronius. “Nepovídal jsem ti slovo za slovem totéž?”

“To je pro mne ctí,” řekl Chilón. “Ta dívka, pane,” pokračoval, otočiv se znovu k Viniciovi, “uctívá bezpochyby stejného boha jako ona nejctnostnější ze všech Římanek, ta opravdu stoletá matróna Pomponia. Slyšel jsem i to, že Pomponia byla souzena domácím soudem za to, že vyznává jakási cizí božstva, nemohl jsem se však od jejích sluhů dozvědět, který je to bůh a jak se jmenují jeho vyznavači. Kdybych to věděl, šel bych k nim, stal bych se nejzbožnějším z nich a získal si jejich důvěru. Avšak ty, pane, jenž jsi, jak vím, strávil několik dnů v domě urozeného Aula, ty mi můžeš dát nějakou zprávu o té věci?”

“Nemohu,” řekl Vinicius.

“Vyptávali jste se mne dlouho na různé věci, urození pánové, a já jsem vám na otázky odpovídal; dovolte, abych je nyní sám kladl. Neviděl jsi, ušlechtilý tribune, nějaké sošky, oběti, nějaká znamení, nějaké amulety ať už u Pomponie nebo u tvé božské Lygie?

Neviděl jsi, že by si kreslily nějaké znaky, srozumitelné jen jim?”

“Znaky? Počkej! Ano! Jednou jsem viděl, jak Lygie nakreslila do písku rybu.”

“Rybu? Ááá! Udělala to jednou nebo několikrát?”

“Jednou.”

“A jsi si, pane, jist, že nakreslila … rybu? Óóó!”

“Ano, rybu!” odpověděl Vinicius, v němž se probudila zvědavost. “Tušíš snad, co to znamená?”

“Zda tuším?” zvolal Chilón.

A pokloniv se na znamení, že se loučí, dodal:

“Kéž vás Fortuna obšťastňuje oba stejným dílem všemi svými dary, urození pánové!”

“Řekni, ať ti dají plášť!” řekl mu ještě na cestu Petronius.

“Ulixes ti děkuje Thersitovým jménem,” odpověděl Řek, poklonil se ještě jednou a odešel.

“Nu, co říkáš tomu ušlechtilému mudrci?” zeptal se Petronius Vinicia.

“Říkám, že on Lygii najde!” zvolal rozradostněně Vinicius. “Ale říkám také, že kdyby byl nějaký stát lotrů, on by v tom státě mohl být králem.”

“O tom není pochyb. Musím s tím stoikem navázat bližší známost, ale prozatím dám po něm vykouřit atrium kadidlem.”

Chilón Chilonides se zatím zahalil do svého nového pláště, potěžkával v ruce, skryté pod jeho záhyby, měšec, který dostal od Vinicia, a kochal se jeho tíhou i zvukem. Pomalým krokem, ohlížeje se, zda se z Petroniova domu za ním nedívají, minul Porticus Liviae, a když došel na roh ulice Clivus Virbius, odbočil na Suburu.

“Musím zajít ke Sporovi,” hovořil sám k sobě, “a ulít trochu vína Fortuně. Konečně jsem našel to, co už dlouho hledám. Je mladý, vznětlivý, štědrý jako kyperské doly a za tu lygijskou třasořitku by dal půlku svého jmění. Ano, právě takového člověka hledám už dávno. Člověk však musí na něho opatrně, protože jeho svraštělé obočí nevěstí nic dobrého. Ach! Vlčí štěňata dnes vládnou světem! Toho Petronia bych se bál už méně. Ó bohové! Jak to, že kuplířství vynáší dnes více než ctnost? Ha! Že nakreslila do písku rybu? Vím-li, co to znamená, ať se udávím kouskem kozího sýra! Ale budu to vědět! Protože však ryby žijí pod vodou a hledání pod vodou je těžší než na suchu, ergo: zaplatí mi za tu rybu zvlášť. Ještě jeden takový měšec a budu moci žebráckou mošnu pověsit na hřebík a koupit si otroka… Ale co bys řekl, Chilóne, tomu, kdybych ti poradil, aby sis koupil ne otroka, nýbrž otrokyni? Přece tě znám! Vím, že budeš souhlasit! Kdyby byla krásná, jako například Euniké, sám bys při ní omládl a ještě bys z ní měl poctivé a jisté příjmy. Prodal jsem té ubožačce Euniké dvě nitky z mého vlastního pláště…

Je hloupá, ale kdyby mi ji Petronius daroval, vzal bych… Tak tak, Chilóne, synu Chilónův… Ztratil jsi otce i matku! Jsi sirotek, kup si tedy pro potěšení aspoň otrokyni. A protože otrokyně musí někde bydlit, Vinicius jí najme byt, v němž najdeš útulek i ty; otrokyně se musí oblékat, Vinicius jí tedy zaplatí šaty, musí jíst, bude ji tedy živit. Och, jak je ten život těžký!

Kde jsou ty časy, kdy člověk dostal za obolos tolik bobu se slaninou, kolik se mu vešlo do obou dlaní, anebo kozí jelito, dlouhé jako ruka dvanáctiletého chlapce!

Ale tady je už ten zloděj Sporus! Ve vinárně se člověk nejspíše něco dozví.”

S těmito slovy vešel do vinárny a poručil si džbánek “tmavého”. Když viděl nedůvěřivý pohled krčmáře, vyhrabal z měšce zlatý peníz, položil jej na stůl a řekl:

“Spore, od svítání až do poledne jsem dnes pracoval se Senekou a zde vidíš, čím mě můj přítel obdařil na cestu.”

Kulaté Sporovy oči zkulatěly při tomto pohledu ještě více a víno se octlo okamžitě před Chilónem. Chilón v něm omočil prst, nakreslil jím na stůl rybu a řekl:

“Víš, co to znamená?”

“Ryba? No, ryba je ryba!”

“Jsi hlupák, i když přiléváš do vína tolik vody, že by tam člověk mohl najít i rybu. To je symbol, který znamená v jazyku filozofů ,úsměv Fortuny’. Kdybys to byl uhádl, usmála by se Fortuna snad i na tebe. Važ si filozofie, povídám ti, protože jinak změním vinárnu; však mě k tomu můj osobní přítel Petronius už dávno přemlouvá.”

KAPITOLA 14

Několik příštích dnů se Chilón nikde neukazoval. Vinicius, který od té doby, co se od Akté dozvěděl, že ho Lygie milovala, toužil ještě stokrát více po tom, aby ji nalezl, zahájil pátrání na vlastní pěst, protože se nechtěl a ani nemohl obrátit o pomoc k caesarovi, jenž se utápěl v úzkosti o zdraví malé Augusty.

Avšak oběti přinášené do chrámů, modlitby a vota ani lékařské umění a nejrůznější kouzelné prostředky, k nimž se v poslední naději v paláci uchylovali, nepomohly. Dítě za týden zemřelo. Na caesarův dvůr a na Řím se snesl smutek. Caesar, který při narození dítěte šílel radostí, šílel nyní zoufalstvím. Zamkl se ve svém pokoji a dva dny nejedl, a třebaže se palác hemžil davy senátorů a augustiánů, kteří sem spěchali, aby dali najevo smutek a účast, nechtěl nikoho vidět. Senát se sešel k mimořádnému zasedání, na němž bylo zemřelé dítě prohlášeno za bohyni; usnesl se také postavit jí chrám a ustanovit v něm zvláštního kněze. A také do ostatních chrámů byly přinášeny nové oběti k poctě zemřelé, odlévaly se její sochy z drahocenných kovů, a pohřeb, to byla jediná nepopsatelná slavnost, na níž se lid podivoval nepotlačovaným výbuchům caesarova smutku, plakal s ním, natahoval ruce po dárcích, ale především se bavil nevšední podívanou.

Petronia znepokojila ta smrt. Celý Řím už věděl, že Poppaea ji přičítá zlým kouzlům. Po ní to opakovali i lékaři, kteří tak mohli ospravedlnit bezvýslednost svého úsilí, i kněží, jejichž oběti se ukázaly bezmocné, i zaříkávači, kteří se chvěli o svůj život, i lid. Petronius byl teď rád, že Lygie utekla; protože však nepřál nic zlého Aulovi a jeho rodině a protože přál i sobě a Viniciovi, vydal se okamžitě, jakmile odstranili cypřiš zaražený před Palatinem na znamení smutku, na hostinu uspořádanou pro senátory a augustiány, aby se tam přesvědčil, nakolik přál Nero sluchu pověstem o kouzlech, a aby předešel následkům, které by z toho mohly vzejít.

Protože znal Nerona, bál se také, že i kdyby neuvěřil v kouzla, bude předstírat, že věří, a to jednak proto, aby oklamal vlastní bolest, jednak proto, aby se mohl na komkoli pomstít, a konečně i proto, aby předešel domněnky, že ho bohové začínají trestat za jeho zločiny. Petronius nepředpokládal, že by caesar byl s to milovat, byť i své vlastní dítě, opravdově a hluboce, třebaže je miloval náruživě. Byl si však jist, že bude svou bolest přehánět. A nemýlil se. Nero poslouchal útěšná slova senátorů a rytířů s kamennou tváří, oči upřeny na jedno místo, a bylo vidět, že i když snad trpí opravdově, myslí současně na to, jakým dojmem působí na přítomné jeho bolest, a že si zároveň hraje na Niobé a předvádí otcovský žal, tak jak by jej předváděl komediant na scéně. Dokonce se mu ani nedařilo vydržet přitom v mlčící a jakoby zkamenělé bolesti, neboť co chvíli učinil pohyb, jako by si sypal na hlavu prach ze země, a v některých chvílích zase tlumeně sténal. Když spatřil Petronia, vyskočil a začal křičet tragickým hlasem, tak aby ho všichni slyšeli:

“Eheu! I ty jsi vinen její smrtí! To na tvou radu vešel do těchto zdí zlý duch, který jediným svým pohledem vysál život z její hrudi… Běda mi! Kéž by mé oči raději neviděly světlo Héliovo! Běda mi! Eheu!”

Volal stále silněji, až přešel do zoufalého křiku.

Avšak Petronius se v tomto okamžiku rozhodl vsadit vše na jednu kartu: vztáhl ruku, strhl rychle hedvábný šátek, který Nero nosil vždycky kolem krku, a přiložil mu jej na ústa.

“Pane!” řekl vážně. “Spal ve své bolesti Řím a svět, ale zachovej nám svůj hlas!”

Všichni přítomní užasli, užasl na okamžik i sám Nero a jediný Petronius zůstal klidný. Věděl až příliš dobře, co dělá. Věděl přece, že Terpnos a Diodoros měli přímo rozkaz zacpávat caesarovi ústa, kdyby příliš zesílil svůj hlas a vydával jej tak v sebemenší nebezpečí.

“Caesare,” pokračoval stejně vážně a smutně, “utrpěli jsme nesmírnou ztrátu, ať nám tedy zůstane aspoň tento poklad útěchy.”

Neronův obličej sebou zaškubal a za chvíli se mu z očí řinuly slzy; pojednou se opřel rukama o Petroniova ramena, položil hlavu na jeho prsa a začal vprostřed pláče opakovat: “Ty jediný ze všech jsi na to pomyslil, ty jediný, Petronie! Ty jediný!”

Tigellinus zežloutl závistí. A Petronius mluvil dál:

“Jeď do Antia! Tam přišla božská na svět, tam se na tebe snesla radost, tam se snese i uklidnění. Ať mořský vzduch osvěží tvé božské hrdlo; ať se tvá hruď nadýchá slané vlhkosti. My, věrní, půjdeme všude s tebou; budeme konej šit tvou bolest přátelstvím a ty nás budeš obšťastňovat písní.”

“Ano!” odpověděl žalostným hlasem Nero. “Napíši na její počest hymnus a složím k němu i hudbu.”

“A pak vyhledáš teplé slunce v Bajích.”

“A pak zapomenutí v Řecku.”

“Ve vlasti poezie a písně!”

A kamenná, pochmurná nálada ponenáhlu mizela, tak jako mizí mraky zakrývající slunce. Místo toho se rozproudil hovor, sice ještě jakoby plný smutku, avšak také už plný plánů do budoucna, plánů cesty, uměleckých vystoupení, ba i hostin, které bylo třeba uspořádat při ohlášené návštěvě arménského krále Tiridata.

Tigellinus se sice ještě snažil zavést hovor na kouzla, ale Petronius, jist si už svým vítězstvím, přijal tuto výzvu k boji a řekl:

“Tigelline, co myslíš, mohou kouzla uškodit bohům?”

“Sám caesar mluvil o kouzlech,” odvětil dvořan.

“To mluvila bolest, a ne caesar. Ale co o tom soudíš ty?”

“Bozi jsou příliš mocni, než aby mohli podléhat kouzlům.”

“A chtěl bys snad upírat božskost caesarovi a jeho rodině?”

“Peractum est!” zabručel Eprius Marcellus, který stál vedle; tuto větu křičíval lid, jestliže gladiátor v aréně dostal takovou ránu, že nebylo třeba jej už dobíjet.

Tigellinus rozdrtil v zubech svůj hněv. On a Petronius odedávna mezi sebou soutěžili o Neronovu přízeň.

Tigellinus měl převahu v tom, že Nero se před ním ostýchal méně, ba vlastně vůbec ne, avšak Petronius až dosud, kdykoli se střetli, vítězil nad Tigellinem rozumem a důvtipem.

Tak tomu bylo i teď. Tigellinus zmlkl a jen si vštěpoval do paměti ty senátory a rytíře, kteří Petronia, jen co poodešel do pozadí sálu, ihned obklopili, usuzujíce, že po tom, co se teď stalo, bude rozhodně prvním caesarovým oblíbencem.

Když Petronius opustil palác, vydal se k Viniciovi a vyprávěl mu o příhodě s caesarem a Tigellinem. Pak řekl:

“Odvrátil jsem nebezpečí nejen od Aula Plautia a od Pomponie a nejen od nás obou, nýbrž dokonce i od Lygie, kterou teď nebudou hledat, už jen proto, že jsem přemluvil tu měděnobradou opici, aby jela do Antia a odtamtud do Neapole nebo do Bají. A on pojede. V Římě se totiž dosud neodvážil vystoupit veřejně v divadle, ale já vím, že už dlouho zamýšlí vystoupit v Neapoli. Pak sní ještě o Řecku, kde by chtěl zpívat ve všech důležitějších městech, a potom se všemi věnci, které mu věnují Graeculi, uspořádat triumfální vjezd do Říma. Po celou tu dobu budeme moci, aniž nám v tom bude někdo bránit, hledat Lygii a bezpečně ji ukrýt. A co náš ušlechtilý filozof? Ještě tu nebyl?”

“Tvůj ušlechtilý filozof je podvodník. Ne! Nebyl tu, neukázal se a už nikdy se neukáže!”

“A já mám lepší mínění, ne-li o jeho poctivosti, tedy aspoň o jeho rozumu. Už jednou pustil žilou tvému měšci, přijde tedy už proto, že mu bude chtít pustit žilou podruhé.”

“Ať si jen dá pozor, abych nepustil žilou já jemu!”

“Nedělej to; měj s ním trpělivost tak dlouho, dokud nebudeš mít důkazy, že je to podvodník. Peníze mu už nedávej, ale slib mu místo toho bohatou odměnu, přinese-li ti spolehlivou zprávu. Podnikneš také něco na vlastní pěst?”

“Dva mí propuštěnci, Nymfidios a Demas, ji hledají v čele šedesáti lidí. Otrokovi, který ji najde, jsem slíbil svobodu. Kromě toho jsem vyslal zvláštní posly na všechny silnice vedoucí z Říma, aby se po krčmách vyptávali na Lyga a na dívku. A já sám běhám ve dne v noci po městě, doufaje ve šťastnou náhodu.”

“Jakmile se cokoli dozvíš, podej mi zprávu, protože já budu muset jet do Antia.”

“Dobrá.”

“A jestliže se kterékoli ráno probudíš a řekneš si, že nestojí za to, aby ses pro jediné děvče tolik trápil a vynakládal pro ně tolik úsilí, přijeď do Antia. Tam bude žen a radovánek dost.”

Vinicius začal rychlými kroky přecházet sem a tam. Petronius ho chvíli pozoroval a konečně řekl:

“Pověz mi upřímně – ne jako prchlivec, který si sám něco namlouvá a sám se vydražďuje, ale jako rozumný člověk, který odpovídá příteli: záleží ti na té Lygii stále stejně?”

Vinicius se na okamžik zastavil, pohlédl na Petronia tak, jako by ho předtím nebyl viděl, a začal znovu přecházet. Bylo na něm vidět, že v sobě tlumí výbuch.

Vědomí vlastní bezmocnosti, smutek, hněv a nepřekonatelný stesk mu nakonec vymáčkly z očí dvě slzy, které promluvily k Petroniovi silněji než nejvýmluvnější slova.

Petronius se na okamžik zamyslil a pak řekl:

“Svět nese na ramenou nikoli Atlas, nýbrž žena a někdy si s ním pohrává jako s míčem.”

“Tak je to!” řekl Vinicius.

A začali se loučit. Ale vtom jim otrok přišel říci, že v předsíni čeká Chilón Chilonides a prosí, aby byl vpuštěn před pánovu tvář.

Vinicius přikázal, aby ho okamžitě pustili dál.

A Petronius řekl:

“Ha! Neříkal jsem ti to?! U Herkula! Zachovej jenom klid; jinak ovládne on tebe, a ne ty jeho.”

“Pozdrav a úctu urozenému vojenskému tribunovi i tobě, pane!” řekl Chilón, vcházeje. “Kéž se vaše štěstí vyrovná vaší slávě a vaše sláva nechť obsáhne celý svět od Herkulových sloupů až k hranicím Arsakovců.”

“Buď vítán, zákonodárce ctnosti a moudrosti!” odpověděl Petronius.

Avšak Vinicius se zeptal s předstíraným klidem:

“Co přinášíš?”

“Poprvé jsem ti přinesl, pane, naději, dnes ti přináším jistotu, že dívka bude nalezena.”

“To znamená, že jsi ji ještě nenašel?”

“Nenašel, pane, ale objevil jsem, co znamená symbol, který ti nakreslila. Vím, jací lidé ji unesli, a vím, mezi vyznavači kterého boha ji musíme hledat.”

Vinicius chtěl vyskočit se židle, na které seděl, avšak Petronius mu položil ruku na rameno, a otočiv se k Chilónovi, řekl:

“Pokračuj!”

“Pane, jsi si naprosto jist, že ti dívka nakreslila do písku rybu?”

“Jsem!” vybuchl Vinicius.

“Je tedy křesťanka a unesli ji křesťané.”

Nastala chvíle mlčení.

“Poslechni, Chilóne,” řekl konečně Petronius.

“Můj příbuzný ti určil za nalezení té dívky značnou částku peněz, ale také o nic menší počet ran důtkami, napadne-li ti vodit ho za nos. V prvém případě si koupíš ne jednoho, ale hned tři scriby, ve druhém však ti nebude stačit na hojivou mast ani filozofie všech sedmi mudrců i tvá vlastní nádavkem.”

“To děvče je křesťanka, pane!” zvolal Řek.

“Uvaž to dobře, Chilóne! Ty přece nejsi hloupý člověk. Víme, že Iunia Silana a Calvia Crispinilla nařkly Pomponii Graecinu, že vyznává křesťanské pověry, ale víme také, že domácí soud ji toho obvinění zprostil.

Chtěl bys je snad nyní obnovovat? Chtěl bys nám tu snad namlouvat, že Pomponia a s ní i Lygie patří k nepřátelům lidstva, k travičům fontán a studní, ke ctitelům oslí hlavy, k lidem, kteří vraždí děti a páchají nejoplzlejší prostopášnosti? Uvaž to, Chilóne, aby se these, kterou nám tu hlásáš, neodrazila jako antithese na tvých zádech!”

Chilón rozhodil rukama na znamení, že to není jeho vina, a pak řekl:

“Pane! Vyslov řecky tuto větu: Ježíš Kristus, Boží Syn, Spasitel.”

“Dobrá. Už ji říkám! A co z toho?”

“A teď vezmi začáteční písmena každého z těchto slov a slož je tak, aby tvořila jedno slovo.”

“Ryba!” řekl s úžasem Petronius.

“Už tedy víš, proč se ryba stala znakem křesťanů,” odpověděl pyšně Chilón.

Chvíli všichni mlčeli. V Řekových vývodech bylo však něco tak překvapujícího, že oba přátelé nebyli s to odolat úžasu.

“Vinicie,” zeptal se Petronius, “nemýlíš se? Opravdu ti Lygie nakreslila rybu?”

“U všech bohů podsvětí! Tady by člověk mohl zešílet!” vykřikl mladý muž podrážděně. “Kdyby mi byla nakreslila ptáka, řekl bych, že ptáka!”

“Je tedy křesťanka,” opakoval Chilón.

“To tedy znamená,” řekl Petronius, “že Pomponia a Lygie otravují studně, vraždí děti chycené na ulici a oddávají se prostopášnostem! Hlouposti! Ty, Vinicie, byl jsi v jejich domě déle, já jen krátce, ale znám Aula a Pomponii, ba dokonce i Lygii dost, abych mohl říci: pomluvy a hloupost! Je-li ryba znakem křesťanů a to se dá těžko popřít – a jsou-li ty dvě křesťanky, pak tedy u Proserpiny! – nejsou křesťané zřejmě takoví, za jaké je považujeme.”

“Mluvíš jako Sokrates, pane,” odpověděl Chilón.

“Kdo kdy vyslýchal nějakého křesťana? Kdo poznal jejich učení? Když jsem před třemi lety putoval z Neapole sem, do Říma (ó, proč jsem tam jen nezůstal!), připojil se ke mně člověk, lékař jménem Glaukos, o němž se povídalo, že je křesťan, ale já jsem se přesto přesvědčil, že je to dobrý a ctnostný člověk.”

“To ses teď dozvěděl od něho, co znamená ryba?”

“Bohužel ne, pane! Cestou, v jedné hospodě, probodl toho dobrého starce někdo nožem a jeho ženu a dítě odvedli obchodníci s otroky. A já, když jsem je bránil, ztratil jsem tady ty dva prsty. Ale protože u křesťanů není, jak se povídá, nouze o zázraky, doufám, že mi zase narostou.”

“Jak to? Snad nejsi křesťan?”

“Od včerejška, pane! Od včerejška! Udělala ho ze mne ta ryba. Vidíš, jaká je v ní moc! A za několik dnů budu ten nejhorlivější z horlivých, aby mě pustili ke všem svým tajemstvím, a až mě pustí ke všem svým tajemstvím, budu vědět, kde se skrývá to děvče. Pak se mi snad mé křesťanství vyplatí víc než má filozofie.

Však jsem také Merkurovi slíbil, že pomůže-li mi najít dívku, obětuji mu dvě stejně staré a stejně veliké jalovice, jimž dám pozlatit rohy.”

“Tvé den staré křesťanství a tvá starší už filozofie ti tedy dovolují věřit v Merkura?”

“Věřím vždycky v to, več je zapotřebí věřit, a to je má filozofie, která by měla být po chuti zvláště Merkurovi. Ale víte, urození pánové, jak podezíravý je to naneštěstí bůh. Nevěří slibům, ba ani slibům počestných filozofů, a jistě by rád dostal ty jalovice předem, jenže to je obrovský výdaj. Není každý Senekou a já na to nemám. Kdyby však chtěl šlechetný Vinicius na účet té částky, kterou mi slíbil … něco málo…”

“Ani obolos, Chilóne!” řekl Petronius. “Ani obolos!

Viniciova štědrost předčí tvé naděje, ale teprve pak, až bude Lygie nalezena, to znamená, až nám ukážeš její úkryt. Merkur ti bude muset s těmi dvěma jalovicemi počkat, ačkoliv nedivím se, že k tomu nemá moc chuti, a podle toho poznávám, že není hloupý.”

“Poslyšte mě, urození pánové. Objev, který jsem učinil, je veliký, protože i když jsem dosud nenašel dívku, našel jsem cestu, na které je třeba ji hledat. Vy jste rozeslali své otroky po celém městě i po venkově, ale přinesl vám některý z nich nějakou stopu? Ne! Já jediný jsem ji přinesl. A ještě víc vám povím: Mezi vašimi otroky mohou být křesťané, o kterých nevíte, protože tato pověra se rozšířila všude, a tito otroci, místo aby vám pomáhali, budou vás zrazovat. Není dokonce dobře ani to, že mě tady vidí. A proto ty, ušlechtilý Petronie, přikaž mlčet Euniké a ty, stejně ušlechtilý Vinicie, rozhlas, že ti prodávám mast, která zajišťuje koním, jestliže je tou mastí natřeš, vítězství v cirku…

Já jediný budu hledat a já jediný najdu uprchlíky, ale vy mi důvěřujte a uvědomte si, že vše, co dostanu předem, bude pro mne jen pobídkou, protože vždycky budu očekávat víc a budu mít tedy tím větší jistotu, že mě slíbená odměna nemine. Ba, tak je to! Jako filozof pohrdám penězi, ačkoli jimi nepohrdá ani Seneca, ba ani Musonius nebo Cornutus; ti však nikoho nebránili a neztratili prsty, mohou tedy psát sami a zanechat tak svá jména budoucnosti. Ale kromě otroka, kterého si chci koupit, a kromě Merkura, kterému jsem slíbil jalovice (a víte dobře, jak dobytek podražil), i samotné hledání si vyžaduje mnoha výdajů. Poslouchejte jen trpělivě. Za těch několik dnů se mi na nohou nadělaly od samého chození rány. Chodil jsem do vinárny promluvit si s lidmi, k pekařům, řezníkům, k prodavačům oleje i k rybářům. Proběhl jsem všechny ulice a uličky; byl jsem ve skrýších uprchlých otroků; prohrál jsem téměř sto asů v ,moře’; byl jsem v prádelnách, sušárnách, vyvařovnách, setkal jsem se s poháněči mulů i se sochaři; setkal jsem se s lidmi, kteří léčí nemocné měchýře a tahají zuby, mluvil jsem s prodavači sušených fíků, byl jsem na hřbitovech – a víte, proč to všechno?

Proto, abych všude kreslil rybu, díval se lidem do očí a poslouchal, co na to znamení řeknou. Dlouho jsem nepozoroval nic, až jednou jsem si všiml starého otroka, který nabíral u fontány vodu a plakal. Přistoupil jsem k němu a zeptal se ho po příčině jeho slz. Usedli jsme na stupně fontány a on mi odpověděl, že skládal celý život sestercius k sesterciu, aby mohl vykoupit svého milovaného syna, ale jeho pán, nějaký Pansa, když spatřil peníze, vzal mu je a syna drží v otroctví dále. ,A tak tedy pláči,’ hovořil stařec, ,protože i když říkám: Děj se vůle boží, nemohu se, bídný hříšník, ubránit slzám.’ V tu chvíli, jako bych byl jat nějakým tušením, omočil jsem prst ve vědru a nakreslil jsem mu rybu. A on odpověděl: ,I má naděje je v Kristovi.’

A já jsem se zeptal: ,Poznal jsi mě podle znamení?’ On odpověděl: ,Ano a pokoj budiž s tebou.’ Začal jsem z něho tahat rozumy a ta poctivá duše mi všecko vybrebtala. Jeho pán, onen Pansa, je sám propuštěncem velkého Pansy a vozí po Tiberu do Říma kamení, které vykládají z vorů otroci a nádeníci a v noci, to aby nepřekáželi pouličnímu ruchu, nosí ty kameny na staveniště. Mezi nimi pracuje mnoho křesťanů a také jeho syn, ale protože je to práce nad jeho síly, chtěl ho otec vykoupit. Ale Pansa si raději nechal i peníze i otroka.

Při těchto slovech se opět rozplakal a já jsem k jeho slzám přidal své; nebylo to pro mne těžké, protože mám dobré srdce a protože jsem od toho neustálého chození dostal loupání do nohou. Při té příležitosti jsem si začal hned stěžovat, že jsem přišel před několika dny z Neapole a že tu neznám nikoho z bratří, že nevím, kde se scházejí, a nemohu se tedy spolu s nimi modlit. On se podivil, že mi křesťané v Neapoli nedali dopisy pro římské bratry, ale já mu řekl, že mi je cestou ukradli. Řekl mi tedy, abych přišel v noci k řece, že mne seznámí s bratřími a ti že mě pak zavedou do modliteben a ke starším, kteří spravují křesťanskou obec. Když jsem to uslyšel, zaradoval jsem se tak, že jsem mu dal částku, kterou potřeboval na vykoupení syna, v naději, že velkomyslný Vinicius mně ji dvojnásob vrátí…”

“Chilóne,” skočil mu do řeči Petronius, “ve tvém vyprávění plove lež na hladině pravdy jako olej na vodě. Přinesl jsi důležité zprávy, to nepopírám. Tvrdím dokonce, že na cestě k nalezení Lygie byl učiněn velký krok kupředu, ale nepřikrašluj své novinky lží. Jak se jmenuje stařec, od něhož ses dozvěděl, že se křesťané poznávají podle znamení ryby?”

“Euricius, pane. Ubohý, nešťastný stařec! Připomněl mi lékaře Glauka, kterého jsem bránil před loupežníky, a hlavně tím mě dojal.”

“Věřím, že ses s ním seznámil a že dovedeš té známosti využít, ale peníze jsi mu nedal. Nedal jsi mu ani as, rozumíš! Nic jsi mu nedal!”

“Ale pomohl jsem mu nést vědra a o jeho synu jsem hovořil s velkým soucitem. Ano, pane! Cožpak se něco dá ukrýt před Petroniovou bystrostí? Dobrá tedy, nedal jsem mu peníze, anebo spíše dal jsem mu je, ale jenom v duchu, v myšlenkách, a to by mu mělo vlastně stačit, kdyby to byl opravdový filozof… A dal jsem mu je proto, že jsem takový čin považoval za nezbytný a užitečný; jen si představ, pane, jak by mi tento čin okamžitě získal všechny křesťany, jak by mi k nim otevřel dveře, jakou důvěru ke mně by v nich vzbudil!”

“To je pravda,” řekl Petronius, “a měl jsi to udělat.”

“Právě proto sem přicházím, abych to mohl udělat.”

Petronius oslovil Vinicia:

“Dej mu odpočítat pět tisíc sesterciů ale v duchu, v myšlenkách…”

Ale Vinicius řekl:

“Dám ti sluhu, který ponese žádanou částku. Ty povíš Euriciovi, že sluha je tvým otrokem, a peníze odpočítáš starci před ním. Protože jsi však přinesl důležitou zprávu, dostaneš stejnou částku ještě pro sebe.

Přijď si pro sluhu a pro peníze dnes večer.”

“Pravý caesar!” řekl Chilón. “Dovol, pane, abych ti věnoval své dílo, ale dovol také, abych si dnes večer přišel jen pro své peníze. Euricius mi totiž řekl, že všechny vory jsou už vyloženy a další připlují z Ostie teprve za několik dnů. Pokoj s vámi! Tak se loučí křesťané… Koupím si otrokyni, totiž chtěl jsem říci otroka.

Ryby se chytají na udici a křesťané na rybu. Pax vobiscum! Pax!… Pax!… Pax!”

KAPITOLA 15

Petronius Viniciovi:

“Po důvěryhodném otroku posílám ti z Antia tento dopis na který mi, doufám, i když tvá ruka přivykla více meči a kopí než peru, po témže poslu bez zbytečných průtahů odpovíš. Opustil jsem tě na slibné stopě a plného naděje, předpokládám tedy, že buď jsi již svou sladkou touhu ukojil v Lygiině náručí, anebo že ji ukojíš dřív, než do Campanie zavane z vrcholků Soracte opravdová zimní vichřice, ó můj Vinicie! Budiž ti učitelkou zlatá bohyně kyperská a ty buď učitelem té lygijské jitřence, která utíká před sluncem lásky.

A pamatuj vždy, že mramor, byť sebevzácnější, není sám o sobě ničím a že skutečnou hodnotu dostává teprve tenkrát, jakmile ho sochařova ruka promění ve veledílo. Buď takovým sochařem i ty, carissime! Milovat, to ještě nestačí, člověk musí umět milovat a musí umět lásce naučit. Vždyť rozkoš pociťuje i plebs, ba dokonce i zvířata, ale skutečný člověk se od nich liší právě tím, že tu rozkoš mění v jakési ušlechtilé umění, a kochaje se jí, ví o tom, uvědomuje si v mysli celou její božskou cenu a ukájí tak nejen tělo, nýbrž i duši.

Často, kdykoli se tu zamyslím nad prázdnotou, nejistotou a nudností našeho života, napadá mi, že ty sis možná vybral lépe a že nikoli caesarův dvůr, nýbrž válka a láska jsou jediné dvě věci, pro které stojí za to narodit se a žít.

Ve válce jsi byl šťasten, buď šťasten i v lásce.

A jsi-li zvědav, co se děje u caesarova dvora, napíši ti o tom čas od času. Sedíme tedy v Antiu a pečujeme o svůj nebešťanský hlas, stále však ještě pociťujeme nenávist k Římu a na zimu máme v úmyslu vydat se do Bají a vystoupit veřejně v Neapoli, jejíž řečtí obyvatelé nás dovedou ocenit lépe nežli to vlčí plémě bydlící na březích Tiberu. Seběhnou se tam lidé z Bají, z Pompejí, z Puteol, z Cum, ze Stabií, potlesku i věnců bude spousta a to bude pobídkou k zamýšlené výpravě do Achaje.

A vzpomínky na malou Augustu? Ano! Ještě ji oplakáváme. Hymny, které jsme sami složili, zpíváme tak překrásně, že se Sirény závistí poschovávaly v nejhlubších Amfitritiných jeskyních. Zato by nás však poslouchali delfíni, kdyby jim v tom nebránilo šumění moře. Naše bolest se ještě neutišila, ukazujeme ji tedy před lidmi ve všech možných pózách, kterým nás učí sochařství, a dáváme při tom bedlivě pozor, zda nám to tak sluší a zda lidé dovedou tu krásu chápat. Ach můj milý! Pomřeme jako šašci a komedianti.

Jsou tady všichni augustiáni a všechny augustiánky, nepočítaje v to pět set oslic, v jejichž mléku se koupe Poppaea, a deset tisíc služebnictva. Někdy tu bývá veselo. Calvia Crispinilla stárne; vyprávěla, že si vyprosila u Poppaey, aby se směla koupat hned po ní.

Nigidii dal Lucanus políček, protože ji podezírá ze styků s gladiátorem. Sporus prohrál ženu v kostkách, když hrál se Senecionem. Torquatus Silanus mi nabídl za Euniké čtyři hnědáky, kteří letos určitě zvítězí v dostizích. Odmítl jsem! A také tobě děkuji, že jsi ji nepřijal. Pokud jde o Torquata Silana, ani si, chudák, neuvědomuje, že je už více stínem než člověkem. O jeho smrti je rozhodnuto. A víš, jaká je jeho vina? Že je pravnukem božského Augusta. Není pro něho záchrany. Takový je náš svět!

Jak víš, očekávali jsme tu Tiridata, místo toho však napsal Vologeses urážlivý dopis. Protože si podrobil Arménii, prosí, abychom mu ji nechali pro Tiridata; a jestliže nenecháme, stejně nám ji nevydá. Dočista se vysmívá! Rozhodli jsme se tedy, že bude válka.

Corbulo dostane takovou pravomoc, jakou měl za války s mořskými lupiči velký Pompeius. V jednom okamžiku však Nero zaváhal: bojí se zřejmě slávy, kterou by mohl získat Corbulo, kdyby zvítězil. Uvažovali jsme dokonce, nemáme-li velení nabídnout našemu Aulovi.

Poppaea byla proti tomu, protože Pomponiina ctnost je jí zřejmě solí v očích.

Vatinius nám ohlásil jakési neobyčejné gladiátorské zápasy, které chce uspořádat v Beneventu. Jen se podívej, kam až to v našich dobách, přestože máme přísloví ne sutor supra crepidam, dotáhnou ševci! Vitellius – ševcův potomek a Vatinius – ševcův rodný syn! Možná že sám ještě smolil dratev! Histrio Aliturus hrál včera nádherně Oidipa. Ptal jsem se ho také, jako Žida, zda jsou Židé a křesťané totéž. Odpověděl mi, že Židé mají prastaré náboženství, kdežto křesťané jsou nová sekta, která vznikla nedávno v Judeji. Ukřižovali tam za Tiberia jakéhosi člověka, jehož vyznavači se množí ode dne ke dni a považují ho za boha. Vypadá to, že o žádných jiných bozích, a zvláště o našich, nechtějí nic vědět. Nechápu, proč by jim to vadilo.

Tigellinus mi dává najevo už otevřené nepřátelství. Ještě na mne nestačí, má však proti mně jednu výhodu. Hledí si více života a zároveň je to větší lotr než já, a to ho sbližuje s Ahenobarbem. Ti dva si dříve nebo později začnou rozumět – a to pak přijde řada na mne. Kdy k tomu dojde, to nevím, ale protože k tomu jednou dojít musí, na datu nezáleží. Zatím je nutno se bavit. Život sám o sobě by nebyl špatný, nebýt Měděnobradého. Jeho přičiněním se člověk někdy hnusí sám sobě. A je marné vykládat si boj o jeho přízeň jako nějaký závod v cirku, jako nějakou hru nebo zápasy, v nichž vítězství příjemně lechtá vlastní ješitnost. Já si to tak často vykládám, ale přesto se mi někdy zdá, že jsem vlastně takový Chilón a že nejsem o nic lepší než on. Až ho nebudeš potřebovat, pošli mi ho. Oblíbil jsem si jeho mravokárné řeči. Pozdravuj ode mne svou božskou křesťanku, anebo ji raději mým jménem popros, aby ti nebyla rybou. Napiš mi o svém zdraví, o své lásce, uměj milovat, uč milovat a buď zdráv!”

M. C. Vinicius Petroniovi:

“Lygii dosud nemám! Nebýt naděje, že ji brzy najdu, nedostal bys odpověď, protože přejídá-li se život, ani psát se nechce. Chtěl jsem se přesvědčit, zda mě Chilón nepodvádí, a tu noc, kdy si přišel pro peníze určené Euriciovi, zahalil jsem se do vojenského pláště a vydal se nepozorován za ním a za chlapcem, kterého jsem mu dal s sebou. Když došli na místo, pozoroval jsem je zpovzdálí, ukryt za přístavním sloupem, a přesvědčil se, že Euricius není vymyšlená postava. Dole u řeky vykládalo několik desítek lidí ve světle pochodní kameny z velké nákladní lodi a skládalo je na břeh.

Viděl jsem, jak k nim Chilón přistoupil a dal se do řeči s nějakým starcem, který po chvíli klesl před ním na kolena. Ostatní je obklopili a obdivně vykřikovali.

Otrok odevzdal před mýma očima váček Euriciovi, ten jej uchopil a začal se modlit s rukama vztaženýma vzhůru; vedle něho pak poklekl někdo druhý, asi jeho syn. Chilón ještě něco povídal, co, to jsem neslyšel, a žehnal těm dvěma klečícím i ostatním, a to tím způsobem, že kreslil do vzduchu znak podoby kříže, který oni zřejmě uctívají, protože všichni klekali. Měl jsem chuť jít mezi ně a slíbit tři takové váčky tomu, kdo by mi vydal Lygii, ale bál jsem se pokazit Chilónovi jeho práci a tak jsem po chvilce uvažování odešel.

To se stalo aspoň dvanáct dnů po tvém odjezdu.

Od té doby byl u mne několikrát. Sám mi pověděl, že si vydobyl u křesťanů velké úcty. Říká, že nenašel-li dosud Lygii, pak jen proto, že je jich v Římě nesčíslné množství, takže se všichni ani neznají a nemohou vědět, co se mezi nimi děje. Jsou také ostražití a vůbec málomluvní; Chilón však ručí, že jen co se dostane ke starším, kterým říkají presbyteři, podaří se mu vyzvědět od nich všechna tajemství. Několik jich už poznal a pokoušel se vyzvídat na nich, ale jen opatrně, aby spěchem nevzbudil podezření a neztížil si úkol. A třebaže je pro mne těžké čekat, třebaže nemám trpělivost, cítím, že má pravdu, a čekám tedy.

Dozvěděl jsem se už také, že k modlitbám mají společná místa, často za městskými branami, v prázdných domech, ba dokonce v harenariích. Tam uctívají Krista, zpívají a hodují. Takových míst je mnoho. Chilón se domnívá, že Lygie chodívá úmyslně na jiná místa než Pomponia, a to proto, aby Pomponia, kdyby došlo k soudu a k vyslýchání, mohla směle přísahat, že o jejím úkrytu nic neví. Je možné, že jí to opatrné jednání poradili presbyteři. Až se Chilón seznámí s těmi místy, budu chodit s ním, a jestliže mi bohové dopřejí spatřit Lygii, přísahám ti před Jovišem, že tentokrát mi z rukou nevyklouzne.

Myslím neustále na ta místa modliteb. Chilón nechce, abych s ním chodil. Bojí se. Ale já nemohu sedět doma. Poznám ji okamžitě, i kdyby byla v převlečení nebo pod závojem. Křesťané se tam scházívají v noci, ale já ji poznám i v noci. Všude bych poznal její hlas a pohyby. Sám tam půjdu v převlečení a dám si pozor na každého, kdo bude přicházet a odcházet. Stále na ni myslím, proto ji poznám. Chilón má přijít zítra, půjdeme tedy. Vezmu si s sebou zbraň. Několik mých otroků, které jsem poslal na venkov, vrátilo se s nepořízenou. Teď jsem si však jist, že Lygie je tady, ve městě, možná dokonce nedaleko. Sám jsem navštívil mnoho domů předstíraje, že je chci najmout. U mne jí bude stokrát lépe, protože tam žije celé mraveniště chudiny.

Já přece nebudu pro ni litovat ničeho. Píšeš, že jsem si vybral dobře: inu, vybral jsem si starosti a trápení. Napřed půjdeme do těch domů, které jsou ve městě, pak teprve za brány. Naděje očekává něco od každého jitra – jinak by se nedalo žít. Povídáš, že je třeba umět milovat; já jsem také dovedl mluvit s Lygií o lásce, ale teď jen teskním, teď jen očekávám Chilóna a doma je pro mne k nevydržení. Buď zdráv!”

KAPITOLA 16

Avšak Chilón se dlouho neukazoval, takže Vinicius nakonec nevěděl, co si o tom myslit. Marně si znovu a znovu říkal, že pátrání, má-li vést ke kladným a jistým výsledkům, nesmí být uspěchané. Jeho krev i prchlivá povaha se bouřily proti hlasu rozumu. Nic nedělat, čekat, sedět se založenýma rukama, to bylo něco tak odporujícího jeho povaze, že se s tím nedovedl za nic na světě smířit. Probíhat v tmavém otrockém plášti městskými uličkami, to se mu zdálo jen klamáním vlastní nečinnosti a nemohlo ho to uklidnit, už proto, že to bylo zbytečné. Ukázalo se, že jeho propuštěnci, zkušení lidé, kterým přikázal pátrat na vlastní pěst, jsou stokrát neohrabanější než Chilón. A zatím se v něm kromě lásky k Lygii rodila ještě i náruživost hráče, který chce vyhrát. Takový byl Vinicius vždycky.

Od nejútlejších let prosazoval, co chtěl, s náruživostí člověka, který nechápe, že se něco může nepodařit a že je nutno si něco odříci. Vojenská kázeň spoutala sice na nějaký čas jeho svévolnost, ale zároveň mu vštípila přesvědčení, že každý rozkaz, který dává lidem stojícím níže než on, musí být vyplněn. A jeho delší pobyt na Východě, mezi poddanými lidmi, přivyklými otrocké poslušnosti, ho jen utvrdil ve víře, že pro jeho “chci” není hranic. Nyní krvácela tedy těžce i jeho ješitnost. A přitom bylo v těch nezdarech, v té nesnadnosti celé věci i v samém útěku Lygie něco, co bylo pro něho nesrozumitelné, jakási záhada, jejímž vyřešením si trápil hlavu až do nemožnosti. Cítil, že Akté mluvila pravdu a že není Lygii lhostejný. Ale je-li tomu tak, proč tedy dala přednost potulce a bídě před jeho láskou, před jeho něžnostmi a před pobytem v jeho skvělém domě? Na tuto otázku nebyl s to najít odpověď.

Místo toho docházel jen k jakémusi nejasnému pocitu, že mezi ním a Lygií, mezi jejich názory i mezi jeho a Petroniovým světem a světem Lygiiným a Pomponiiným je jakýsi rozdíl a jakési nepochopení, hluboké jako propast, kterou nemůže nic vyplnit a zarovnat.

V takových okamžicích měl dojem, že musí Lygii ztratit, a při tom pomyšlení ztrácel poslední zbytky rovnováhy, kterou v něm chtěl zachovat Petronius. Byly okamžiky, kdy sám nevěděl, zda Lygii miluje, anebo ji nenávidí, kdy chápal jen to, že ji musí najít a že by si raději přál, aby ho pohltila země, než aby ji už více nespatřil, než aby nemohla být jeho. Vídal ji někdy ve své fantazii tak přesně, jako by stála před ním; v paměti se mu vynořovalo každé slovo, které jí říkal a které od ní uslyšel. Cítil ji blízko sebe; cítil ji na hrudi, v objetí – a v takových okamžicích ho stravovala touha jako plameny. Miloval ji a volal po ní.

A když si uvědomil, že ho milovala a že mohla dobrovolně vyplnit vše, co od ní žádal, zmocňovala se ho těžká, bezedná lítost a srdce mu jako obrovská vlna zaléval jakýsi tklivý pocit. Ale bývaly okamžiky, v nichž bledl vztekem a kochal se myšlenkami na pokoření a na muka, která Lygii způsobí, jakmile ji najde. Chtěl ji nejen mít, ale chtěl ji mít jako poníženou otrokyni, zároveň však cítil, že kdyby mohl volit mezi možností být jejím otrokem, anebo ji už nikdy v životě nevidět, stal by se raději jejím otrokem. Byly dny, kdy myslil na jizvy, které by na jejím růžovém těle zanechaly důtky – ale zároveň by chtěl ty stopy zlíbat.

Napadalo mu také, že by byl šťasten, kdyby ji mohl zabít.

Tou rozpolceností, únavou, nejistotou a trápením ztrácel zdraví, ba dokonce i krásný vzhled. A stal se také bezohledným a krutým pánem. Otroci, ba i propuštěnci se třásli, když k němu přistupovali. A protože je bez jakékoli příčiny postihovaly nemilosrdné a nespravedlivé tresty, začali ho skrytě nenávidět. A Vinicius to cítil a cítil i svou osamělost; mstil se tedy na nich tím více. Krotil se teď už jen před Chilónem, protože se bál, aby nepřestal pátrat. Chilón to ovšem poznal, začal si ho osedlávat a měl stále větší požadavky.

Zpočátku, kdykoli přišel, vždy ujišťoval Vinicia, že celá věc bude snadná a brzy skončí. Teď si začal sám vyhledávat obtíže, a i když nepřestával ručit za kladný výsledek pátrání, přece jen se netajil tím, že to bude trvat ještě dlouho.

Přišel konečně po dlouhých dnech čekání a tvářil se tak ponuře, že mladý muž při pohledu na něj zbledl, a přiskočiv k němu, nenašel téměř síly se zeptat:

“Není u křesťanů?”

“Ale je, pane,” odpověděl Chilón, Jenže jsem mezi nimi našel lékaře Glauka.”

“O čem to mluvíš a kdo je to, ten Glaukos?”

“Ty jsi tedy, pane, zapomněl na toho starce, s kterým jsem putoval z Neapole do Říma a při jehož obraně jsem ztratil ty dva prsty, takže teď nejsem s to udržet v ruce pero? Loupežníci, kteří unesli jeho ženu a děti, jej probodli nožem. Zanechal jsem ho v posledním tažení v hospodě u Minturn a dlouho jsem ho oplakával. Bohužel! Zjistil jsem, že ještě žije a že patří do křesťanské obce v Římě.”

Vinicius, který nebyl s to pochopit, oč jde, porozuměl jenom tolik, že onen Glaukos nějak znemožňuje najít znovu Lygii, potlačil tedy hněv, který se v něm vzdouval, a řekl:

“Jestliže jsi ho bránil, měl by ti být vděčen a pomáhat ti.”

“Ach urozený tribune! Ani bohové nebývají vždycky vděčni, natož lidé. Ano! Měl by mi být vděčen. Ale naneštěstí je to stařec slabomyslný, jehož rozum je zatemněn stářím i bědami, a tak nejenže mi není vděčen, ale jak jsem se právě dozvěděl od jeho souvěrců dokonce mě obviňuje, že jsem se tenkrát s lupiči smluvil a že já jsem příčinou jeho neštěstí. Takovou mám odměnu za ty dva prsty!”

“Jsem si jist, darebáku, že to bylo tak, jak povídá on!” řekl Vinicius.

“Víš tedy víc než on, pane,” odpověděl Chilón.

“Glaukos se totiž jen domnívá, že to tak bylo. Ale ani to by mu nebránilo zburcovat křesťany a krutě se mi pomstít. Určitě by to udělal a ostatní by mu určitě pomohli, naštěstí nezná mé jméno a v modlitebně, kde jsem se s nimi setkal, si mne nevšiml. Já jsem ho však poznal ihned a v prvním okamžiku jsem měl chuť padnout mu kolem krku. Zadržela mě jen rozvaha a zvyk uvážit každý krok, který hodlám učinit. Začal jsem se tedy na něho po odchodu z modlitebny vyptávat a lidé, kteří ho znají, mi pověděli, že je to člověk, kterého zradil jeho spolucestující z Neapole… Jinak bych přece nevěděl, že o tom takhle vypráví.”

“To mě nezajímá! Mluv, co jsi viděl v modlitebně.”

“Tebe to nezajímá, pane, ale mě to zajímá právě tak jako má vlastní kůže. A protože chci, aby mě mé učení přežilo, raději se zřeknu odměny, kterou jsi mi slíbil, než abych vydával život všanc pro nízký mamon, bez něhož jako skutečný filozof dovedu koneckonců žít a hledat božskou pravdu.”

Avšak Vinicius k němu přistoupil se zlověstným obličejem a řekl přidušeným hlasem:

“A kdo ti řekl, že smrt z Glaukovy ruky tě čeká dříve než z mé? Jak můžeš vědět, ty pse, že tě za chvíli nezakopou v mé zahradě?”

Chilón, který byl zbabělý, pohlédl na Vinicia a v jediném okamžiku pochopil, že ještě jedno neprozřetelné slovo a určitě zahyne.

“Budu ji hledat, pane, a najdu ji!” vykřikl překotně.

Nastalo ticho, v němž bylo slyšet jen rychlé Viniciovo oddechování a vzdálený zpěv otroků pracujících v zahradě.

Teprve po chvíli, když viděl, že se mladý patricius už trochu uklidnil, začal Řek hovořit:

“Smrt prošla kolem mne, ale já jsem se na ni díval stejně klidně jako Sokrates. Ne, pane! Neřekl jsem, že se vzdávám pátrání po děvčeti. Chtěl jsem ti jenom říci, že pátrání je teď spojeno s velkým nebezpečím pro mne. Pochyboval jsi před nějakým časem, že je na světě jistý Euricius, a třebaže ses na vlastní oči přesvědčil, že syn mého otce ti pověděl pravdu, podezíráš mě teď opět, že jsem si vymyslil Glauka. Bohužel!

Kdyby byl Glaukos pouhým výmyslem, kdybych se mohl mezi křesťany pohybovat úplně bezpečně, tak jak jsem se pohyboval předtím, dal bych za to onu ubohou otrokyni, kterou jsem koupil před třemi dny, aby pečovala o mé stáří a mrzáctví. Ale Glaukos žije, pane, a kdyby mě spatřil třeba jen jednou, ty bys mě už nikdy víc nespatřil. A kdo by ti pak našel tu dívku?”

Tu se opět odmlčel a začal si utírat slzy. Pak pokračoval:

“Ale jak ji mohu hledat, dokud Glaukos žije? Každou chvíli mohu na něj narazit, a jakmile naň narazím, zahynu a se mnou se obrátí vniveč i mé pátrání.”

“Kam míříš? Jaká je tu pomoc? A co chceš podniknout?” zeptal se Vinicius.

“Aristoteles nás učí, pane, že menší věci musíme obětovat pro velké, a král Priamos říkával často, že stáří je těžké břímě. Nu, a to břímě stáří a běd tíží Glauka už dlouho a tak těžce, že smrt by pro něj byla dobrodiním. Neboť čím je podle Seneky smrt, ne-li vysvobozením?”

“Dělej si šašky z Petronia, a ne ze mne, a mluv, co chceš!”

“Je-li ctnost šaškování, kéž mi bozi dopřejí být šaškem navěky. Chci, pane, odstranit Glauka, protože dokud žije on, je i můj život i pátrání v neustálém nebezpečí.”

“Najmi tedy lidi, kteří ho utlučou klacky, já je zaplatím.”

“Napálí tě, pane, a později tě budou za to tajemství vydírat. Lotrů je v Římě tolik, kolik pískových zrn v aréně, ale nevěřil bys, kolik si řeknou, jestliže si poctivý člověk potřebuje najmout jejich lotrovství. Ne, urozený tribune! Co kdyby vrahy přistihli při vraždě vigilové? Určitě by prozradili, kdo je najal, a ty bys z toho měl nesnáze. Mne však neprozradí, protože jim neřeknu své jméno. Neděláš dobře, že mi nedůvěřuješ, protože – nemluvě už o své svědomitosti – měl by sis uvědomit, že tady jde o dvě věci: o mou vlastní kůži a o odměnu, kterou jsi mi slíbil.”

“Kolik potřebuješ?”

“Potřebuji tisíc sesterciů, protože, jak jistě uznáš, musím najít poctivé ničemy, takové, kteří nezmizí beze stopy i se zálohou, jakmile ji dostanou. Za dobrou práci dobrá odměna! I já bych si něco zasloužil za své slzy, které proliji z lítosti nad Glaukovou smrtí. Bohové vědí, jak jsem ho miloval! Dostanu-li dnes tisíc sesterciů, bude jeho duše za dva dny v Hadu a teprve tam, zachovávají-li si duše paměť a dar myšlení, pozná, jak jsem ho miloval. Lidi najdu ještě dnes a oznámím jim, že od zítřka od večera jim za každý den Glaukova života strhnu po stu sesterciích. Přišel jsem také na jeden nápad, který myslím nezklame.”

Vinicius mu ještě jednou přislíbil žádanou částku, ale zakázal mu hovořit dále o Glaukovi. Místo toho se ho zeptal, jaké další novinky přináší, kde byl celou tu dobu, co viděl a co objevil. Avšak Chilón mu nemohl říci mnoho nového. Byl ještě ve dvou modlitebnách a všímal si bedlivě všech, zvláště žen, ale neviděl žádnou, která by se podobala Lygii. Ale křesťané ho už považují za svého a od oné doby, kdy donesl peníze na vykoupení Euriciova syna, váží si ho jako člověka, který jde ve stopách Kristových. Dozvěděl se od nich také, že jeden z jejich velikých zákonodárců, nějaký Pavel z Tarsu, je právě vězněn v Římě, a to na základě žaloby, kterou proti němu vznesli Židé, a on, Chilón, se rozhodl, že se s ním setká. Ale nejvíce ho potěšila zpráva, že totiž i nejvyšší kněz celé sekty, který byl Kristovým žákem a jemuž Kristus svěřil správu křesťanů na celém světě, má co nevidět přijet do Říma.

Všichni křesťané ho budou ovšem chtít spatřit a poslechnout si jeho učení. Budou prý jakási veliká shromáždění, kterých se zúčastní i on, Chilón, ba ještě více: protože v davu se lze snadno skrýt, zavede na ně i Vinicia. Pak najdou Lygii už určitě. Jestliže Glauka už jednou odstraní, nebude to ani spojeno se zvlášť velkým nebezpečím. Je pravda, i křesťané by se mohli pomstít, ale většinou jsou to mírumilovní lidé.

A tu začal Chilón s určitým podivem vyprávět, že nikdy neviděl, že by křesťané holdovali prostopášnostem, otravovali studny a fontány, že by to byli nepřátelé lidstva, že by uctívali osla nebo pojídali maso dětí.

Ne! Nic takového neviděl. Ano, najde mezi nimi i takové, kteří za peníze odstraní Glauka, ale jejich učení, pokud ví, k žádným zločinům nevybízí, naopak, přikazuje odpouštět špatné činy.

A Vinicius si vzpomněl, co mu u Akté pověděla Pomponia Graecina. A vůbec naslouchal Chilónovým slovům s radostí. A třebaže se jeho cit k Lygii měnil zdánlivě v nenávist, ulevovalo se mu, když slyšel, že učení, které vyznává Lygie a Pomponia, není ani zločinné, ani oplzlé. Zároveň se v něm však začal rodit jakýsi nejasný pocit, že právě ta neznámá a tajuplná úcta ke Kristovi vytvořila mezi ním a Lygií onen rozdíl. Začal se tedy toho učení zároveň bát i nenávidět je.

KAPITOLA 17

Chilónovi šlo skutečně o odstranění Glauka, který byl sice dost letitý, avšak naprosto ne neduživý a bláznivý.

V tom, co vyprávěl Chilón Viniciovi, byl velký kus pravdy. Znal svého času Glauka, zradil ho, zaprodal lupičům, připravil jej o rodinu a jmění a vydal napospas vrahům. Vzpomínka na tyto události ho však netížila; opustil jej totiž umírajícího ne v krčmě, nýbrž v polích u Minturn a nepředvídal jen jednu věc, že se totiž Glaukos vyléčí z ran a přijde do Říma. A proto také se doopravdy vyděsil, když ho uviděl v modlitebně, a v prvním okamžiku se skutečně chtěl vzdát pátrání po Lygii. Avšak Vinicius na druhé straně ho poděsil ještě více. Pochopil, že si musí zvolit mezi strachem z Glauka a pátráním a mezi pomstou mocného patricia, jemuž by asi určitě přispěchal na pomoc druhý, ještě větší – Petronius. Proto přestal Chilón váhat.

Pomyslil si, že je lepší mít nepřátele malé než velké, a třebaže se jeho zbabělá povaha trochu vzpírala krvavým prostředkům, přece jen došel k závěru, že bude nutné pomocí cizích rukou Glauka zavraždit.

Teď mu šlo už jen o výběr lidí, a právě těch se týkal jeho nápad, o kterém se zmínil Viniciovi. Trávíval noci většinou ve vinárnách a přespával tam s lidmi bez střechy nad hlavou, s lidmi beze cti a víry, mohl tedy snadno najít takové lidi, kteří by byli ochotni vykonat každou práci, ale ještě snáze takové, kteří, zvětřivše u něho peníze, začali by svou práci od něho anebo by vzali zálohu a pod pohrůžkou že ho vydají do rukou vigilů, vynutili by si na něm celou částku. Ostatně od jisté doby pociťoval Chilón odpor k lůze, ke špatným a zároveň strašným zjevům, které pelešily v podezřelých domech na Subuře nebo na Zátibří. A protože měřil všechno svou vlastní mírou a nepoznal dost důkladně křesťany a jejich učení, domníval se, že najde mezi nimi povolné nástroje. A protože se mu křesťané zdáli také poctivější než ostatní, rozhodl se, že se obrátí na ně a že jim celou věc vyloží tak, aby ji vzali na sebe nejen pro peníze, nýbrž i z náboženské horlivosti.

Zašel proto večer za Euriciem, o němž věděl, že je mu oddán celou duší a že udělá vše, jen aby mu pomohl. Protože byl však od přírody opatrný, ani mu nenapadlo svěřovat se Euriciovi se svými skutečnými úmysly, které by ostatně byly ve zřejmém rozporu se starcovou vírou v Chilónovu ctnost a bohabojnost.

Chtěl jen získat lidi ochotné ke všemu a teprve s nimi smluvit celou věc, a to tak, aby o ní ve svém vlastním zájmu zachovali věčné mlčení.

Když stařec Euricius vykoupil svého syna, najal si maličký krámek, jakými se to jen hemžilo před Cirkem Maximem, a prodával v něm návštěvníkům dostihů boby, nekvašené chleby a vodu slazenou medem.

Chilón ho zastihl doma, jak si upravuje krámek. Pozdravil ho jménem Kristovým a pak začal vyprávět, proč přichází. Když prokázal před nedávnem Euriciovi službu, počítal, že se mu Euricius odvděčí. Nuže, nyní potřebuje dva nebo tři silné a odvážné lidi, kteří by byli s to odvrátit nebezpečí hrozící nejen jemu, ale všem křesťanům. Je teď sice chudý, protože téměř vše, co měl, dal Euriciovi, avšak těm lidem by za jejich služby zaplatil, ovšem pod podmínkou, že mu budou důvěřovat a splní přesně vše, co jim přikáže.

Euricius i jeho syn Quartus mu naslouchali, jako svému dobrodinci, div ne na kolenou. Oba také prohlásili, že oni sami jsou ochotni vykonat vše, co bude od nich žádat, protože věří, že tak svatý muž nemůže žádat nic, co by se příčilo Kristovu učení.

Chilón je ujistil, že tomu tak je, a pozvednuv oči vzhůru, tvářil se, jako by se modlil, ve skutečnosti však uvažoval, zda by nebylo dobře přijmout jejich nabídku, která by mu mohla ušetřit tisíc sesterciů. Avšak po chvíli úvah ji odmítl. Euricius byl už stařec, sešlý snad ani ne tak věkem jako spíše starostmi a chorobou, a Quartovi bylo šestnáct let, kdežto Chilón potřeboval obratné a především silné lidi. A Chilón pokud šlo o těch tisíc sesterciů doufal, že nápad, na který přišel, mu umožní ať už tak nebo onak část jich ušetřit.

Ti dva nějakou chvíli naléhali, ale když je odmítl se vší rozhodností, ustoupili. A tu řekl Quartus:

“Znám pekaře Dema, u něhož pracují u žernovů otroci i nádeníci. Jeden z těchto nádeníků je tak silný, že vydá ne za dva, ale za čtyři. Sám jsem viděl, jak zvedá kameny, kterými nebyli s to pohnout čtyři lidé.”

“Jestliže je to bohabojný člověk a jestliže je schopen obětovat se pro bratry, seznam mě s ním,” řekl Chilón.

“Je to křesťan, pane,” odpověděl Quartus. “U

Dema pracují většinou křesťané. Jsou tam noční i denní dělníci. On patří k nočním. Kdybychom tam teď zašli, zastihli bychom je právě u večeře, takže by ses s ním mohl dobře domluvit. Demas bydlí nedaleko Emporia.”

Chilón rád souhlasil. Emporium stálo na úpatí Aventina, tedy nedaleko Velkého cirku. Dalo se tam jít, aniž se musely obcházet pahorky, přímo podél řeky, přes Porticus Aemilia, kudy to bylo značně blíže.

“Jsem starý,” řekl Chilón, když vešli do sloupořadí, “a občas mi vypovídá paměť. Ano! Náš Kristus byl přece zrazen jedním ze svých učedníků? Ale na jméno toho zrádce si teď nemohu vzpomenout…”

“Jidáš, pane. Oběsil se pak,” odpověděl Quartus a v duchu se trochu divil, jak někdo může zapomenout tohle jméno.

“Ach ano! Jidáš! Děkuji ti,” řekl Chilón.

Chvíli šli mlčky. Prošli kolem Emporia, které bylo už zavřeno, obešli sýpky, v nichž se vydávalo lidu obilí, a odbočili vlevo, k domům, které se táhly podél Via Ostiensis, až k vršku zvanému Testacius a k Foru Pistoriu. Tam se zastavili před dřevěnou budovou, z níž se ozýval hluk žernovů. Quartus vešel dovnitř, kdežto Chilón, který se nerad ukazoval mnoha lidem a který žil v neustálém strachu, že ho nějaké fatum může svést s lékařem Glaukem, zůstal venku.

“Jsem zvědav na toho Herkula, který tu slouží jako mlynářský,” hovořil sám k sobě a hleděl na jasný měsíc. “Je-li to darebák a chytrý člověk, bude mě něco stát, je-li to však ctnostný křesťan a hlupák, udělá vše, co budu chtít, zdarma.”

Další úvahy mu překazil návrat Quarta, který vyšel ze stavení ještě s jedním člověkem, oblečeným jen v tunice zvané exomis, střižené tak, že pravá paže a pravá strana hrudi zůstávaly holé. Tento oděv, který umožňoval naprostou volnost pohybů, nosili hlavně dělníci. Chilón pohlédl na příchozího a spokojeně si oddechl. V životě totiž ještě neviděl takové paže a takovou hruď.

“Zde, pane,” řekl Quartus, “je bratr, s kterým jsi chtěl mluvit.”

“Pokoj Kristův buď s tebou,” ozval se Chilón. “Ty, Quarte, pověz tomuto bratru, zasluhuji-li, aby mi věřil a důvěřoval, a pak se ve jménu Božím vrať, protože není zapotřebí, abys nechával starého otce o samotě.”

“Je to svatý člověk,” řekl Quartus, “který dal celé své jmění, aby mohl mne, neznámého člověka, vykoupit z otroctví. Kéž mu za to Pán náš, Spasitel, schystá odměnu v nebi.”

Když to obrovský dělník uslyšel, sklonil se a políbil Chilónovi ruku.

“Jak se jmenuješ, bratře?” zeptal se Řek.

“Při svatém křtu mi, otče, dali jméno Urban.”

“Tedy Urbane, bratře můj, máš čas si se mnou porozprávět?”

“Začínáme pracovat až o půlnoci, teď nám teprve chystají večeři.”

“Času je tedy dost – pojďme k řece a tam vyslechneš má slova.”

Zašli k řece a usedli na kamenné vroubení břehu.

Bylo ticho, porušované jen vzdáleným lomozem žernovů a šploucháním vody, proudící dole. Zde se Chilón zahleděl do dělníkova obličeje, který se mu přes svůj poněkud hrozivý a smutný výraz, jaký mívaly obyčejně tváře barbarů, zdál přece jen dobrácký a otevřený.

“Ano!” řekl si v duchu. “Je to dobrák a hlupák, který zabije Glauka zadarmo.”

Pak se zeptal:

“Urbane, miluješ Krista?”

“Miluji ho celou duší a srdcem,” odpověděl dělník.

“A své bratry? A sestry? A ty, kdož tě naučili pravdě a víře v Krista?”

“I je miluji, otče.”

“Budiž tedy pokoj s tebou!”

“I s tebou, otče!”

A opět bylo ticho – jen v dálce lomozily žernovy a dole šplouchala řeka.

Chilón se zadíval do jasného měsíčního světla a začal pomalu, tlumeným hlasem mluvit o Kristově smrti. Vypadalo to, jako by nemluvil k Urbanovi, nýbrž jako by se sám rozpomínal na onu smrt anebo jako by její tajemství svěřoval spícímu městu. Bylo v tom něco dojemného a zároveň slavnostního. Dělník plakal a v okamžiku, kdy Chilón začal bědovat a hořekovat nad tím, že ve chvíli Spasitelovy smrti se nenašel nikdo, kdo by ho bránil, ne-li před ukřižováním, tedy aspoň před urážkami vojáků a Židů, začaly se obrovské barbarovy pěsti svírat bolestí a potlačovaným vztekem. Smrt ho jen dojímala, ale při myšlence na tu chátru, posmívající se Beránkovi přibitému na kříži, bouřila se v něm jeho primitivní duše a zmocňovala se ho divoká touha po pomstě.

A tu se Chilón znenadání zeptal:

“Urbane, víš-li pak, kdo to byl Jidáš?”

“Vím, vím! Ale on se oběsil!” zvolal dělník.

A v jeho hlase se ozývala jakoby lítost, že zrádce si už sám vyměřil trest a že tedy nemůže padnout do jeho rukou.

Chilón však pokračoval:

“Kdyby se však nebyl oběsil a kdyby ho některý křesťan potkal na souši nebo na moři, co myslíš, nebylo by jeho povinností pomstít se na něm za muka, krev a smrt našeho Spasitele?”

“Kdo by se nepomstil, otče!”

“Pokoj s tebou, věrný služebníku Beránka. Ano!

Smíme odpouštět křivdy, které se staly nám, kdo má však právo odpustit křivdy způsobené Bohu? Ale tak jako had plodí hada, jako zloba zlobu a jako zrada zradu, tak se i z Jidášova jedu narodil druhý zrádce. A tak jako Jidáš vydal Židům a římským žoldnéřům Spasitele, tak tento zrádce, který žije mezi námi, chce vydat vlkům Spasitelovy ovečky. A jestliže nikdo nepředejde zradu, jestliže nikdo včas nerozdrtí hlavu hada, čeká nás všechny záhuba a s námi zahyne i uctívání Beránka.”

Dělník naň hleděl s nesmírným neklidem, jako by si nedovedl srovnat v hlavě to, co slyšel, kdežto Řek si teď přehodil přes hlavu cíp pláště a začal opakovat hlasem, který vycházel jakoby z podzemí:

“Běda vám, služebníci skutečného Boha, běda vám, křesťané a křesťanky!”

A opět nastalo ticho, opět bylo slyšet jen lomození žernovů, dutý zpěv mlynářských dělníků a šumění řeky.

“Otče,” zeptal se konečně dělník, “jaký je to zrádce?”

Chilón svěsil hlavu. “Jaký je to zrádce! Jidášův syn, syn jeho jedu, který předstírá, že je křesťan, a chodí do modliteben jen proto, aby mohl bratry obžalovávat u caesara, že ho křesťané nechtějí uznávat za boha, že otravují fontány, vraždí děti a chtějí toto město zničit tak, aby nezůstal kámen na kameni. Za několik dnů dostanou praetoriáni rozkaz, aby uvrhli do vězení starce, ženy a děti a vedli je na smrt, tak jako byli posláni na popraviště otroci Pedania Secunda. A to vše způsobil tento druhý Jidáš. Jestliže však nikdo neztrestal prvního Jidáše, jestliže se na něm nikdo nepomstil, jestliže nikdo nebránil Krista v hodině muk, kdo bude chtít ztrestat tohoto Jidáše, kdo zašlápne hada dřív, než ho vyslechne caesar, kdo ho sprovodí ze světa, kdo zachrání bratry a víru v Krista před záhubou?”

Urban, který seděl až dosud na kamenném vroubení, znenadání povstal a řekl:

“Já to udělám, otče.”

Chilón povstal také, chvíli hleděl do dělníkova obličeje osvětleného světlem měsíce, pak vztáhl paži a položil ruku na Urbanovu hlavu.

“Jdi mezi křesťany,” řekl slavnostně, “jdi do modliteben a ptej se bratří na lékaře Glauka. A jakmile ti ho ukáží, pak jej ve jménu Kristově zabij!”

“Na Glauka?” opakoval dělník, jako by si chtěl toto jméno vrýt do paměti.

“Znáš ho snad?”

“Ne, neznám. Křesťanů jsou v celém Římě tisíce a všichni se navzájem neznají. Ale zítra v noci se v Ostrianu sejdou bratři a sestry do jednoho, přijel totiž Velký Apoštol Kristův, který tam bude učit. A tam mi bratři ukáží Glauka.”

“V Ostrianu?” zeptal se Chilón. “To je za městskými branami, že ano? Bratři i všechny sestry? V noci?

Za branami v Ostrianu?”

“Ano, otče. Je to náš hřbitov, mezi Via Salaria a Nomentana. Ty nevíš, že tam bude učit Velký Apoštol?”

“Nebyl jsem dva dny doma, nedostal jsem proto jeho list. A nevěděl jsem, kde je Ostrianum, protože jsem teprve nedávno přišel z Korintu, kde jsem představeným křesťanské obce… Ano, tak to uděláš! Jestliže tě Kristus nadchnul, půjdeš v noci do Ostriana, můj synu, tam najdeš mezi bratřími Glauka a zabiješ ho na zpáteční cestě do města. Budou ti za to odpuštěny všechny hříchy. A nyní pokoj s tebou…”

“Otče…”

“Poslouchám tě, služebníku Beránka.”

Dělníkův obličej zrozpačitěl. Vždyť teprve nedávno zabil člověka, ba možná že dokonce dva, avšak Kristovo učení nedovoluje zabíjet. Nezabil ty lidi v sebeobraně, protože ani to se nesmí. Nezabil je, Bůh uchovej, z touhy po zisku… Sám biskup mu dal bratry, aby mu pomohli, avšak zabíjet nedovolil. On však proti své vůli zabil, protože Bůh ho potrestal příliš velkou silou… A teď za to těžce pyká… Druzí si u žernovů zpívají, kdežto on, nešťastník, myslí na svůj hřích, na to, že urazil Beránka… Co se už namodlil, naplakal! Co se už naprosil Beránka, aby mu odpustil! A stále ještě cítí, že nepykal dost… A teď opět slíbil, že zabije zrádce… A dobře tak! Odpouštět se mohou jen křivdy způsobené lidem, zabije ho tedy a třeba před zraky všech bratří a sester, kteří budou zítra v Ostrianu. Ale ať Glauka napřed odsoudí starší z bratří, biskup nebo Apoštol. Zabít, to není tak těžké, a zabít zrádce je dokonce příjemné, stejně jako zabít vlka nebo medvěda, ale co kdyby Glaukos zahynul nevinně?

Cožpak si může vzít na svědomí novou vraždu, nový hřích a novou urážku Beránka?

“Na soud nezbývá času, milý synu,” odpověděl Chilón, “protože zrádce půjde přímo z Ostriana za caesarem do Antia anebo se uchýlí do domu jistého patricia, v jehož je službách. Ale tady ti dám znamení: ukážeš-li je, až zabiješ Glauka, i biskup, i Velký Apoštol požehnají tvému činu.”

Po těch slovech vyňal penízek a pak začal hledat za pasem nůž. Když jej našel, vyryl jeho ostřím do sestercia znamení kříže a podal minci dělníkovi.

“Zde je rozsudek na Glauka i znamení pro tebe.

Až sprovodíš ze světa Glauka a ukážeš je biskupovi, odpustí ti i tu starou vraždu, které ses dopustil nechtě.”

Dělník sáhl mimoděk po penízi, ale protože měl ještě v příliš čerstvé paměti první vraždu, zmocnil se ho pocit podivné hrůzy.

“Otče,” řekl téměř prosebným hlasem, “bereš si ten čin na svědomí? A slyšel jsi sám, jak Glaukos zrazuje bratry?”

Chilón pochopil, že musí podat nějaké důkazy, někoho jmenovat, jinak že se do obrova srdce mohou vloudit pochybnosti. A pojednou mu svitlo šťastným nápadem.

“Poslyš, Urbane,” řekl, “bydlím v Korintu, ale pocházím z Kóu a tady v Římě vštěpuji Kristovo učení jisté otrokyni z mého rodného kraje; ta otrokyně se jmenuje Euniké. Slouží jako vestiplica v domě caesarova přítele, nějakého Petronia. A v tomto domě jsem slyšel, jak se Glaukos nabízel, že udá všechny křesťany, a kromě toho slíbil jinému caesarovu oblíbenci, Viniciovi, že mu mezi křesťany najde dívku…”

Tady se odmlčel a pohlédl udiveně na dělníka, jehož oči se pojednou zableskly jako oči zvířete a v jehož obličeji se objevil divoký hněv a výhružný výraz.

“Co je ti?” zeptal se téměř ustrašeně.

“Nic, otče. Zabiji zítra Glauka!”

Avšak Řek mlčel; po chvíli uchopil dělníkovy paže, otočil jej tak, aby mu měsíční světlo padalo přímo do obličeje, a dlouho si jej pozorně prohlížel. Bylo vidět, že v duchu váhá, má-li se ho vyptávat dále a dostat z něho vše, anebo má-li se prozatím spokojit s tím, co se dozvěděl nebo co si domyslil.

Nakonec v něm však zvítězila vrozená opatrnost.

Oddechl si zhluboka jednou a podruhé, pak položil opět ruku na dělníkovu hlavu a zeptal se slavnostním, důrazným hlasem:

“U křtu svatého ti dali jméno Urban, ano?”

“Ano, otče.”

“Tedy pokoj s tebou, Urbane.”

KAPITOLA 18

Petronius Viniciovi:

“Je to s tebou špatné, carissime! Venuše ti zřejmě pomátla smysly, odňala rozum, paměť i dar myslit na cokoli jiného než na lásku. Přečti si po čase svou odpověď na můj dopis a poznáš, jak tvůj duch teď zlhostejněl ke všemu, co není právě Lygie, jak se zabývá jen a jen jí, jak se k ní neustále vrací a krouží nad ní jako jestřáb nad vyhlédnutou kořistí. U Polluxe! Najdi ji už přece! Jinak – neobrátíš-li se tím žárem v popel změníš se v egyptskou Sfingu, která se zamilovala, jak se vypráví, do bledolící Isidy, ke všemu ohluchla, zlhostejněla a čeká jenom na noc, aby se mohla kamennýma očima dívat na svou milovanou.

Pobíhej si po večerech v převlečení městem, choď si dokonce s tím svým filozofem do křesťanských modliteben. Vše, co vzbuzuje naději a ubíjí čas, je hodno chvály. Ale ve jménu mého přátelství k tobě udělej jednu věc: onen Ursus, Lygiin otrok, je prý neobyčejně silný člověk; najmi si tedy Krotóna a podnikejte ty výpravy ve třech. Tak to bude bezpečnější i rozumnější. Křesťané, jestliže k nim patří Pomponia Graecina a Lygie, nejsou určitě takoví zločinci, za jaké je lidé všeobecně považují, ale při Lygiině únosu podali důkaz, že jde-li o nějakou ovečku z jejich stáda, dovedou nechat žerty stranou. Vím, že jakmile spatříš Lygii, nezdržíš se a budeš ji chtít unést ihned. Jenže jak to provedeš sám s Chilonidem? Ale Krotón si už bude vědět rady, i kdyby ji bránilo deset takových chlapíků jako Ursus. Chilónem se nedej vydírat, ale na Krotóna peněz nelituj. To je nejlepší ze všech rad, které ti mohu poslat.

Tady se už přestalo mluvit o malé Augustě i o tom, že zemřela působením kouzel. Poppaea si na ni ještě tu a tam vzpomene, ale caesarův duch je zaměstnán něčím jiným; ostatně je-li pravda, že diva Augusta je opět v jiném stavu, pak se vzpomínka na první dítě rozplyne beze stopy i v ní. Jsme už dva týdny v Neapoli, vlastně v Bajích. Kdybys byl s to o čemkoli uvažovat, musily by k tvému sluchu doletět ohlasy našeho pobytu zde, protože celý Řím nemluví určitě o ničem jiném. Odjeli jsme tedy do Bají, kde nás napřed přepadly vzpomínky na matku a výčitky svědomí. Ale víš, jak daleko už došel Ahenobarbus? Už i matkovražda je pro něho jen námětem k básním a záminkou hrát tragišaškovské scény. Kdysi měl opravdu výčitky svědomí, ale jen proto, že je zbabělec. Teď, jakmile se přesvědčil, že svět leží u jeho nohou jako dříve a že se na něm nepomstil žádný bůh, výčitky už jen předstírá, aby dojímal lidi svým osudem. Někdy v noci vyskakuje z lůžka a tvrdí, že ho pronásledují Fúrie, budí nás, prohlíží si sám sebe, staví se do pózy komedianta hrajícího úlohu Oresta, ovšem do pózy špatného komedianta, recituje řecké verše a pozoruje, zda ho obdivujeme. A my ho ovšem obdivujeme! A místo abychom mu řekli: ,Jdi spát, šašku!’, nalaďujeme se také do tragického tónu a bráníme velikého umělce před Fúriemi.

U Kastora! Musel jsi přece slyšet aspoň to, že v Neapoli už veřejně vystoupil. Sehnali z Neapole a z okolních měst všechny řecké pobudy a ti naplnili arénu tak nepříjemnými výpary česneku a potu, že jsem děkoval bohům, že nemusím sedět s augustiány v prvních řadách, ale mohu být s Ahenobarbem za scénou. A věřil bys, že se bál? Skutečně se bál! Chytal mě za ruku a kladl si ji na srdce, které opravdu bušilo rychleji.

Dýchal rychle a v okamžiku, kdy měl vystoupit na scénu, zbledl jako pergamen a na čele mu vyvstaly kapky potu. A věděl přece, že ve všech řadách sedí připraveni praetoriáni ozbrojení klacky, jimiž měli rozněcovat nadšení, kdyby bylo zapotřebí. Ale zapotřebí nebylo.

Žádné hejno opic z okolí Kartága nedovede vřeštět tak, jak vřeštěla ta chátra. Povídám ti: zápach česneku vanul až na scénu. A Nero se klaněl, tiskl si ruku na srdce, posílal jim polibky a plakal. Pak jako opilý přiběhl k nám, kdož jsme čekali za scénou, a volal: ,Co jsou všechny triumfy proti tomuto mému triumfu?!’

A lůza v hledišti stále ještě vyla a tleskala, protože věděla, že si vytleskává milost, dary, hry, losy a novou podívanou na caesara-šaška. Já se jim ani nedivím, že tleskali, protože něco takového ještě neviděli. A Nero co chvíli opakoval: ,Podívejte se, to jsou Řekové! Podívejte se, to jsou Řekové!’ A mám dojem, že od toho okamžiku ještě více vzrostla jeho nenávist k Římu, i když do Říma byli vysláni zvláštní poslové se zprávou o triumfu, takže tu v těchto dnech očekáváme projevy díků od senátu. Hned po prvním Neronově vystoupení tu došlo k zvláštní události. Znenadání se zřítilo divadlo. Ale už když lidé byli pryč. Byl jsem na místě neštěstí a neviděl jsem, že by z trosek vytáhli byť jen jedinou mrtvolu. Mnoho lidí, ba i Řeků, se na to dívá jako na hněv bohů za zneuctění caesarské moci, ale Nero naopak tvrdí, že je to projev náklonnosti bohů, kteří zřejmě bdí nad jeho zpěvem i nad těmi, kdož jej poslouchají. Proto se obětuje po všech chrámech a pořádají se velké děkovné slavnosti. Pro Nerona je to další pobídka k cestě do Achaje. Před několika dny mi však řekl, že se bojí, co tomu řekne římský lid a zda se nevzbouří, a to jak z lásky k němu, tak i ze strachu o rozdávání obilí a o hry, o které by mohl přijít, kdyby caesar byl delší dobu mimo město.

Přesto však jedeme do Beneventa prohlédnout si ševcovský přepych, jímž se nám pochlubí Vatinius, a odtamtud pak pod ochranou božských Heleniných bratrů do Řecka. Pokud jde o mne, všiml jsem si jedné věci, že totiž, žije-li člověk mezi ztřeštěnci, stává se také ztřeštěncem, ba co více, nachází v ztřeštěnostech jistý půvab. Řecko a cestování za zvuku tisíců louten, triumfální bakchický průvod, v němž jsi obklopen nymfami a bakchantkami ověnčenými myrtovou zelení, vinnou révou a zimolezem, vozy tažené tygřími spřeženími, květiny, thyrsy, věnce, volání: evoe!, hudba, poezie a tleskající Hellada – to vše je krásné. Jenže my se tu zabýváme ještě smělejšími záměry. Chceme vytvořit jakési pohádkové východní impérium, zemi palem, slunce, poezie, skutečnosti proměněné v sen, života proměněného v jednu jedinou rozkoš.

Chceme zapomenout na Řím a přemístit těžiště světa někam mezi Řecko, Asii a Egypt, chceme žít ne životem lidí, nýbrž bohů, nechceme vědět, co je to všednost, chceme se potulovat na zlatých galerách ve stínu purpurových plachet po Archipelagu, být Apollónem, Osiridem i Baalem v jedné osobě, zářit růžově s červánky, zlatě se sluncem, stříbrně s měsícem, poroučet, zpívat, snít… A věřil bys, že i já, třebaže mám ještě za nějaký ten sestercius rozumu a za nějaký ten as soudnosti, že i já se dávám strhovat těmito fantastickými výmysly a že se jimi dávám strhovat proto, že i když jsou neuskutečnitelné, jsou aspoň velké a neobyčejné?

Takové pohádkové impérium by přece jen bylo něco, co by jednou, po dlouhých, dlouhých staletích připadalo lidem jako sen. Protože dokud Venuše nevezme na sebe podobu třeba takové Lygie nebo aspoň takové otrokyně, jako je Euniké, a dokud se život neozdobí uměním, dotud je tento život sám o sobě prázdný a mívá často podobu opice. Jenže Měděnobradý neuskuteční své nápady, už proto ne, že v onom pohádkovém království poezie a Východu by nesmělo být místo pro zradu, podlost a smrt, kdežto v Neronovi žije pod pláštíkem básníka prachšpatný komediant, přihlouplý forman a plytký tyran. Místo toho všeho odstraňujeme lidi, jestliže nám jakkoli překážejí. Ubohý Torquatus Silanus je už stínem. Prořízl si žíly před několika dny.

Lecanius a Licinius přijímají plni strachu konsulát, starý Thrasea neujde smrti, protože má odvahu být čestným člověkem. Tigellinus není dosud s to vymoci pro mne rozkaz, abych si otevřel žíly. Potřebují mě ještě. Nejen jako arbitra elegantiae, nýbrž i jako člověka, bez jehož rad a vkusu by se nemusil vydařit výlet do Achaje. Nejednou si však myslím, že to musí dřív nebo později skončit, a víš, oč mi pak nejvíce jde?

O to, aby Měděnobradý nedostal tu moji číši z murrhy, kterou znáš a obdivuješ. Budeš-li v okamžiku mé smrti u mne, dám ti ji, budeš-li daleko, tak ji rozbiji. Ale prozatím máme před sebou ševcovské Beneventum, olympské Řecko a Fatum, které určuje každému z nás neznámé a nepředvídané cesty. Buď zdráv a najmi si Krotóna, protože jinak ti Lygii vezmou podruhé. Až už nebudeš potřebovat Chilonida, pošli mi ho, ať budu kdekoli. Možná že z něho udělám druhého Vatinia, a možná že se konsulové a senátoři budou ještě před nim třást, tak jako se třesou před tím nynějším rytířem Dratvičkou. Stálo by za to dočkat se takové podívané. Až získáš zpátky Lygii, podej mi o tom zprávu, abych za vás mohl obětovat ve zdejším okrouhlém Venušině chrámku párek labutí a párek holubů. Viděl jsem onehdy ve snu Lygii na tvém klíně, jak hledá tvá ústa. Vynasnaž se, aby to byl věštecký sen. Kéž není mraků na tvém nebi, a budou-li, ať mají barvu i vůni růží. Buď zdráv!”

KAPITOLA 19

Vinicius sotva dočetl, když se do knihovny, nikým neohlášen, tiše vkradl Chilón. Služebnictvo mělo totiž rozkaz pustit ho dovnitř v každou denní i noční dobu.

“Kéž je ti božská matka tvého velkolepého předka Aenea stejně příznivá, pane, jako byl příznivý mně božský syn Majin,” řekl.

“To znamená?” zeptal se Vinicius a vyskočil od stolu, u kterého seděl.

A Chilón zvedl hlavu a zvolal:

“Heuréka!”

Mladý patricius byl tak rozrušen, že hodnou chvíli nebyl s to promluvit ani slova.

“Viděl jsi ji?” zeptal se konečně.

“Viděl jsem Ursa, pane, a mluvil jsem s ním.”

“A víš, kam se skryli?”

“Ne, pane. Někdo by snad ze samé ješitnosti dal Lygovi najevo, že uhádl, kdo je, někdo jiný by se snažil vypátrat, kde bydlí, a dostal by buď ránu pěstí, po které by ho přestaly zajímat všechny pozemské záležitosti, anebo by vzbudil v obrovi podezření a zavinil by, že by pro to děvče vyhledali ještě dnes v noci nový úkryt.

Já jsem to však neudělal, pane. Mně stačí, když vím, že Ursus pracuje u mlynáře nedaleko Emporia a že se ten mlynář jmenuje Demas, tak jako tvůj propuštěnec; a stačí mi to proto, že teď ho může kterýkoli tvůj otrok, jemuž důvěřuješ, ráno sledovat a vyslídit jejich skrýš.

Já ti, pane, přináším jen jistotu, že jestliže je v Římě Ursus, je zde i božská Lygie. A pak druhou zprávu, že dnes v noci bude Lygie skoro dozajista v Ostrianu…”

“V Ostrianu? Kde je to?” skočil mu do řeči Vinicius, zřejmě ochoten běžet ihned na ono místo.

“Je to staré hypogaion mezi Via Salaria a Via Nomentana. Onen křesťanský pontifex maximus, o kterém jsem se ti zmínil, pane, a kterého čekali mnohem později, už přijel a dnes v noci bude křtít a učit na onom hřbitově. Křesťané se se svou vírou skrývají, protože i když nebyly dosud vydány žádné edikty, které by ji zakazovaly, lidé je nenávidí, musejí tedy být opatrní. Sám Ursus mi povídal, že se dnes v Ostrianu shromáždí všichni do jednoho, protože každý chce vidět a slyšet člověka, který byl prvním Kristovým učedníkem a kterého křesťané nazývají Apoštolem. A protože u křesťanů poslouchají kázání ženy stejně jako muži, nebude tam z žen snad jen jediná Pomponia, která by asi nemohla odůvodnit před Aulem, vyznavačem starých bohů, proč odchází v noci z domu. Avšak Lygie, ó pane, která je pod ochranou Ursa a starších obce, půjde nade vši pochybnost s ostatními ženami.”

Vinicius, který žil až dosud jako v horečce, udržován při životě jen nadějí, pocítil nyní, když se zdálo, že se tato naděje vyplňuje, takovou slabost, jaká přichází na člověka u cíle dlouhé cesty, která byla nad jeho síly.

Chilón si toho všiml a rozhodl se, že toho využije.

“Brány hlídají sice tví lidé, pane, a křesťané to musí vědět. Jenže oni nepotřebují brány. Tiber je také nepotřebuje, a třebaže je od řeky k oněm silnicím daleko, vyplatí se jít delší cestou, jde-li o to, vidět ,Velkého Apoštola’. Ostatně křesťané mohou znát tisíc způsobů, jak se dostat za hradby, a já vím, že je znají.

V Ostrianu najdeš, pane, Lygii, a i kdyby tam nebyla ona – to ovšem pokládám za nemožné -, bude tam Ursus, protože mi slíbil, že zabije Glauka. Sám mi řekl, že přijde a tam ho zabije, slyšíš, urozený tribune?

Nuže, buďto ho budeš sledovat a dozvíš se, kde Lygie bydlí, anebo rozkážeš svým lidem, aby ho zajali jako vraha, a až ho budeš mít v rukou, vynutíš si od něho přiznání, kam skryl Lygii. Já jsem své udělal! Někdo jiný by ti řekl, ó pane, že vypil s Ursem deset kantharů nejlepšího vína, než z něho dostal to tajemství; jiný by ti zase řekl, že s ním prohrál tisíc sesterciů ve scriptae duodecim anebo že od něho koupil zprávy za dva tisíce … Vím, že bys mi to nahradil dvojnásob, ale já jsem přesto jednou v životě … totiž chtěl jsem říci: jako po celý svůj život budu i teď poctivý, protože doufám, že všechny mé výlohy i naděje předčí tvá velikomyslnost, jak se vyjádřil velkodušný Petronius.”

Avšak Vinicius, který byl jako voják zvyklý vědět si rady ve všech situacích a také hned jednat, brzy ovládl svou chvilkovou slabost a řekl:

“Nezklameš se v mé velkomyslnosti, ale napřed půjdeš se mnou do Ostriana.”

“Já do Ostriana?” zeptal se Chilón, který neměl nejmenší chuti tam jít. “Já jsem ti, šlechetný tribune, slíbil, že ti Lygii najdu, ale neslíbil jsem ti, že ji unesu… Jen si, pane, představ, co by se se mnou stalo, kdyby ten lygijský medvěd rozsápal Glauka a vzápětí zjistil, že ho rozsápal ne právě oprávněně? Což by mě pak nepovažoval (ostatně nesprávně) za původce spáchané vraždy? Pomni, pane, že oč větším je někdo filozofem, o to nesnadněji dovede odpovídat na hloupé otázky prosťáčků. Co bych mu tedy odpověděl, kdyby se mne zeptal, proč jsem nařkl lékaře Glauka? Jestliže mě však podezíráš, že tě klamu, povím ti toto: zaplať mi teprve pak, až ti ukáži dům, v němž bydlí Lygie, a dnes mi projev jen drobet štědrosti, abych nezůstal tak docela bez odměny, kdyby ses i ty, ó pane (kéž tě před tím chrání všichni bozi), měl stát obětí nějakého neštěstí. Vím, že bys to nikdy nepřenesl přes srdce.”

Vinicius přistoupil ke skřínce zvané arca, která stála na mramorovém podstavci, vyňal z ní váček a hodil jej Chilónovi.

“To jsou serupula,” řekl. “Až bude Lygie v mém domě, dostaneš stejně velký měšec aureů.”

“Joviši!” zvolal Chilón.

Avšak Vinicius svraštil obočí.

“Jíst dostaneš tady a pak si můžeš odpočinout. Do večera se mi odtud nehneš, a až se setmí, půjdeš se mnou do Ostriana.”

V Řekově obličeji se objevil na okamžik strach a nerozhodnost, ale pak se uklidnil a řekl:

“Kdo by ti mohl odolat, pane! Přijmi tato slova jako dobrou věštbu, tak jako přijal podobná slova náš velký hrdina v Hammónově svatyni. Pokud jde o mne, tato scrupula (a zatřásl měšcem) přemohla mé skrupule, a to už nemluvím o tvé společnosti, která je pro mne štěstím a požitkem…”

Avšak Vinicius ho netrpělivě přerušil a začal se vyptávat na podrobnosti rozmluvy s Ursem. Jedna věc z nich vyplývala docela jasně: že buď odhalí ještě dnes v noci Lygiin úkryt, anebo že jí samé se budou moci zmocnit na zpáteční cestě z Ostriana. A při tomto pomyšlení se Vinicia zmocňovala šílená radost. Teď, kdy měl už téměř jistotu, že získá Lygii zpět, hněv i nenávist k ní zmizely. Právě pro tuto radost jí odpustil všechna provinění. Myslil na ni jen jako na drahou a vytouženou bytost a měl takový dojem, jako by se měla vrátit z dlouhé cesty. Měl chuť svolat otroky a rozkázat jim, aby vyzdobili dům girlandami. Nehněval se v tomto okamžiku dokonce ani na Ursa. Byl ochoten odpustit vše a všem. Chilón, k němuž cítil dosud přes jeho služby jistý odpor, připadal mu teď poprvé jako zábavný a zároveň nevšední člověk. Rozjasnil se mu dům, vyjasnily se mu oči, vyjasnil se mu obličej. Znovu pocítil v sobě mládí a radost ze života. Dřívější chmurné utrpení mu ještě nepřineslo dost jasnou představu, jak má Lygii rád. Pochopil to teprve teď, když měl naději, že ji získá. Touha po ní se v něm probouzela, jako se na jaře probouzí země prohřátá sluncem, ale jeho vášeň nebyla teď už tak slepá a divoká, nýbrž spíše radostná a cituplná. Cítil v sobě bezmeznou energii a byl přesvědčen, že jakmile jen spatří na vlastní oči Lygii, už ho o ni nepřipraví ani všichni křesťané celého světa, ba ani sám caesar.

Avšak Chilón, jemuž Viniciova radost dodala smělosti, začal mu dávat rady. Podle něho neměli ještě vyhráno a budou musit zachovávat největší opatrnost, jinak by přišlo celé dílo nazmar. Zapřísahal také Vinicia, aby se Lygie nezmocňoval v Ostrianu. Měli by tam jít s kapucemi na hlavách a se zastřenými obličeji a spokojit se pouhým pozorováním všech přítomných z některého tmavého kouta. Jakmile spatří Lygii, bude nejbezpečnější jít vpovzdáli za ní, zjistit, do kterého domu vchází, a druhý den za svítání obstoupit tento dům s velkou silou otroků a zmocnit se Lygie za bílého dne. Protože Lygie je rukojmí a patří vlastně caesarovi, může to Vinicius udělat, aniž se bude musit obávat zákonů. Kdyby Lygii nenašli v Ostrianu, půjdou za Ursem a výsledek bude týž. Na hřbitov nemohou jít s velkým počtem lidí, mohli by totiž na sebe snadno upoutat pozornost a pak by křesťanům stačilo pozhášet všechna světla, tak jak to udělali při prvním únosu, a rozprchnout se anebo poschovávat ve tmě, ve skrýších, které znají jen oni. Budou se však muset ozbrojit a ještě lépe bude, vezmou-li s sebou dva důvěryhodné a silné lidi jako ochranu pro každý případ.

Vinicius uznával, že Chilón má naprostou pravdu, a protože si zároveň vzpomněl na Petroniovy rady, přikázal otrokům, aby mu přivedli Krotóna. Chilón, který znal všechny lidi v Římě, uklidnil se očividně, když uslyšel jméno známého atleta, jehož nadlidské síle se už nejednou obdivoval v aréně, a prohlásil, že tedy do Ostriana půjde. Měšec plný velkých aureů se mu zdál s Krotónovou pomocí mnohem dosažitelnější.

Usedl tedy v dobré náladě ke stolu, k němuž ho po chvíli pozval správce atria, a při jídle vyprávěl otrokům, jak přinesl jejich pánovi zázračnou mast, jíž stačí natřít kopyta sebehorších koní, aby pak nechali při závodech všechny ostatní daleko vzadu. Tu mast ho naučil připravovat jistý křesťan, neboť křesťanští starší se vyznají v kouzlech a čárech daleko lépe než sami Thesalové, i když Thesálie je svými čarodějnicemi proslulá. Křesťané chovají k němu nesmírnou důvěru, a proč, toho se snadno dovtípí každý, kdo ví, co znamená ryba. Při těchto slovech pozoroval bedlivě tváře otroků, doufaje, že mezi nimi objeví křesťana a ohlásí to Viniciovi. Když ho však tyto naděje zklamaly, dal se s nesmírnou chutí do jídla a do pití, nešetřil při tom pochvalami kuchaři a ujišťoval ho, že se ho pokusí od Vinicia odkoupit. Jeho veselou náladu kalilo jen pomyšlení na to, že v noci bude muset jít do Ostriana.

Utěšoval se však tím, že tam půjde v převlečení, potmě a s dvěma lidmi, z nichž jednoho zbožňuje jako siláka celý Řím a druhý je patricius a vysoký vojenský hodnostář. I kdyby Vinicia objevili, říkal si v duchu, neodváží se vztáhnout na něho ruku, a pokud jde o mne, pak budou muset být moc velcí chytráci, budou-li chtít spatřit třeba jen špičku mého nosu.

Potom si začal vybavovat v mysli rozmluvu s dělníkem a to rozpomínání ho naplnilo novou nadějí. Nebyl ani trochu na pochybách, že ten dělník byl Ursus.

Věděl z vyprávění Viniciova i těch, kdož doprovázeli Lygii z caesarova paláce, o neobyčejné síle toho člověka. A protože se u Euricia vyptával na zvlášť silné lidi, nebylo nic divného, že mu doporučili Ursa. A pak ani dělníkovy rozpaky a pobouření při zmínce o Viniciovi a o Lygii mu nedovolovaly pochybovat, že ho tyto osoby zvlášť zajímají. Dělník se zmiňoval také o pokání za zabití člověka – a Ursus zabil přece Atacina. A konečně dělníkova podoba odpovídala naprosto tomu, co vyprávěl Vinicius o Lygovi. Jen snad změněné jméno mohlo budit pochybnosti, jenže Chilón už věděl, že křesťané přijímají u křtu často jiná jména.

Jestliže Ursus zabije Glauka, říkal si Chilón, bude dobře, jestliže ho nezabije, i to bude dobré znamení.

Bude to důkaz, jak těžké je pro křesťany zabíjet. Vylíčil jsem přece Glauka jako Jidášova rodného syna a jako zrádce všech křesťanů; byl jsem tak výmluvný, že by se byl ustrnul kámen a slíbil by spadnout Glaukovi na hlavu, a přesto jsem jen taktak přiměl toho lygijského medvěda, aby mi slíbil, že naň položí svou tlapu… Váhal, nechtěl, vyprávěl o své lítosti a o svém pokání. Zřejmě to u křesťanů nepovažují za správné… Bezpráví způsobené nám je třeba odpouštět, za bezpráví spáchané na jiných není dovoleno se mstít, ergo, pověz, Chilóne, co ti může hrozit? Glaukos se ti nesmí pomstít… Ursus, jestliže nezabije Glauka za tak veliké provinění, jako je zrada všech křesťanů, zabije tím méně tebe za tak malé provinění, jako je zrada jednoho křesťana. Ostatně, jen co ukáži tomu vilnému hřebečkovi hnízdo té hrdličky, umyji si z toho všeho ruce a odstěhuji se zpátky do Neapole. Křesťané mluví také o jakémsi umývání rukou, je to tedy zřejmě způsob, jak s konečnou platností skoncovat s čímkoliv, co člověk s nimi má. Jsou nějak dobří, ti křesťané, a tak špatně se o nich mluví! Ó bohové! Taková je už spravedlnost na světě. Ale já mám to učení rád už proto, že nedovoluje zabíjet. A jestliže nedovoluje zabíjet, pak asi nedovoluje ani krást, ani podvádět, ani falešně svědčit. Nezdá se tedy, že by to bylo snadné učení. Učí zřejmě nejen poctivě umírat, jak učí i stoikové, nýbrž i poctivě žít. Jestliže se někdy zmohu na majetek a budu mít takový dům, jako je tenhle, a tolik otroků, stanu se snad křesťanem na tak dlouho, jak dlouho mi to bude k prospěchu. Protože bohatý si může dovolit všecko, dokonce i ctnostný život… Ano! Je to náboženství pro bohaté a nerozumím tedy, jak to, že je mezi nimi tolik chudáků. Co z toho mají a proč dovolují ctnosti, aby jim poutala ruce? Musím si to někdy promyslit. Prozatím díky tobě, Herme, žes mi pomohl najít toho jezevce… Ale jestliže jsi to udělal pro ty dvě jalovice, bílé jednoročky s pozlacenými rohy, pak se ti divím. Styď se, Argobijce! Tak chytrý bůh, a že by už předem nevytušil, že nic nedostane? Obětuji ti za to svou vděčnost, ale jestliže dáváš před mou vděčností přednost dvěma dobytčatům, pak sám jsi třetí a v nejlepším případě bys měl být pastuchou, a ne bohem.

A dej si také pozor, abych jako filozof lidem nedokázal, že neexistuješ, protože pak by ti přestali obětovat všichni. S filozofy máš lepší si to nerozházet.

Rozmlouvaje takto sám se sebou a s Hermem, natáhl se na lavici, podložil si pod hlavu plášť, a jakmile otroci sklidili se stolu, usnul. Probudil se teprve, anebo byl vlastně probuzen, když přišel Krotón. Odebral se do atria a se zalíbením si prohlížel mohutnou lanistovu, exgladiátorovu postavu, která svou obrovitostí jako by vyplňovala celé atrium. Krotón se už dohodl na odměně za výpravu a pravil právě Viniciovi:

“U Herkula! Dobře, pane, že ses přihlásil dnes, protože zítra odjíždím do Beneventa, kam mě pozval urozený Vatinius, abych tam před caesarem zápasil s nějakým Syfaxem, prý nejsilnějším negrem, jakého kdy zrodila Afrika. Dovedeš si, pane, představit, jak jeho páteř chrupne v objetí mých paží? Ale kromě toho mu pěstí roztříštím jeho černou čelist.”

“U Polluxe!” odpověděl Vinicius. “Jsem přesvědčen, že to uděláš, Krotóne.”

“A uděláš výborně,” dodal Chilón. “Ano!… Kromě toho mu roztříšti čelist! To je dobrá myšlenka a čin, který je tě hoden. Chtěl bych se s tebou vsadit, že mu tu čelist roztříštíš. Ale teď si natři údy olejem, můj Herkule, a opásej se, neboť věz, že se můžeš utkat s opravdickým Kakem. Ten člověk, co hlídá to děvče, o které jde urozenému Viniciovi, má prý nevšední sílu.”

Chilón to říkal jen proto, aby podráždil Krotónovu ješitnost, ale Vinicius řekl:

“Ano, mluví pravdu. Neviděl jsem to, ale vyprávěli mi o něm, že chytí za rohy býka a táhne ho, kam chce.”

“Oj!” zvolal Chilón, který si nedovedl představit, že by Ursus byl tak silný.

Ale Krotón se pohrdavě usmál.

“Jsem ochoten, urozený pane,” řekl, “zmocnit se tady touhle rukou toho, koho přikážeš, tou druhou se ubránit sedmi takovým Lygům a přinést ti děvče domů, i kdyby se všichni římští křesťané hnali za mnou jako kalabrijští vlci. A jestliže to nedokáži, můžeš mě dát zbičovat tady na tomhle impluviu!”

“Nedovol mu to, pane,” vykřikl Chilón. “Počnou na nás házet kamením a co nám pak bude platna jeho síla? Cožpak nebude lepší unést děvče z domu a nevystavovat tak ani ji, ani sebe záhubě?”

“Tak je to třeba udělat, Krotóne,” řekl Vinicius.

“Tvé peníze, tvá vůle! Jen, pane, nezapomeň, že zítra jedu do Beneventa.”

“Jen ve městě mám pět set otroků,” odpověděl Vinicius.

Pak jim pokynul, aby odešli, a sám se odebral do knihovny. Tam usedl a napsal Petroniovi:

“Chilón našel Lygii. Dnes večer jdu s ním a s Krotónem do Ostriana a unesu ji buďto hned, anebo zítra z domu. Kéž ti bohové sešlou vše, co si jen přeješ. Buď zdráv, carissime, radost mi totiž brání psát déle.”

Odložil třtinu a začal rychle přecházet sem a tam, protože kromě radosti, která mu zaplavovala duši, stravovala ho také horečka. Představoval si, že zítra bude Lygie v tomto domě. Nevěděl, jak s ní naloží, cítil však, že bude-li ho chtít milovat, stane se jejím otrokem. Vzpomněl si, jak ho Akté ujišťovala, že ho Lygie milovala, a to ho hluboce vzrušovalo. Půjde tedy jen o to, přemoci panenský stud a jakési sliby, které zřejmě přikazuje křesťanské učení. Je-li tomu tak, pak bude-li Lygie už jednou v jeho domě a podlehne-li přemlouvání nebo násilí, musí si potom už jen říci:

“Stalo se!” a dále z ní už bude povolná a milující žena.

Avšak proud těchto šťastných myšlenek mu přerušil Chilónův příchod.

“Pane,” řekl Řek, “ještě něco mi napadlo: co když mají křesťané jakési známky, jakési tessery, bez nichž nepustí nikoho do Ostriana? Vím, že v modlitebnách to tak bývá, a dostal jsem takovou tesseru od Euricia.

Dovol mi tedy, pane, zajít k němu, důkladně se ho na vše vyptat a opatřit si ty známky, jestliže se ukáže, že jsou nutné.”

“Dobrá, ušlechtilý mudrče,” odpověděl vesele Vinicius. “Mluvíš jako prozíravý člověk a patří ti za to pochvala. Půjdeš tedy k Euriciovi nebo kam se ti zlíbí, ale pro jistotu nech tady na tom stole ten měšec, který jsi dostal.”

Chilón, který se vždycky nerad loučil s penězi, se zamračil, ale uposlechl rozkazu. Pak odešel. Z Carin k Cirku, u něhož stál Euriciův krámek, nebylo příliš daleko, vrátil se proto ještě dlouho před večerem.

“Tady jsou známky, pane. Bez nich by nás nepustili dovnitř. Vyptal jsem se důkladně na cestu a zároveň jsem Euriciovi řekl, že potřebuji ty známky jen pro své přátele, sám totiž nepůjdu, protože je to pro mne, starého člověka, příliš daleko, a že se ostatně setkám s Velkým Apoštolem zítra, takže mi bude moci opakovat nejkrásnější části svého kázání.”

“Jak to, že nepůjdeš? Musíš jít!” řekl Vinicius.

“Vím, že musím, ale půjdu důkladně zahalen a vám radím, abyste to udělali také tak, jinak bychom mohli ptáčky vyplašit.”

Za malou chvíli se začali chystat na cestu, protože na svět padal už soumrak. Vzali si galské pláště s kapucemi a lucerny. Vinicius kromě toho vyzbrojil sebe a své druhy krátkými zakřivenými noži a Chilón si nasadil paruku, kterou si opatřil cestou od Euricia.

Pak spěšně vyrazili, aby došli ke vzdálené Nomentánské bráně ještě dříve, než ji zavřou.

KAPITOLA 20

Šli po Vicu Patriciu, pod úpatím Viminalu k bývalé Viminálské bráně a kolem pláně, na které postavil později Dioklecián nádherné lázně. Prošli kolem zbytků zdí Servia Tullia, a jdouce ještě pustšími místy, došli k Nomentánské silnici. Zde odbočili doleva směrem k Via Salaria a octli se mezi pahorky, kde bylo plno pískoven a tu a tam i hřbitov. Mezitím se setmělo už docela, a protože měsíc ještě nevyšel, byli by těžko hledali cestu, nebýt toho, že jim ji ukazovali sami křesťané, jak to předvídal Chilón. Vpravo, vlevo i vpředu, všude bylo vidět tmavé postavy, spěchající opatrně do písčitých úvozů. Někteří z těchto lidí nesli lucerničky, zakrývajíce je však co nejpečlivěji plášti, jiní, kteří znali dobře cestu, šli potmě. Zkušený vojenský Viniciův zrak rozeznával podle pohybů mladší muže, starce, belhající se o holích, i ženy, zahalené pečlivě do dlouhých stol. Nečetní chodci a vesničané odjíždějící z města považovali patrně tyto noční poutníky za dělníky, spěchající do harenarií, anebo za pohřební bratrstva, jejichž členové pořádávali v noci obřadní hostiny.

Čím dále však mladý patricius a jeho společníci šli, tím více lucerniček se míhalo kolem dokola a tím více tu bylo lidí. Někteří z nich zpívali tlumenými hlasy písně, které se Viniciovi zdály jakoby plny stesku. Tu a tam zachytil jeho sluch nesouvislá slova nebo i celé věty některé písně, jako třeba: “Vstaň, ty, jenž spíš”, anebo “Povstaň z mrtvých”, jindy zase vyslovovala ústa mužů a žen Kristovo jméno. Ale Vinicius si málo všímal těch slov, neustále jej totiž trápila myšlenka, že snad některá z těch tmavých postav je Lygie. Některé postavy, které je míjely blízko, zdravily: “Pokoj s vámi!” nebo “Sláva Kristovi!” Vinicia se v takových okamžicích zmocňoval neklid, protože měl dojem, že slyší Lygiin hlas. Co chvíli ho oklamala podoba postavy nebo podoba pohybů, a teprve když se několikrát přesvědčil, že se mýlí, přestal věřit svým očím.

Cesta mu však připadala dlouhá. Znal dobře tuto krajinu, ale potmě se v ní nevyznal. Co chvíli se objevovaly hned jakési úzké průchody, hned zase zbytky zdí nebo budovy, na něž se Vinicius nemohl upamatovat, že by byly v okolí města. Konečně se nad nahromaděnými mraky objevil okraj měsíce a osvětlil krajinu lépe než blikavé lucerničky. Kousek dál spatřili konečně zář jakoby ohně nebo pochodní. Vinicius se naklonil k Chilónovi a zeptal se, zda je to Ostrianum.

Chilón, na něhož noc, vědomí, že je daleko od města, a ty postavy podobné strašidlům působily zřejmě silným dojmem, odpověděl trochu nejistým hlasem:

“Nevím, pane, nikdy jsem v Ostrianu nebyl. Ale mohli by uctívat Krista někde blíže městu.”

A protože pocítil potřebu mluvit a dodat si tím odvahy, pokračoval po chvíli:

“Scházejí se jako zločinci, ačkoliv mají zakázáno zabíjet – ledaže by mě ten Lyg ničemně podvedl.”

Avšak i Vinicia, který myslil stále na Lygii, udivila ta ostražitost a tajuplnost, s níž se její souvěrci scházeli na kázání svého nejvyššího kněze, a proto řekl:

“I toto náboženství má mezi námi své vyznavače, tak jako všechna ostatní vyznání. Ale křesťanství je přece židovská sekta. Proč se tedy scházejí tady, když na Zátibří stojí židovské chrámy, kde Židé obětují za bílého dne?”

“Ne, pane. Právě Židé jsou jejich nejzarytějšími nepřáteli. Slyšel jsem, že už před vládou dnešního caesara došlo mezi Židy a křesťany takřka k válce. Caesara Claudia přestaly ty bouře bavit natolik, že vyhnal všechny Židy, ale dnes je onen edikt už zase zrušen.

Avšak křesťané se skrývají před Židy a před obyvatelstvem, protože jak víš, obyvatelstvo je podezírá ze zločinů a nenávidí je.”

Chvíli šli zase mlčky, až promluvil opět Chilón, jehož strach se zvětšoval úměrně se vzdáleností od městských bran:

“Když jsem se vracel od Euricia, vypůjčil jsem si od jednoho lazebníka paruku a do nosu jsem si strčil dva boby. Takhle by mě neměli poznat. Ale i kdyby poznali, nezabijí mě. Nejsou to špatní lidé. Jsou to dokonce velmi dobří lidé a já je mám rád a vážím si jich.”

“Nezískávej si je předčasnými pochvalami,” odpověděl Vinicius.

Vešli do úzkého úvozu, uzavřeného po obou stranách dvěma náspy, nad nimiž se na jednom místě klenul aquaedukt. Mezitím vyplul měsíc z mraků docela.

Na konci úvozu spatřili zeď, hustě porostlou břečťanem, stříbřícím se v měsíčním světle. Bylo to Ostrianum.

Viniciovi se rozbušilo srdce rychleji.

U brány sbírali dva fossorové známky. Za chvíli se Vinicius a jeho společníci octli na dost velikém prostranství, obehnaném kolem dokola zdí. Tu a tam stály osamělé pomníky a uprostřed bylo vidět vlastní hypogaion, totiž kryptu, jejíž spodní část byla zapuštěna pod zem, kde byly také hrobky; před vchodem do krypty šuměla fontána. Bylo však jasné, že příliš mnoho lidí by se do hypogaia nevešlo. Vinicius si tedy snadno domyslil, že obřad se bude konat pod širým nebem na nádvoří, kde se také vkrátku shromáždil velmi početný dav. Kam oko dohlédlo, mihotala se lucernička vedle lucerničky. Mnoho lidí však světlo nemělo. Až na několik hlav, které se odhalily, zůstali všichni zahaleni, ať už z obavy před zrádci nebo před chladem, a mladý patricius si pln úzkosti uvědomil, že zůstanou-li tak až do konce, Lygii v těch davech a při tom chabém světle nenajde.

Avšak tu zapálili před kryptou několik smolných pochodní, narovnaných do malé hraničky. Rozjasnilo se. Dav začal po chvíli zpívat jakýsi hymnus. Zpočátku zpívali tiše, ale pak stále hlasitěji. Vinicius neslyšel nikdy v životě takovou píseň. Týž smutek, kterého si už všiml v písních, jež si polohlasem prozpěvovali jednotliví lidé cestou na hřbitov, ozval se i nyní z tohoto hymnu, jenže mnohem výrazněji a mocněji, až nakonec zněl tak dojímavě, jako by spolu s lidmi začal tesknit celý hřbitov, pahorky, úvozy a celé okolí. Zdálo se, že se v něm ozývá jakési volání do noci, jakási pokorná prosba o záchranu bloudících, o vysvobození ze tmy. Hlavy, zvrácené nazad, jako by tam někde vysoko někoho viděly a ruce jako by ho prosily, aby sestoupil.

Kdykoli píseň utichla, zmocňovalo se všech jakési očekávání, očekávání tak vzrušující, že Vinicius i jeho společníci pohlíželi mimoděk ke hvězdám, jako by se báli, že se stane něco nadpřirozeného a že skutečně někdo sestoupí dolů. Vinicius viděl v Malé Asii, v Egyptě i v samém Římě mnoho nejrůznějších chrámů, poznal řadu náboženství a slyšel spoustu písní, avšak teprve tady uviděl poprvé lidi, kteří vzývali boha písní ne proto, že chtěli učinit zadost nějakému ustálenému ritu, nýbrž kteří ho vzývali od srdce, z opravdové touhy po něm, z takové, jakou mohou pociťovat jen děti po otci nebo po matce. Člověk by musil být slepý, aby nepoznal, že tito lidé svého boha nejen uctívají, nýbrž i z celé duše milují. A to Vinicius neviděl v žádné zemi, při žádných obřadech, v žádném chrámu. Protože lidé v Římě i v Řecku, kteří ještě uctívali bohy, činili tak jen proto, aby si vyprosili jejich pomoc, anebo ze strachu před nimi; ale nikomu ani nenapadlo, aby je miloval.

I když se tedy v myšlenkách zabýval jen Lygií a veškerou pozornost soustřeďoval na to, aby ji v davech našel, přece jen nemohl nevidět tyto podivné a neobyčejné věci, které se tu kolem něho děly. Mezitím přihodili na oheň několik pochodní, takže plameny zalily hřbitov rudou září, v níž zbledlo mihotání lucerniček. A právě v tom okamžiku vyšel z hypogaia stařec v plášti s kapucí, která však nezakrývala hlavu, a vystoupil na kámen ležící poblíž hranice.

Dav se při pohledu na něj zavlnil. Vedle Vinicia se ozvalo šeptání: “Petrus! Petrus!” Někteří klekali, jiní k němu vztahovali ruce. Nastalo tak hluboké ticho, že bylo slyšet každý uhlíček odpadající od pochodní, vzdálené drkotání kol na Nomentánské silnici i šumění větru v několika piniích, rostoucích u hřbitova.

Chilón se naklonil k Viniciovi a zašeptal:

“To je on! První Kristův učedník, rybář!”

Stařec zvedl ruku a přežehnal znamením kříže shromážděné, a ti padli okamžitě na kolena. Viniciovi společníci i on sám následovali příkladu ostatních, protože se nechtěli prozradit. Mladý muž nebyl prozatím schopen uspořádat si své dojmy, zdálo se mu totiž, že onen člověk, kterého vidí před sebou, je velmi prostý a zároveň nevšední, ba co více, že ta nevšednost pramení právě z jeho prostoty. Stařec neměl ani mitru na hlavě, ani dubový věnec na skráních, ani palmovou ratolest v ruce, ani zlatou tabulku na prsou, ani hvězdami posetý nebo bílý šat, zkrátka neměl ani jeden z těch odznaků důstojnosti, které nosili východní, egyptští a řečtí kněží nebo římští flaminové. A opět zarazil Vinicia týž rozdíl, kterého si všiml, když naslouchal křesťanským písním, protože i tento “rybář” mu připadal ne jako nějaký velekněz zběhlý v ceremoniích, nýbrž jako prostý, letitý a nesmírně ctihodný člověk, přicházející zdaleka vydat svědectví o jakési pravdě, kterou viděl, které se dotýkal, v niž uvěřil, tak jako se věří v samozřejmost, a kterou si zamiloval právě proto, že v ni uvěřil. A jeho obličej vyjadřoval skutečně tak silné přesvědčení, jaké může dát jen pravda sama. Dokonce i Vinicius, který byl skeptik a nechtěl proto podlehnout jeho kouzlu, přece jen podlehl jakési horečné zvědavosti, co asi uslyší z úst toho tajemného “Chréstova” druha a jaké je to učení, které vyznávají Lygie a Pomponia Graecina.

Mezitím začal Petr mluvit, a mluvil zpočátku jako otec, který napomíná děti a učí je, jak mají žít. Přikazoval jim, aby zanechali rozmařilosti a prostopášnosti a milovali chudobu, čistotu mravů a pravdu, aby trpělivě snášeli křivdy a pronásledování, poslouchali své představené a úřady, vystříhali se zrady, licoměrnosti a pomluv a konečně aby byli příkladem jak sobě navzájem, tak dokonce i pohanům. Vinicia, pro kterého bylo dobré jen to, co mu mohlo vrátit Lygii, a špatné vše to, co se stavělo mezi ně jako překážka, dotkly se a rozhněvaly některé z těchto rad, protože se mu zdálo, že stařec, když doporučuje čistotu a boj s tělesnými žádostmi, odvažuje se nejen odsuzovat jeho lásku, nýbrž že od něho odrazuje i Lygii a utvrzuje ji v jejím odporu. Pochopil, že je-li Lygie mezi shromážděnými lidmi a poslouchá-li tato slova a ukládá si je do srdce, musí v tomto okamžiku považovat Vinicia za nepřítele tohoto učení a za hanebného člověka. Při tomto pomyšlení se ho zmocnil vztek: Co nového jsem vlastně uslyšel? řekl si v duchu. Tohle má být to nové, neznámé učení? Všichni to přece vědí, všichni to už slyšeli.

Vždyť chudobu a omezení osobních potřeb hlásají i kynikové, vždyť ctnostný život doporučoval i Sokrates jako starou a dobrou zásadu; vždyť první lepší stoik, dokonce i takový Seneca, který má pět set citrových stolů, vychvaluje střídmost, doporučuje pravdu, trpělivost v protivenstvích, pevnou vůli v neštěstí. To vše je tedy už vlastně přeleželé obilí, které žerou už jen myši, ale lidé je nechtějí, protože stářím už zatuchlo. A kromě hněvu pocítil i jakoby zklamání, očekával totiž, že se tu před ním odhalí jakási neznámá, kouzelná tajemství, ale přinejmenším že uslyší nějakého podivuhodně výmluvného rétora. Zatím však slyšel jen velmi prostá slova bez jakýchkoli ozdob. Překvapovalo ho jen to ticho a soustředění, s jakým dav naslouchal.

Avšak stařec mluvil dále k těm zaposlouchaným lidem, že mají být dobří, tiší, spravedliví, chudí a čistí ne proto, aby měli pokoj zaživa, nýbrž proto, aby mohli po smrti žít věčně v Kristu, v takové radosti, v takové slávě, v takovém rozkvětu a v takovém veselí, jakého dosud nikdo na zemi nepoznal. A tady, třebaže byl před chvílí naladěn nepřátelsky, nemohl si Vinicius nevšimnout, že je přece jen rozdíl mezi starcovým učením a mezi tím, co říkali stoikové, kynikové nebo jiní filozofové. Ti totiž doporučovali dobro a ctnost jako něco, co je rozumné a praktické pouze pro život, kdežto Petr za ně sliboval nesmrtelnost, a to ne nějakou pochybnou nesmrtelnost pod zemí, plnou nudy, neukojenosti a prázdnoty, nýbrž nesmrtelnost nádhernou, rovnající se téměř životu bohů. A mluvil o ní jako o něčem docela jistém, takže ve světle takové víry musila ctnost mít cenu přímo nepředstavitelnou, kdežto životní pohromy se stávaly něčím nesmírně bezvýznamným, neboť trpět přechodně za cenu nevyčerpatelného štěstí je něco docela jiného než trpět jen proto, že takový je už řád přírody. A stařec mluvil dále o tom, že ctnost a pravdu je třeba milovat pro ně samé, neboť nejvyšším odvěkým dobrem a nejvyšší odvěkou ctností je Bůh, takže kdo miluje dobro a ctnost, ten miluje Boha a tím se stává jeho milovaným synem. Vinicius tomu dost dobře nerozuměl, věděl však už z dřívějška, ze slov, která řekla Pomponia Graecina Petroniovi, že ten Bůh je podle názoru křesťanů jeden a všemohoucí.

A když tedy teď ještě uslyšel, že je i nekonečně dobrý a nekonečně pravdivý, napadlo mu mimoděk, že vedle takovéhoto Demiurga by Joviš, Saturn, Apollón, Juno, Vesta i Venuše vypadaly jako nějaká ubohá a povykující sebranka, v níž si všichni dělají, co se komu zlíbí.

Ale největší údiv se zmocnil mladého člověka, když stařec začal kázat, že Bůh je také nekonečná láska, a kdo tedy miluje lidi, plní jeho největší přikázání. Nestačí však milovat lidi svého národa, protože Bůh-člověk prolil svou krev za všechny a našel už i mezi pohany své vyvolené, jako například Cornelia centuriona, a nestačí milovat jen ty, kdož nám činí dobro, protože Kristus odpustil i Židům, kteří ho vydali na smrt, i římským vojákům, kteří ho přibili na kříž; je tedy třeba těm, kdož nám ubližují, nejen odpouštět, nýbrž je třeba je i milovat a odplácet jim za zlé dobrým.

A nestačí milovat jen dobré, je třeba milovat i špatné, protože jen láskou lze z nich vyhnat zlo. Chilón si při těchto slovech pomyslil, že všechna jeho práce byla marná a že Ursus se za nic na světě neodváží zabít Glauka ani dnes v noci, ani kdykoli jindy. Potěšil ho však druhý závěr, který si vyvodil ze starcova učení, totiž ten, že ani Glaukos nezabije jeho, i kdyby ho nakrásně objevil a poznal. A Vinicius se už nedomníval, že ve starcových slovech není nic nového, naopak, pln údivu si kladl otázku: Co je to za Boha? Co je to za učení? A co je to za lidi? Nic z toho, co slyšel, si prostě nebyl s to srovnat v hlavě. Byla to pro něho dosud neslýchaná záplava nových pojmů. Cítil, že kdyby se například chtěl řídit tímto učením, musil by uvrhnout na hranici svůj způsob myšlení, své mravy, svůj charakter, celou dosavadní povahu, spálit to všecko na popel a naplnit se jakýmsi docela novým životem i docela novou duší. Učení, které mu přikazovalo milovat Parthy, Syřany, Řeky, Egypťany, Galy i Britanny, odpouštět nepřátelům, odplácet jim dobrem za zlo a milovat je, to učení se mu zdálo šílené, ale zároveň měl dojem, že v tom šílenství je přece jen něco silnějšího než ve všech dosavadních filozofiích. Zdálo se mu, že toto učení je pro svou šílenost neuskutečnitelné, pro svou neuskutečnitelnost však zase božské. Odmítal je v duchu, ale cítil, že se z něho jako z louky plné květů šíří jakási opojná vůně, a kdo tu vůni jednou vdechl, musí – jako v zemi Lotofagů – zapomenout na vše ostatní a toužit jen a jen po ní. Zdálo se mu, že v ní není nic skutečného, ale zároveň že skutečnost je vedle ní něčím tak malicherným, že nestojí za to, aby se nad ní člověk zamýšlel. Obklopil ho pocit jakýchsi prostorů, které dřív ani netušil, pocit něčeho obrovského, pocit, jako by byl zahalen v oblacích. Hřbitov mu začal připadat jako nějaké shromaždiště šílenců, ale také jako místo plné tajemství a hrůzy, kde se na jakémsi mystickém loži rodí něco, co dosud na světě neexistovalo. Připomněl si vše, co tu od počátku povídal ten stařec o životě, pravdě, lásce a o Bohu, a jeho myšlení bylo oslněno leskem, tak jako bývají oslněny oči neustále se opakujícím blýskáním. Jak to obyčejně dělají lidé, jimž se život změnil v jedinou vášeň, uvažoval i Vinicius o tom všem z hlediska své lásky k Lygii a ve světle oněch blesků spatřil jasně jedno: je-li Lygie na hřbitově, vyznává-li toto učení, slyší-li a cítí-li toto vše, pak se nikdy, nikdy nestane jeho milenkou.

Poprvé od onoho dne, kdy ji poznal u Aula, cítil Vinicius, že i kdyby ji nyní získal, stejně ji nikdy nezíská. Nic takového mu dosud nenapadlo a ani teď mu to nebylo docela jasné, protože to nebylo ještě zřetelné pochopení, ale spíše jen nejasný pocit jakési nenahraditelné ztráty, jakéhosi neštěstí. Vzedmul se v něm neklid, který se okamžitě proměnil v bouři hněvu proti křesťanům vůbec, zvláště však proti starci. Tento rybář, kterého považoval v prvním okamžiku za prosťáčka, vzbuzoval v něm nyní téměř bázeň a připadal mu jako jakési tajemné fatum, řešící neúprosně a zároveň tragicky jeho osud.

Fossor opět nenápadně hodil několik pochodní do ohně, vítr přestal šumět v piniích, plameny šlehaly svými štíhlými čepelemi přímo vzhůru k hvězdám, jiskřícím se na vyjasněném nebi, a stařec, zmíniv se o Kristově smrti, mluvil teď už jen o něm. Všichni zatajovali dech a ticho bylo ještě větší než předtím, takové, že bylo téměř slyšet tlukot srdcí. Ten člověk viděl!

A vyprávěl jako někdo, komu se každý okamžik vryl do paměti tak, že přimhouří-li oči, vidí to vše před sebou. Vyprávěl tedy o tom, jak se vrátili od kříže a proseděli s Janem ve večeřadle dva dny a dvě noci beze spánku a bez jídla, zkrušeni, v bolesti, v úzkosti a v pochybnostech, a uvažovali, hlavu v dlaních, o tom, že on zemřel. Och, jak jim bylo těžko! Jak jim bylo těžko! Už se probudil třetí den, zdi zbělely svítáním, a oni oba stále tak seděli u stěny, nevědouce si rady a beze vší naděje. Sotva je přemohl spánek (protože nespali ani v noci před ukřižováním), hned se zase probouzeli a začali bědovat znovu. A tu, krátce před východem slunce, přiběhla Marie z Magdaly, bez dechu, vlas rozevlátý, a volala: “Odnesli Pána!” Když to uslyšeli, vyskočili a rozběhli se k jeho hrobu. Jan, který byl mladší, doběhl první, viděl, že hrob je prázdný, ale neodvážil se vstoupit. Teprve když přiběhli ke vchodu všichni tři, on, Petr, vešel dovnitř, viděl tam na kameni ležet rubáš a roušku z hlavy, ale tělo nenašel.

Padl na ně strach, protože se domnívali, že Krista ukradli velekněží, oba se tedy vrátili domů ještě zdrcenější. Pak přišli ostatní učedníci a bědovali, hned všichni najednou, aby je snáze uslyšel Pán Zástupů, hned každý zvlášť. Pozbyli ducha, protože očekávali, že Mistr vykoupí Izrael – teď to byly už tři dny, co zemřel, a oni nechápali, proč Otec opustil Syna. Raději by neviděli slunce a zemřeli, tak těžké to pro ně bylo břímě.

Vzpomínka na ty strašné okamžiky vymáčkla ještě nyní ze starcových očí dvě slzy; v záři ohně bylo dobře vidět, jak stékají po jeho šedivém vousu. Stará, lysá hlava se mu začala třást a hlas se mu zaškrtil v hrudi. Vinicius si v duchu řekl: “Ten člověk mluví pravdu a pláče nad ní!” A také posluchačům prostých srdcí sevřel smutek hrdla. Slyšeli už nejednou o Kristových mukách a věděli, že smutek vystřídá radost, ale že to vyprávěl Apoštol, který to vše viděl, lomili pod dojmem jeho vyprávění rukama, bědovali a bili se v prsa.

Pomalu se však uklidnili, protože v nich zvítězila touha poslouchat dále. Stařec přivřel oči, jako by chtěl ve svém nitru lépe spatřit vzdálené věci, a pokračoval:

“Co tak bědovali, přiběhla opět Marie z Magdaly a volala, že viděla Pána. Pro velký jas kolem něho jej nemohla poznat a myslila, že je to zahradník, ale on řekl: ,Marie!’ A ona vykřikla: ,Rabboni!’ a padla mu k nohám. On jí pak řekl, aby šla k učedníkům, a zmizel. Avšak oni, učedníci, jí nevěřili, a když radostí plakala, jedni ji kárali, druzí se zase domnívali, že se smutkem pomátla na rozumu, protože také vyprávěla, že viděla v hrobě anděly, kdežto oni, když tam běželi podruhé, našli hrob prázdný. Později k večeru přišel Kleofáš, který šel ještě s jinými do Emauz. Vrátili se však spěšně a řekli: ,Pán skutečně vstal z mrtvých.’

I počali se o to mezi sebou příti. Dveře měli zamčeny, protože se báli Židů. Vtom stanul mezi nimi, ačkoli dveře nezaskřípaly. A když strnuli úžasem, řekl jim:

,Pokoj s vámi!’”

“A viděl jsem ho, jak ho viděli všichni, a byl jako světlo a jako štěstí našich srdcí, neboť jsme uvěřili, že vstal z mrtvých a že moře vyschnou, hory se obrátí v prach, ale jeho sláva nepomine.”

“A po osmi dnech vložil Tomáš Didymus prsty do jeho ran a dotkl se jeho boku a pak mu padl k nohám volaje: ,Pán můj a Bůh můj!’ A on mu odpověděl: ,Žes mě viděl, uvěřil jsi. Blahoslaveni, kdož neviděli, a uvěřili.’ Tato slova jsme slyšeli a naše oči se dívaly na něho, neboť byl s námi.”

Vinicius poslouchal a dělo se s ním něco podivného. Zapomněl na chvíli, kde je, začínal ztrácet povědomí skutečnosti, všechna měřítka a soudnost. Ocitl se mezi dvěma nemožnostmi. Nemohl uvěřit tomu, co povídal stařec, ale cítil, že by musil být slepý a zříci se vlastního rozumu, kdyby připustil, že ten člověk, který zde řekl “viděl jsem”, lhal. V jeho dojetí, v jeho slzách, v celé jeho postavě i v podrobnostech událostí, o nichž vyprávěl, bylo něco, co vylučovalo jakékoli podezření.

Viniciovi se chvílemi zdálo, že sní. Avšak všude kolem viděl ztichlý dav; čoud z lucerniček dolétal k jeho chřípí; opodál hořely pochodně a vedle nich na kameni stál starý člověk, už takřka nad hrobem, s třesoucí se hlavou, člověk, který vydávaje svědectví opakoval: “Viděl jsem!”

A pak jim vyprávěl všechno dále, až k nanebevstoupení. Chvílemi odpočíval, protože mluvil velmi podrobně, ale bylo cítit, že každá i sebemenší podrobnost se mu vryla do paměti jako do kamene. Těch, kdož ho poslouchali, zmocnilo se opojení. Sundávali si z hlav kapuce, aby ho lépe slyšeli a aby jim neušlo ani jedno z těch slov, která měla pro ně tak nesmírnou cenu. Měli dojem, že je nějaká nadlidská moc přenáší do Galileje, že chodí s učedníky po tamějších hájích a nad tamějšími vodami, že se tento hřbitov mění v jezero Tiberiadské a na jeho břehu stojí v jitřním oparu Kristus, tak jak tam stál tenkrát, když Jan vzhlédl z loďky a řekl: “Pán přišel!” – a Petr se vrhl do vody a plaval k němu, aby mohl dříve padnout k milovaným nohám. V obličejích lidí bylo vidět bezmezné nadšení, zapomnění na život, štěstí a nesmírnou lásku. Bylo zřejmé, že během dlouhého Petrova vyprávění měli někteří křesťané vidění, a když pak začal mluvit o tom, jak se při nanebevstoupení začala pod Spasitelovy nohy sbíhat oblaka, zahalovat ho a zakrývat očím apoštolů, zvrátily se všechny hlavy mimoděk nazad a nastala chvíle očekávání, jako by lidé doufali, že ho ještě uvidí, anebo jako by čekali, že opět sestoupí z nebeských prostor, aby se podíval, jak starý apoštol pase svěřené ovce, a aby požehnal jeho stádu.

A pro tyto lidi přestal v těch chvílích existovat Řím, přestal existovat šílený caesar, přestaly existovat chrámy, bohové a pohané. Existoval pro ně jen Kristus, který vyplňoval zemi, moře, nebe i vesmír.

Ve vzdálených domech, rozsetých podél Via Nomentana, začali kokrhat kohouti, oznamujíce půlnoc.

Tehdy zatahal Chilón Vinicia za cíp pláště a šeptl:

“Pane, tam poblíž starce vidím Urbana a vedle něho nějakou dívku.”

Vinicius se probral jakoby ze sna, pohlédl, kam mu Řek ukázal, a spatřil Lygii.

KAPITOLA 21

Při pohledu na ni se v mladém patriciovi zachvěla každá kapka krve. Zapomněl na davy lidí, na starce, na svůj údiv nad těmito nepochopitelnými věcmi, které slyšel, a viděl před sebou jen ji jedinou. Konečně ji po všem tom úsilí, po dlouhých dnech neklidu, výbuchů a zármutku znovu našel! Poprvé v životě se přesvědčil, že radost se může člověku vrhnout na hruď jako divoká šelma a vyrazit z ní svým stiskem dech. On, který se dosud domníval, že je jakousi přímou povinností Fortuny, aby vyplňovala všechna jeho přání, nebyl teď takřka ani s to věřit svým vlastním očím a svému štěstí. Nebýt této nedůvěry, snad by ho jeho výbušná povaha strhla k nějakému nerozvážnému kroku. Ale Vinicius se chtěl napřed přesvědčit, není-li to jen pokračování všech těch zázraků, jichž měl plnou hlavu, zda zkrátka nesní. Ale nemohlo být pochyb: viděl Lygii a dělilo ho od ní sotva pár kroků. Stála v plném světle, mohl se tedy do sytosti kochat jejím půvabem. Kapuce se jí sesunula s hlavy a pocuchala jí vlasy; ústa měla pootevřená, oči hleděly vzhůru k apoštolovi, obličej byl zaposlouchán a nadšen. V plášti z tmavé vlny, byla oblečena jako dívka z lidu, avšak Vinicius ji ještě nikdy neviděl krásnější a přes všechen zmatek, který se odehrával v jeho nitru, překvapila ho ušlechtilost její patricijské hlavy, která jako by se nehodila k jejímu téměř otrockému šatu. Láska ho ošlehla jako plamen, láska obrovská, smíšená s jakýmsi podivným pocitem stesku, zbožňování, úcty a touhy. Cítil rozkoš, kterou mu působil už sám pohled na ni, a napájel se jí jako osvěžující vodou po dlouhé žízni. Jak tak stála vedle obrovského Lyga, zdála se mu menší než předtím, téměř dítě; všiml si také, že pohubla. Její pleť byla téměř průsvitná; působila dojmem květiny i nehmotné bytosti zároveň. Ale to v něm vzbuzovalo jenom o to větší touhu získat tuto bytost, tolik se lišící od žen, které viděl nebo získal na Východě i v Římě. Cítil, že by všechny ty ostatní ženy, Řím a celý svět vyměnil za ni.

Byl by se do ní zahleděl a zapomenul na vše, nebýt Chilóna, který ho tahal za cíp pláště ve strachu, aby Vinicius neudělal něco, co by pro ně bylo nebezpečné.

Křesťané se mezitím začali modlit a zpívat. Za chvíli zahřmělo “Maranatha” a pak začal Velký apoštol křtít vodou z fontány ty, které presbyteři přiváděli k němu jako připravené k přijetí křtu. Viniciovi se zdálo, že ta noc nikdy neskončí. Chtěl teď co nejdříve sledovat Lygii a zmocnit se jí buď cestou, nebo v jejím domě.

Konečně začali někteří křesťané opouštět hřbitov.

Tehdy Chilón zašeptal: “Vyjděme, pane, před bránu, nesundali jsme totiž kapuce a lidé se na nás dívají.”

Bylo tomu skutečně tak. Když za apoštolovy řeči sundávali všichni kapuce, aby lépe slyšeli, oni nenásledovali příkladu ostatních. Chilónova rada se ukázala kromě toho i rozumná. Stojíce u brány, mohli pozorovat všechny vycházející a Ursa nebylo těžké poznat podle jeho vzrůstu a postavy.

“Půjdeme za nimi,” řekl Chilón, “uvidíme, do kterého domu vcházejí, a zítra, anebo ještě lépe dnes, obklíčíš, pane, všechny vchody do domu otroky a zmocníš se jí.”

“Ne!” řekl Vinicius.

“Co chceš tedy udělat, pane?”

“Vejdeme za ní do domu a uneseme ji ihned. Přece ses k tomu zavázal, Krotóne?”

“Zavázal,” řekl lanista, “a stanu se tvým otrokem, pane, jestliže nezlomím tomu buvolovi, který ji hlídá, páteř.”

Avšak Chilón je počal zrazovat a zapřísahat pro všechny bohy, aby to nedělali. Vždyť Krotóna měli vzít s sebou jen pro případ obrany, kdyby je poznali, a ne pro únos děvčete. Když se jí budou chtít zmocnit pouze ve dvou, vydávají se v nebezpečí smrti, ba co více, Lygie jim může vyklouznout a pak se skryje na některém jiném místě nebo opustí Řím. A co udělají potom?

Proč nejednat najisto, proč vydávat sebe v nebezpečí a celý podnik v nejistý osud?

Vinicius, třebaže se musil vší silou přemáhat, aby Lygii neuchvátil do náruče už na hřbitově, přece jen cítil, že Řek má pravdu a snad by byl poslechl jeho rad, nebýt Krotóna, jemuž šlo o odměnu.

“Pane, pověz tomu starému kozlovi, aby mlčel,” řekl, “anebo mi dovol, abych dal své pěsti dopadnout na jeho hlavu. Jednou se na mne v hospodě v Buxentu, kam si mě pozval na hry Lucius Saturninus, vrhlo sedm opilých gladiátorů a ani jeden neodešel s celými žebry. Neříkám, abychom to děvče unesli hned teď, mezi tolika lidmi, mohli by nám házet pod nohy kamení, ale až bude jednou doma, zmocním se jí a zanesu, kam budeš chtít.”

Vinicia potěšila tato slova.

“Tak se, u Herkula, stane!” odpověděl. “Zítra bychom ji třeba nemusili zastihnout doma, a kdybychom je vyplašili, jistě by ji někam odvedli.”

“Ten Lyg se zdá strašně silný!” zasténal Chilón.

“Ty mu ruce držet nebudeš,” odpověděl Krotón.

Musili však čekat ještě dlouho, kohouti už začínali kokrhat svítání, když teprve spatřili vycházet z brány Ursa a s ním i Lygii. S nimi šlo ještě několik lidí. Chilónovi se zdálo, že mezi nimi poznává Velkého apoštola. Vedle něho šel druhý stařec, značně menší postavy, dvě ne již mladé ženy a hošík, který jim svítil lucernou. Za tou hrstkou šel zástup asi dvou set lidí. Vinicius, Chilón i Krotón se vmísili mezi ně.

“Ba, pane,” řekl Chilón, “tvé děvče je pod mocnou ochranou. To s ní jde on, Velký Apoštol, jen se podívej, jak lidé vpředu před ním klekají.”

Lidé skutečně klekali, ale Vinicius se na ně nedíval. Nespouštěje Lygii ani na okamžik z očí, myslil jen a jen na její únos. Na vojně si zvykl používat nejrůznějších lstí, a tak si teď s vojenskou přesností připravoval v duchu celý plán únosu. Cítil, že krok, kterého se odvažuje, je opovážlivý, ale věděl dobře, že odvážné nápady končí obyčejně zdarem.

Cesta zpátky byla však dlouhá, a tak uvažoval chvílemi také o propasti, již vykopalo mezi ním a Lygií to prapodivné učení, které Lygie vyznává. Chápal teď už vše, co se stalo, a chápal, proč se to stalo. Byl na takové věci dost bystrý. Ano, bylo to v tom, že on, Vinicius, Lygii neznal. Viděl v ní krásnou dívku, jíž se nevyrovná žádná, a jeho smysly se k ní rozhořely. Ale teď poznal, že to učení z ní dělá bytost docela jinou, než jsou ostatní ženy, a naděje, že také ji zvábí smysly, vášeň, bohatství a rozkoš, je jen prázdnou iluzí. Pochopil konečně to, čemu oba s Petroniem předtím nerozuměli, že totiž to nové náboženství vštěpuje duším něco, co je zcela neznámé světu, v němž žije on, a že Lygie, i kdyby ho milovala, nezřekne se pro něho žádné ze svých křesťanských pravd. A jestliže pro ni existuje nějaká rozkoš, pak je to rozkoš docela jiná než ta, za kterou se pachtí on, Petronius, caesarův dvůr a celý Řím. Kterákoli jiná žena, kterou znal, mohla by se stát jeho milenkou, ale tato křesťanka mohla být jen obětí.

A jak tak o tom uvažoval, zmocňovala se ho palčivá bolest a hněv, ale zároveň cítil, že je to bezmocný hněv. Unést Lygii, to se mu zdálo možné, ba byl si tím téměř jist, ale zároveň si byl jist, že proti tomuto učení není ničím ani on sám, ani jeho odvaha, ani jeho moc a že s Lygií nic nesvede. Tento římský vojenský tribun, přesvědčený, že ona síla meče a pěsti, která ovládla svět, bude nad světem vládnout stále, poznal teď poprvé v životě, že kromě ní může být ještě něco jiného. Kladl si tedy pln údivu otázku: Co je to?

A nedovedl si jasně odpovědět; hlavou se mu míhaly jen obrazy hřbitova, shromážděných davů a Lygie, zaposlouchané celou duší do slov starce vyprávějícího o mučení, smrti a zmrtvýchvstání Boha člověka, který vykoupil svět a slibuje mu štěstí na druhé straně Styxu.

A jak tak o tom uvažoval, v hlavě mu vznikal zmatek.

Avšak z toho zmatku ho vyvedlo Chilónovo naříkání nad vlastním osudem: souhlasil přece s tím, že najde Lygii, a také ji s nebezpečím života našel a ukázal Viniciovi. Ale co na něm chtějí dál? Což slíbil, že ji unese? A kdo by ostatně mohl něco takového žádat od mrzáka, jemuž chybějí dva prsty, od starého člověka, věnujícího se přemýšlení, vědě a ctnosti? Co se stane, jestliže tak urozený pán, jako je Vinicius, utrpí při únosu nějakou újmu? Je sice pravda, že bohové by měli bdít nad vyvolenými, ale cožpak to někdy nevypadá, jako by bozi hráli v kostky, místo aby se dívali, co se děje na světě? Fortuna, jak je známo, má zavázané oči, nevidí tedy ani ve dne, natož v noci. Bude stačit, jestliže se něco přihodí, jestliže ten lygijský medvěd hodí po ušlechtilém Viniciovi žernovem, sudem vína anebo, což by bylo horší, vody – a kdo pak zaručí, že na ubohého Chilóna nepadne místo odměny odpovědnost? On, ubohý mudrc, přilnul přece k ušlechtilému Viniciovi jako Aristoteles k Alexandru Makedonskému, kdyby mu tedy šlechetný Vinicius dal aspoň ten měšec, který si před Chilónovýma očima strčil za pás, když odcházel z domu, měl by Chilón v případě, že by došlo k neštěstí, aspoň zač zavolat pomoc nebo podplatit samotné křesťany. Ó! Proč jen nechce nikdo poslechnout starcových rad, které mu našeptává rozvaha a zkušenost?

Když to Vinicius uslyšel, sáhl po měšci za pasem a hodil jej Chilónovi do roztažených prstů.

“Tu máš a mlč.”

Řek ucítil, že měšec je neobyčejně těžký, a to mu dodalo odvahy.

“Veškerá má naděje je v tom,” řekl, “že Herkules nebo Theseus konali ještě obtížnější činy, a co jiného je můj nejbližší osobní přítel Krotón, ne-li Herkules?

A tebe, urozený pane, nenazvu polobohem, protože ty jsi celým bohem a ani nadále nezapomeneš na nuzného, věrného služebníka, jehož potřeby je nutno tu a tam zabezpečit, protože on sám, jakmile se jednou pohrouží do knih, nestará se naprosto o nic… Takhle několik sáhů zahrádky a chaloupka, byť se sebemenším portikem, kde by byl v létě chládek, to by jistě bylo hodno takového dárce. Já se teď budu zpovzdálí obdivovat vašim hrdinským činům a prosit Joviše, aby vám byl nápomocen, a kdyby něco, natropím tolik hluku, že se probudí půl Říma a přispěchá vám na pomoc.

Jaká špatná a nerovná cesta! Olej v lucerničce mi dohořel… Kdyby mě tak Krotón, který je stejně šlechetný jako silný, chtěl vzít na ruce a donést až k bráně, vyzkoušel by si především, zda snadno unese to děvče, za druhé by jednal jako Aeneas a konečně by si do té míry naklonil všechny dobré bohy, že bych se už vůbec nebál o výsledek našeho podniku.”

“Raději bych nesl zdechlinu ovce, která pošla před měsícem na prašivinu,” odpověděl lanista, “ale jestliže mi dáš ten měšec, který ti hodil urozený tribun, donesu tě až k bráně.”

“Bodejť by sis narazil palec u nohy!” odpověděl Řek. “Takhle ses poučil z učení toho ctihodného starce, který líčil nouzi a soucit jako dvě největší ctnosti? Což ti jasně nepřikázal, abys mě miloval? Už vidím, že z tebe neudělám nikdy ani špatného křesťana a že spíše slunce pronikne zdmi Mamertinského vězení než pravda tvou hroší lebkou.”

Krotón, který měl sice sílu zvířete, ale postrádal zato jakékoli lidské city, řekl:

“Neboj se! Křesťanem se nestanu! Nechci ztratit ten kousek chleba!”

“Budiž, ale kdybys měl aspoň začátečnické vědomosti z filozofie, věděl bys, že zlato je marnost!”

“Postav se proti mně s filozofií a já ti dám jenom jednu ránu do břicha a uvidíme, kdo vyhraje.”

“Totéž by mohl říci vůl Aristotelovi,” opáčil Chilón.

Začínalo svítat. Rozbřesk potáhl obrysy zdí bledou barvou. Ze tmy začaly vystupovat stromy u cesty, budovy a náhrobní pomníky tu a tam rozseté. Cesta nebyla už tak docela prázdná. Prodavači zeleniny spěchali se svými osly a muly obloženými zeleninou, aby stihli otevření bran; tu a tam vrzaly vozy se zvěřinou.

Na cestě a po obou jejích stranách ležela lehounká mlha, která věštila pohodu. Lidé vypadali v té mlze z trochu větší dálky jako duchové. Vinicius vpíjel zrak do štíhlé Lygiiny postavy, která byla v rozjasňujícím se úsvitu stále stříbřitější.

“Pane,” řekl Chilón, “ublížil bych ti, kdybych se domníval, že tvá štědrost kdykoli skončí, ale teď, když jsi mi zaplatil, nemůžeš mě podezírat, že bych mluvil jen ke svému prospěchu. Nuže, radím ti ještě jednou, abys zjistil, v kterém domě Lygie bydlí, a vrátil se pak domů pro otroky a lektika a abys neposlouchal toho slona Krotóna, který se nabízí unést děvče jen proto, aby mohl vymačkat tvou kapsu jako pytlík s tvarohem.”

“Máš u mne ránu pěstí mezi lopatky a to znamená, že zahyneš,” ozval se Krotón.

“Máš u mne diótu kefallenského vína, a to znamená, že budu žít,” odpověděl Řek.

Vinicius na to neřekl nic, protože došli k bráně, kde je zarazil podivný obrázek. Když branou procházel apoštol, dva vojáci poklekli; on podržel na okamžik ruce na jejich železných špičatých přilbách a učinil nad nimi znamení kříže. Mladému patriciovi dosud nikdy nenapadlo, že by už i mezi vojáky mohli být křesťané, a pln údivu si pomyslil, že tak jako v hořícím městě zachvacuje požár další a další domy, tak i toto učení se zřejmě zmocňuje každý den dalších a dalších duší a šíří se s nepředstavitelnou rychlostí. Zarazilo ho to i ve vztahu k Lygii, přesvědčil se totiž, že kdyby byla chtěla utéci z města, jistě by se našli hlídkující vojáci, kteří by jí sami usnadnili tajný odchod. Však také teď děkoval všem bohům, že se nic takového nestalo.

Když přešli nezastavěná místa hned za hradbami, začaly se skupinky křesťanů rozptylovat. Musili teď Lygii sledovat z větší vzdálenosti a opatrněji, aby na sebe neupozornili. Chilón začal také naříkat na rány a škubání v nohou a zůstával stále více pozadu. Vinicius proti tomu nic nenamítal, protože soudil, že teď nebude už zbabělého a neduživého Řeka potřebovat. Byl by mu dokonce dovolil, aby si šel, kam chce, jenže ctihodného mudrce zdržovala na jedné straně prozíravost, na druhé straně jej však hnala kupředu zvědavost. Šel totiž stále za nimi, ba chvílemi je i docházel, opakoval své dřívější rady a vytasil se i s domněnkou, že stařec doprovázející apoštola, nebýt tak malé postavy, mohl by být Glaukos.

Ale šli ještě dlouho, až na Zátibří, a slunce bylo už blízko východu, když se teprve skupinka, v níž šla Lygie, rozdělila. Apoštol, stará žena a hošík se vydali nahoru podél řeky, kdežto menší stařec, Ursus a Lygie vklouzli do úzké uličky, tam ušli ještě asi sto kroků a vešli do chodby domu, v němž byly dva krámy: jeden s olivami a druhý patřil ptáčníkovi.

Chilón, který šel asi padesát kroků za Viniciem a Krotónem, zastavil se, jako by vrostl do země, přitiskl se ke zdi a začal na ně sykat, aby se vrátili k němu.

Poslechli ho, protože bylo nutno se poradit.

“Jdi,” řekl mu Vinicius, “a podívej se, zda ten dům nemá na druhé straně východ do jiné ulice.”

Chilón, ačkoliv si předtím naříkal na rány na nohou, skočil tak hbitě, jako by měl u kotníku Merkurova křidélka, a za chviličku byl zpět.

“Ne,” řekl, “východ je jenom jeden.”

Pak sepjal ruce:

“U Joviše, Apollóna, Vesty, Kybely, Isidy a Osirida, u Mithry, Baala a všech bohů Východu i Západu, zapřísahám tě, pane, zanech toho úmyslu… Poslechni mě…”

Avšak znenadání zmlkl, protože si všiml, že Viniciův obličej zbledl vzrušením a jeho oči světélkovaly jako zřítelnice vlka. Stačilo na něj pohlédnout, aby člověk pochopil, že ho od jeho předsevzetí nic neodradí.

Krotón začal nabírat dech do své herkulovské hrudi a klátit svou přihlouplou hlavou sem a tam, jak to dělávají medvědi v kleci. Ale jinak nevyjadřoval jeho obličej sebemenší neklid.

“Já vejdu první!” řekl.

“Půjdeš za mnou,” řekl rozkazovačným tónem Vinicius.

A za okamžik zmizeli oba v tmavé chodbě.

Chilón uskočil za roh nejbližší uličky a odtamtud vykukoval, čekaje, co se bude dít.

KAPITOLA 22

Vinicius pochopil teprve v chodbě, jak nesnadný je to podnik. Byl to veliký, několikapatrový dům, jeden z těch, jakých se stavěly v Římě tisíce pro zisk z nájemného. A obyčejně se takové domy stavěly tak narychlo a ledabyle, že nebylo téměř roku, aby se jich několik nezřítilo na hlavy jejich obyvatel. Byly to opravdu úly, příliš vysoké a příliš úzké, plné komůrek a koutů, v nichž se mačkal nesmírný počet chudáků.

V městě, kde neměla řada ulic jméno, byly takové domy bez čísel. Majitelé svěřovali vybírání nájemného otrokům, ale ti, protože neměli od městských úřadů nařízeno hlásit jména nájemníků, sami je často neznali. Doptat se v takovém domě na někoho, to bývalo někdy nesmírně těžké, už proto, že u vchodu nebyl vrátný.

Vinicius s Krotónem se dostali dlouhou chodbou, podobající se nějakému tajnému průchodu, na těsný dvorek, obestavěný ze všech čtyř stran, který byl jakýmsi společným atriem pro celý dům; uprostřed byla fontána, jejíž vody padaly do kamenné nádržky zapuštěné do země. Podél všech stěn vedly nahoru venkovní schody, zčásti kamenné, zčásti dřevěné, které vedly na ochozy, z nichž se vcházelo do bytů. Dole byly také byty, z nichž některé měly dřevěné dveře, kdežto některé byly odděleny od dvorku jen vlněnými závěsy, většinou roztřepenými, rozedranými nebo záplatovanými.

Bylo ještě brzy a na dvorku nebylo ani živé duše.

Všichni v domě zřejmě ještě spali, až na ty, kdo se vrátili z Ostriana.

“Co uděláme, pane?” zeptal se Krotón a zastavil se.

“Počkejme tady; třeba se někdo objeví,” odpověděl Vinicius. “Nemusejí nás vidět na dvorku.”

Ale současně mu napadlo, že Chilónova rada byla praktická. Kdyby měl několik desítek otroků, mohl by obsadit bránu, která byla, jak se zdálo, jediným východem, a prohledat všechny byty, kdežto teď bude nutno, aby našli hned napoprvé Lygiin byt, jinak by ji totiž mohli křesťané, kterých je v tomto domě jistě dost a dost, varovat, že ji hledají. Proto by bylo nebezpečné vyptávat se cizích lidí. Vinicius chvíli uvažoval, nemá-li se vrátit pro otroky, když vtom vyšel z jednoho vchodu, krytého závěsem, člověk se sítem v ruce a přistoupil k fontáně.

Mladý muž poznal na první pohled Ursa.

“To je ten Lyg!” zašeptal Vinicius.

“Mám mu polámat kosti hned?”

“Počkej.”

Ursus si jich nevšiml, protože stáli v tmavé chodbě, a začal klidně prát ve vodě zeleninu, kterou měl v sítu. Bylo zřejmé, že po noci strávené na hřbitově chtěl z ní připravit snídani. Když po chvíli skončil tuto práci, vzal mokré síto a zmizel s ním za závěsem. Krotón a Vinicius vykročili za ním, domnívajíce se, že se dostanou přímo do Lygiina bytu.

Nesmírně se tedy podivili, když spatřili, že závěs neodděloval od dvorku byt, nýbrž druhou tmavou chodbu, na jejímž konci bylo vidět zahrádku s několika cypřiši a myrtovými keři a malý domek, přilepený k slepé zadní zdi jiného domu.

Oba ihned pochopili, že je to pro ně příznivá okolnost Na dvorek by se mohli sběhnout všichni nájemníci, kdežto odlehlost domku usnadňovala celý podnik.

Vyřídí rychle obránce, či spíše Ursa, pak se stejně rychle dostanou s Lygií na ulici a tam si už budou vědět rady. Nikdo je pravděpodobně nezastaví, a kdyby je zastavil, řeknou, že jde o uprchlé caesarovo rukojmí. V krajním případě se dá Vinicius poznat vigilům a požádá je o pomoc.

Ursus vcházel už téměř do domku, když jeho pozornost vzbudil skřípot kroků. Zastavil se tedy, a když spatřil oba muže, odložil síto na zídku a pokročil k nim.

“Copak tu hledáte?” zeptal se.

“Tebe!” odpověděl Vinicius.

Pak se otočil ke Krotónovi a rychle a tiše zvolal:

“Zabij!”

Krotón se vrhl vpřed jako tygr a v jediném okamžiku, ještě dřív než se Lyg stačil vzpamatovat nebo si uvědomit, že to jsou nepřátelé, sevřel jej svými ocelovými pažemi.

Vinicius si byl příliš jist Krotónovou nadlidskou silou, než aby čekal na konec boje. Proběhl kolem nich a skočil ke dveřím domku, strčil do nich a octl se v poněkud tmavém pokoji, který byl však ozářen ohněm hořícím na ohništi. Odlesk plamenů padal přímo do Lygiina obličeje. Druhý člověk sedící u ohniště byl onen stařec, který doprovázel dívku a Ursa cestou z Ostriana.

Vinicius vpadl dovnitř tak znenadání, že než ho Lygie mohla poznat, uchopil ji v půl těla, zvedl do výše a opět se vrhl ke dveřím. Stařec sice ještě stačil zastoupit mu je, ale Vinicius přivinul děvče jednou rukou k hrudi a druhou jej odstrčil. Kapuce mu spadla s hlavy a Lygii při pohledu na tu známou, ale v tomto okamžiku strašnou tvář ztuhla v žilách krev úděsem a hlas jí odumřel v hrdle. Chtěla volat o pomoc, a nemohla. Marně také usilovala zachytit se zárubně u dveří a vzepřít se. Prsty se jí sesmekly na kameni a byla by ztratila vědomí, kdyby ji nebyl ohromil strašný obraz, který spatřila, když se s ní Vinicius řítil do zahrady.

Ursus tu držel v objetí jakéhosi člověka, zakloněného zcela dozadu, s hlavou zvrácenou nazad a s ústy zbrocenými krví. Když je uviděl, uhodil ještě jednou pěstí do té hlavy a v jediném okamžiku skočil jako rozlícená šelma k Viniciovi.

“To je smrt!” pomyslil si mladý patricius.

A pak uslyšel jako ve snu Lygiin výkřik: “Nezabíjej!” Potom ucítil, že něco, jakoby hrom, rozpletlo jeho ruce, jimiž objímal Lygii, a nakonec se s ním zatočila země a světlo dne zhaslo v jeho očích.

Chilón, ukryt za rohem nárožního domu, čekal, co se stane, neboť zvědavost v něm bojovala se strachem.

Myslil také na to, že podaří-li se jim unést Lygii, bude dobře být ve Viniciově blízkosti. Z Urbana už strach neměl, byl si totiž také jist, že ho Krotón zabije. Zato však počítal s tím, že kdyby se na dosud prázdných ulicích začali sbíhat lidé, kdyby se křesťané nebo kdokoli jiný chtěl postavit Viniciovi na odpor, pak by on k nim promluvil jako představitel vládní moci, jako vykonavatel caesarovy vůle a v nejhorším případě by požádal vigily, aby mladému patriciovi pomohli proti pouliční lůze, a tím by si zasloužil další projevy přízně.

V duchu se domníval stále, že Viniciův čin je nerozumný, když ale uvážil strašnou Krotónovu sílu, připouštěl, že by se mohl podařit. “Kdyby šlo do tuhého, ponese děvče tribun a Krotón mu probojuje cestu.” Čekání se však vleklo; znepokojoval ho klid v chodbě, kterou zpovzdáli pozoroval.

“Neobjeví-li její úkryt a ztropí hluk, vyplaší ji.”

Tato možnost mu ostatně nebyla proti mysli, vypočítal si totiž, že pak by ho Vinicius potřeboval znovu a že on, Chilón, by z něho znovu dovedl vymačkat úctyhodné množství sesterciů.

“Ať udělají cokoli,” říkal si v duchu, “udělají to v můj prospěch, i když o tom nikdo z nich netuší…

Bohové, bohové, dovolte mi jen…”

A tu se pojednou odmlčel; zdálo se mu totiž, že z chodby něco vykouklo. Přitiskl se tedy ke zdi a zahleděl se tam, zatajuje dech.

Nemýlil se. Z chodby napůl vyhlédla jakási hlava a začala se rozhlížet kolem dokola.

Za chvíli však zmizela.

“To byl Vinicius nebo Krotón,” pomyslil si Chilón, “ale jestliže ji unesli, proč to děvče nekřičí a proč oni vykukují na ulici? Lidi musejí potkat tak jako tak, protože než dojdou na Cariny, bude už ve městě rušno…”

Co to? U všech bohů nesmrtelných!”

A zbytky vlasů na hlavě se mu pojednou zježily.

Ve dveřích se objevil Ursus, přes rameno Krotónovo tělo, rozhlédl se ještě jednou a pak se rozběhl prázdnou ulicí k řece.

Chilón přilnul ke zdi jako kus omítky.

“Jestliže mě tu uvidí, je to můj konec!” pomyslil si.

Avšak Ursus proběhl rychle kolem nároží a zmizel za dalším domem. A Chilón nečekal a drkotaje zuby dal se do běhu příčnou uličkou s křepkostí, která by udivila i u mladíka.

“Jestliže mě uvidí z dálky, až se bude vracet, dožene mě a zabije!” říkal si v duchu. “Zachraň mě, Die, zachraň mě, Apollóne, zachraň mě, Herme, zachraň mě, Bože křesťanů! Opustím Řím, vrátím se do Mesembrie, jenom mě zachraňte z rukou toho démona.”

A Lyg, který zabil Krotóna, zdál se mu teď skutečně jakousi nadpřirozenou bytostí. V běhu uvažoval o tom, že by to mohl být nějaký bůh, který na sebe vzal podobu barbara. Věřil v tomto okamžiku ve všechny bohy světa a ve všechny báje, z kterých si obyčejně tropil posměšky. Hlavou mu blesklo i to, že Krotóna mohl zabít Bůh křesťanů, a vlasy na hlavě mu opět vstaly hrůzou při pomyšlení, že si něco začal s takovou mocí.

Teprve když proběhl několika uličkami a spatřil několik dělníků, kteří šli z dálky proti němu, uklidnil se trošku. Dech v prsou mu už nestačil, usedl tedy na práh domu a začal si cípem pláště utírat čelo, pokryté potem.

“Jsem už starý a potřebuji klid,” řekl.

Lidé jdoucí proti němu odbočili do kterési postranní uličky a opět bylo kolem něho prázdno. Město ještě spalo. Ranní ruch začínal právě v bohatších čtvrtích, protože tam musili vstávat brzy otroci z bohatých domů, kdežto ve čtvrtích obývaných svobodným obyvatelstvem žijícím na státní útraty, a tedy zahálčivým, vstávali, zvláště v zimě, dost pozdě. Chilón, proseděv nějakou chvíli na prahu, pocítil pronikavý chlad, vstal tedy, a když se přesvědčil, že neztratil měšec, který dostal od Vinicia, vykročil teď už pomaleji k řece.

“Snad někde uvidím Krotónovo tělo,” říkal si. “Bohové! Ten Lyg, je-li to člověk, mohl by si do roka vydělat milióny sesterciů, neboť jestliže uškrtil jako štěně Krotóna, kdo se mu pak bude moci postavit? Za každé vystoupení v aréně by mu dali tolik zlata, kolik sám váží. Ten hlídá to děvče líp než Kerberos podsvětí. Ale kéž by ho to podsvětí pohltilo! Nechci s ním nic mít.

Má příliš mohutné kosti. Ale co si teď počít? Vždyť se stalo něco strašného! Jestliže Ursus polámal kosti takovému Krotónovi, pak jistě i Viniciova duše úpí tam nad tím domem, očekávajíc pohřeb. U Kastora! Vždyť je to přece patricius, caesarův přítel, Petroniův příbuzný, pán známý po celém Římě a vojenský tribun. Jeho smrt jim neprojde tak lehce! A co kdybych například zašel do tábora praetoriánů nebo k vigilům?”

Tady se odmlčel a začal uvažovat. Ale po chvíli řekl:

“Běda mi! Kdopak ho zavedl do toho domu? Já přece! Viniciovi propuštěnci i otroci vědí, že jsem k němu chodil, a někteří vědí, proč. Co se stane, jestliže mě nařknou, že jsem ho úmyslně přivedl k domu, kde ho očekávala smrt? I kdyby se pak u soudu ukázalo, že jsem tu smrt nechtěl, stejně řeknou, že jsem ji zavinil… A on je přece patricius, to znamená, že mi to rozhodně neprojde beztrestně. Ale kdybych potichu opustil Řím a odstěhoval se někam daleko, uvalil bych na sebe ještě větší podezření.”

Bylo zle tak i tak. Šlo jen o to, aby si vybral menší zlo. Řím bylo obrovské město, ale Chilón přesto pocítil, že mu v něm může být těsno. Kdokoli jiný by totiž mohl jít přímo k praefektovi vigilů, vyložit, co se stalo, a i kdyby naň padlo nějaké podezření, mohl by klidně čekat na vyšetřování. Ale celá Chilónova minulost byla taková, že jakékoli bližší seznámení ať už s praefektem města, nebo s praefektem vigilů musilo by ho přivést do značně nepříjemných nesnází a zároveň opodstatnit všechna možná podezření, která by úředníkům mohla napadnout.

Naopak zase utéci znamenalo utvrdit Petronia v domněnce, že Vinicius byl zrazen a zavražděn úkladně. A Petronius je mocný člověk, který může rozkazovat vigilům v celém impériu a který by se nade vši pochybnost vynasnažil, aby viníky našel, byť na konci světa. A tu napadlo Chilónovi, zda by se neměl vydat přímo k němu a vylíčit mu, co se stalo. Ano! Tak to bude nejlepší! Petronius je klidný člověk a Chilón si může být jist aspoň tím, že ho vyslechne až do konce.

Petronius, který zná celý případ od počátku, uvěří také v Chilónovu nevinu snadněji než praefekti.

Aby se však za ním mohl vypravit, musil by vědět najisto, co se stalo s Viniciem. Ale Chilón to nevěděl.

Viděl sice Lyga plížícího se k řece s Krotónovým tělem, ale nic více. Vinicius může být mrtev, ale může být také jen raněn anebo zajat. Teď teprve napadlo Chilónovi, že křesťané by se jistě neodvážili zabít tak vlivného člověka, augustiána a vysokého vojenského úředníka, protože takový čin by na ně mohl uvalit hromadné pronásledování. Je pravděpodobné, že ho násilím zdržují, aby dali Lygii čas znovu se ukrýt někde jinde.

Tato myšlenka naplnila Chilóna nadějí.

“Jestliže ho ten lygijský drak neroztrhal v prvním záchvatu, žije, a jestliže žije, dosvědčí sám, že jsem ho nezradil, a pak nejen že mi nic nehrozí, nýbrž (ó Herme, počítej znova se dvěma jalovicemi!) otevírá se přede mnou nové pole působnosti. Mohu upozornit některého propuštěnce, kde má hledat svého pána, a zda propuštěnec půjde k praefektovi nebo nepůjde, to bude už jeho věc, hlavní bude, nepůjdu-li k němu já…

Mohu jít také za Petroniem a počítat s odměnou…

Hledal jsem Lygii, teď budu hledat Vinicia a potom zase Lygii… Ale napřed musím vědět, zda žije anebo zda je mrtev.”

Tu mu napadlo, že by mohl v noci zajít k pekaři Demovi a zeptat se na to Ursa. Ale hned tu myšlenku zavrhl. Raději si s Ursem nic nezačínat. Mohl se oprávněně domnívat, že nezabil-li Ursus Glauka, patrně ho někdo z křesťanských starších, jemuž se svěřil se svým úmyslem, varoval, že je to nečistá záležitost a že ho k ní chtěl přemluvit nějaký zrádce. Ostatně Chilónovi běhal po celém těle mráz už při pouhé vzpomínce na Ursa. Ale rozhodl se, že večer pošle do domu, kde se neštěstí stalo, Euricia pro zprávy. Teď se však potřeboval najíst, vykoupat a odpočinout si. Probdělá noc, cesta do Ostriana a útěk ze Zátibří ho skutečně nesmírně unavily.

Celou tu dobu ho však utěšovalo jedno: že totiž má u sebe dva měšce. Ten, který mu dal Vinicius doma, i ten, který mu hodil na zpáteční cestě ze hřbitova.

A proto se, jak s ohledem na tuto šťastnou okolnost, tak také s ohledem na všechny ty dojmy, které se přes něho převalily, rozhodl, že se nají více a napije lepšího vína než obvykle.

A když konečně nadešla hodina, kdy se otvírala vinárna, vykonal, co si předsevzal, tak důkladně, že zapomněl na koupel. Především se mu chtělo spát a ospalost ho zbavila sil natolik, že se do svého bytu na Subuře, kde ho čekala otrokyně koupená za Viniciovy peníze, vrátil krokem velmi nejistým.

Vešel do cubicula, tmavého jako liščí nora, vrhl se na lůžko a okamžitě usnul.

Probudil se teprve k večeru, vlastně vzbudila ho otrokyně, která volala, aby vstával, protože ho někdo hledá a chce s ním nutně mluvit.

Lehce spící Chilón se v okamžiku vzpamatoval, hodil na sebe narychlo plášť s kapucí, řekl otrokyni, aby ustoupila, a vyhlédl, napřed opatrně, ven.

A zhrozil se! Dveřmi cubicula totiž uviděl obrovskou Ursovu postavu.

Při tomto pohledu pocítil, že má najednou nohy a hlavu studené jako led, že mu přestává tlouci srdce v hrudi a po zádech mu běhají roje mravenců… Chvíli nebyl schopen slova, ale pak, drkotaje zuby, řekl, či spíše zasténal:

“Syro! Nejsem doma… Neznám … toho … dobrého člověka…”

“Pověděla jsem mu, že jsi doma a že spíš, pane,” odpověděla dívka, “a on chtěl, abych tě probudila…”

“Ó bohové! Dám tě…”

Ale Ursus, ztrativ zřejmě trpělivost, přistoupil ke dveřím cubicula, sklonil se a vstrčil hlavu dovnitř.

“Chilóne Chilonide!” řekl.

“Pax tecum! Pax, pax!” odpověděl Chilón. “Ach, nejlepší křesťan! Ano! Jsem Chilón, ale to je mýlka…

Neznám tě!”

“Chilóne Chilonide,” opakoval Ursus. “Tvůj pán, Vinicius, ti vzkazuje, abys šel se mnou k němu.”

DÍL DRUHÝ

KAPITOLA 1

Vinicia probudila pronikavá bolest. V prvním okamžiku nemohl pochopit, kde je a co se s ním děje.

V hlavě mu hučelo a oči byly povlečeny jakoby mlhou. Ponenáhlu se mu však vracelo vědomí a konečně spatřil v oné mlze tři lidi, jak se nad ním sklánějí.

Dva poznal: jeden byl Ursus, druhý byl onen stařec, kterého srazil k zemi, když unášel Lygii. Třetí, zcela neznámý člověk, držel jeho levou ruku, ohmatával ji od lokte až k rameni a ke klíční kosti a působil tím Viniciovi takovou bolest, že Vinicius, domnívaje se, že je to jakýsi druh pomsty na něm, řekl se zaťatými zuby:

“Zabijte mě.”

Avšak oni jako by si nevšímali jeho slov, jako by je neslyšeli anebo jako by je považovali za obyčejné zasténání v bolesti. Ursus, se svou ustaranou a zároveň hrozivou hlavou barbara, držel v ruce chumly bílých hadříků, roztrhaných na dlouhé pásy, a stařec oslovil člověka, který svíral Viniciovu paži:

“Glauku, jsi si jist, že ta rána na hlavě není smrtelná?”

“Jsem, důstojný Crispe,” odpověděl Glaukos.

“Když jsem sloužil jako otrok u loďstva a později, když jsem bydlel v Neapoli, ošetřoval jsem mnoho ran a z výdělku, který mi vyneslo to povolání, jsem nakonec vykoupil sebe i rodinu… Rána na hlavě je lehká.

Když tenhle člověk (tu ukázal hlavou na Ursa) vzal tomu mladíkovi dívku a mrštil jím proti zdi, mladík si zřejmě chránil hlavu rukou. Tu si sice vykloubil a zlomil, ale tím si zachránil hlavu – a život.”

“Ošetřoval jsi už nejednoho z bratří,” odpověděl Crispus, “a jsi znám jako obratný lékař… Právě proto jsem poslal Ursa pro tebe.”

“A Ursus se mi cestou přiznal, že mě ještě včera chtěl zabít.”

“Ale dříve než tobě vyznal se ze svého úmyslu mně. A já, protože znám tebe i tvou lásku ke Kristovi, jsem mu vysvětlil, že zrádce nejsi ty, ale onen neznámý, který ho chtěl k vraždě přemluvit.”

“Byl to zlý duch, ale já jsem ho považoval za anděla,” odpověděl s povzdechem Ursus.

“Budeš mi o tom vyprávět někdy jindy,” řekl Glaukos, “teď musíme myslit na raněného.”

Po těch slovech začal Viniciovi spravovat ruku. Vinicius, třebaže mu Crispus svlažoval obličej vodou, bolestí neustále omdléval. Byla to pro něho ostatně šťastná okolnost, protože necítil, jak mu napravují vykloubenou nohu a obvazují zlomenou ruku, k níž Glaukos přiložil dvě vyduté destičky a ty pak rychle a pevně ovázal, aby paži zbavil možnosti pohybu.

Avšak po operaci se Vinicius probudil znova a spatřil nad sebou Lygii.

Stála blízko u jeho lůžka a držela před sebou měděné vědérko s vodou, do níž Glaukos namáčel co chvíli hubku a svlažoval Viniciovi hlavu.

Vinicius se díval a nevěřil svým očím. Zdálo se mu, že je to sen anebo že to horečka mu staví před zraky tu drahou vidinu. Teprve po dlouhé chvíli byl s to zašeptat:

“Lygie…”

Na zvuk jeho hlasu se vědérko v jejích rukou zachvělo, ale Lygie otočila k němu oči plné smutku.

“Pokoj s tebou!” odpověděla potichu.

A stála tam, ruce nataženy před sebe, tvář plnu lítosti a bolesti.

Vinicius na ni hleděl, jako by chtěl zřítelnice nasytit jejím obrazem tak, aby mu zůstal po zavření víček pod nimi. Hleděl na její obličej, bledší a útlejší než kdysi, na pletence tmavých vlasů, na chudý šat dělnice; hleděl tak naléhavě, že její sněhobílé čelo začalo pod jeho pohledem růžovět. Napřed si uvědomil, že ji miluje stále, a pak, že ta její bledost a její chudoba jsou jeho dílem, že to on ji vypudil z domu, kde ji měli rádi a kde žila v hojnosti a v pohodlí, že to on ji uvrhl do té ubohé světničky a oděl do toho nuzného pláště z tmavé vlny.

A protože toužil, aby ji mohl obléci do nejdražších brokátů a ověsit všemi klenoty světa, zmocnil se ho úžas, úzkost a lítost – a tak velký smutek, že by jí byl padl k nohám, kdyby se byl mohl pohnout.

“Lygie,” řekl, “tys mě nedovolila zabít.”

A ona odpověděla mile:

“Kéž ti Bůh vrátí zdraví.”

Pro Vinicia, kterého hnětly jak činy, jimiž jí ublížil předtím, tak i to, jak jí chtěl ublížit před chvílí, byla Lygiina slova opravdovým balzámem. Zapomněl v tomto okamžiku, že z ní může mluvit křesťanské učení, a cítil jen, že to mluví milovaná žena a že v její odpovědi je kus osobního citu a přímo nadlidská dobrota, která jím otřásá do hloubi duše. A jak předtím bolestí, tak teď ztratil vědomí dojetím. Zmocnila se ho jakási obrovská a zároveň sladká bezmocnost. Měl dojem, jako by se propadal někam do propasti, ale přitom cítil, že je mu dobře – a že je šťasten. A v těchto okamžicích slabosti se mu také zdálo, že nad ním stojí bohyně.

Zatím dokončil Glaukos omývání rány na jeho hlavě a přiložil mu na ni hojivou mast. Ursus vzal Lygii mědnici z rukou a Lygie uchopila číši s vodou a vínem, připravenou na stole, a přiblížila ji k ústům raněného. Vinicius ji hltavě vypil a velmi se mu ulevilo.

Teď, když byly rány ošetřeny, bolest téměř ustala.

Rány a pohmožděniny se začínaly hojit. Vrátilo se mu plné vědomí.

“Dej mi ještě pít,” řekl.

Lygie odešla s prázdnou číší do druhého pokoje a místo ní přistoupil k lůžku Crispus, který předtím vyměnil několik krátkých slov s Glaukem.

“Vinicie,” řekl, “Bůh nedovolil, aby ses dopustil zlého činu, a nechal tě naživu, aby ses ve své duši vzpamatoval. Ten, proti němuž je člověk jen prach, vydal tě do našich rukou bezbranného, avšak Kristus, v něhož věříme, učil nás milovat i nepřátele. Ošetřili jsme tedy tvé rány, a jak pověděla Lygie, budeme se modlit, aby ti Bůh vrátil zdraví. Ale déle tu o tebe pečovat nemůžeme. Zůstávej tedy v pokoji a uvažuj, zda by bylo od tebe správné, kdybys dále pronásledoval nás, kteří jsme se ti za zlé odměnili dobrým, – i Lygii, kterou jsi už zbavil ochránců a střechy nad hlavou.”

“Vy mě chcete opustit?” zeptal se Vinicius.

“Chceme opustit tento dům, kde by nás mohlo stihnout pronásledování městského praefekta. Tvůj společník byl zabit a ty, mezi svými mocný člověk, ležíš raněn. Nestalo se to naší vinou, ale hněv zákonů by padl na nás.”

“Pronásledování se nebojte,” řekl Vinicius. “Budu vás chránit.”

Crispus mu nechtěl odpovědět, že jim nejde o praefekta a o vigily, nýbrž že nemají důvěru ani k němu a chtějí proto zabezpečit Lygii před jeho dalším stíháním.

“Pane,” řekl, “tvá pravá ruka je zdráva – a tady jsou tabulky a rydlo: napiš svému služebnictvu, aby si pro tebe dnes večer přišli s lektikou a odnesli tě do tvého domu, kde budeš mít větší pohodlí než v naší chudobě. My tu bydlíme u chudé vdovy, která se brzy vrátí se svým synem. Ten chlapec odnese tvůj dopis, ale my všichni si musíme vyhledat jiný útulek.”

Vinicius zbledl. Pochopil totiž, že ho chtějí odloučit od Lygie, a že ztratí-li ji znovu, může se stát, že ji už nikdy v životě nespatří… Chápal sice, že mezi ní a jím došlo k velkým věcem, takže teď, bude-li chtít, aby byla jeho, musí hledat nějaké nové cesty, o kterých neměl ještě čas uvažovat. Chápal také, že ať řekne těmto lidem cokoli, i kdyby se před nimi zapřisáhl, že vrátí Lygii Pomponii Graecině, mají právo mu neuvěřit a také mu neuvěří. Mohl to přece udělat už dávno; mohl přece, místo aby Lygii pronásledoval, zajít k Pomponii a odpřisáhnout jí, že se vzdává stíhání, a pak by děvče byla vyhledala sama Pomponia a vzala si je zpět k sobě. Ne! Cítil, že žádné takové sliby je nebudou s to zadržet a že nepřijmou žádnou slavnostní přísahu, tím méně, že není křesťan a mohl by jim tedy přísahat leda na nesmrtelné bohy, v něž on sám příliš nevěřil a které oni považovali za zlé duchy.

Přesto však zoufale toužil přemluvit Lygii i její ochránce, ať už jakkoli. K tomu však potřeboval čas.

Šlo mu také o to, aby se směl na ni aspoň několik dnů dívat. Tak jako se tonoucímu zdá záchranou každý kus prkna nebo vesla, tak i jemu se zdálo, že za těch několik dnů se mu snad podaří říci něco takového, co ho s ní sblíží, že snad na něco přijde, že se snad něco příznivého přihodí.

Soustředil tedy všechny myšlenky a řekl:

“Poslouchejte, křesťané. Včera jsem byl s vámi v Ostrianu a poslouchal jsem vaše učení, ale i kdybych je neznal, vaše činy by mě přesvědčily, že jste čestní a dobří lidé. Povězte té vdově, která bydlí v tomto domě, aby v něm zůstala, a vy zůstaňte také a dovolte zůstat i mně. Ať tento člověk (tu otočil zrak po Glaukovi), který je lékařem anebo se aspoň vyzná v ošetřování ran, ať řekne, zda je možné mě dnes přenášet. Jsem nemocen a mám zlomenou ruku, která musí zůstat aspoň několik dnů v klidu. A proto vám tu prohlašuji, že se odtud nehnu, ledaže byste mě vynesli násilím.”

Tady se odmlčel, protože jeho pohmožděná hruď pocítila nedostatek dechu. Promluvil však Crispus:

“Nikdo, pane, nepoužije proti tobě násilí, jen my odtud odejdeme.”

Mladý muž, který nebyl zvyklý, aby mu někdo odporoval, svraštil obočí a řekl:

“Nech mě, ať si oddechnu.”

A po chvíli pokračoval:

“Na Krotóna, kterého Ursus uškrtil, se nebude nikdo ptát; měl dnes jet do Beneventa, kam ho pozval Vatinius. Všichni si tedy budou myslit, že odjel. Když jsme s Krotónem vešli do tohoto domu, neviděl nás nikdo, jen jeden Řek, který byl s námi v Ostrianu. Povím vám, kde bydlí, přiveďte mi ho a já mu rozkáži, aby mlčel, protože je to člověk, kterého platím. Domů napíši dopis, že jsem odjel také do Beneventa. Kdyby ten Řek už něco oznámil praefektovi, řeknu mu, že jsem Krotóna zabil sám a že to on mi zlomil ruku.

Udělám to, při stínech svého otce i matky! Můžete tu tedy bezpečně zůstat, protože nikomu tu nespadne ani vlásek z hlavy. Jen mi rychle přiveďte Řeka, který se jmenuje Chilón Chilonides!”

“Glaukos zůstane tedy u tebe, pane,” řekl Crispus, “a bude o tebe pečovat s onou vdovou.”

Vinicius svraštil obočí ještě více.

“Dávej pozor, starý muži, co ti povím,” řekl. “Jsem ti povinován vděčností a zdá se, že jsi dobrý a poctivý člověk, ale neříkáš mi to, co leží na dně tvého nitra. Ty se bojíš, abych nezavolal své otroky a nerozkázal jim odvést Lygii? Je to tak?”

“Je to tak!” odpověděl s jistou přísností Crispus.

“Uvaž tedy, že s Chilónem budu mluvit před vámi, že před vámi napíši domů dopis, že jsem odjel, a že jiné posly než vás později nenajdu… Rozvaž si to a déle mě nedráždi!”

Při těchto slovech se rozčilil a obličej se mu svraštil hněvem. Pak rozhořčeně pokračoval:

“Ty sis snad myslil, že popřu, že tady chci zůstat proto, abych ji viděl? I kdybych to zapřel, každý hlupák by to uhodl. Ale násilím se jí už nikdy zmocňovat nebudu… A tobě povím tohle: jestliže ona tady nezůstane, pak touto zdravou rukou strhnu obvazy z paže, nebudu jíst ani pít – a ať pak má smrt padne na tebe a na tvé bratry. Proč jsi mě ošetřoval? Proč jsi mě nedal zabít?”

A zbledl hněvem a slabostí. Avšak Lygie, která slyšela z druhé světnice celý rozhovor a která si byla jista, že Vinicius splní, co slibuje, polekala se jeho slov.

Rozhodně si nepřála jeho smrt. Raněn a bezbranný, vzbuzoval v ní jen soucit, ne strach. Od svého útěku žila mezi lidmi pohrouženými v nepřetržitém náboženském poblouznění, uvažujícími jen o obětech, o sebeobětování a o bezmezném milosrdenství, a sama se opojila tou novou atmosférou natolik, že jí to vše nahradilo domov, rodinu, ztracené štěstí a učinilo z ní zároveň jednu z těch křesťanských panen, které později změnily starou duši světa. Vinicius měl příliš velký vliv na její osud a příliš se vryl do jejích myšlenek, než aby na něj mohla zapomenout. Myslila na něho celé dny a nejednou prosila Boha o takovou chvíli, kdy by mu v souhlase s učením mohla odplatit dobrem za zlo, milosrdenstvím za pronásledování, kdy by ho mohla vnitřně zlomit, získat pro Krista a spasit. A teď se jí právě zdálo, že taková chvíle nadešla a že její modlitby byly vyslyšeny.

Přistoupila tedy ke Crispovi s tváří, v níž se zračilo jakoby nadšení, a rozhovořila se takovým způsobem, jako by jejím hlasem mluvil někdo jiný:

“Crispe, ať zůstane mezi námi a my zůstaňme s ním, dokud ho Kristus neuzdraví.”

A když starý presbyter, zvyklý hledat ve všem boží vnuknutí, viděl její vytržení, pomyslil si ihned, že to snad jejími ústy mluví vyšší moc. V duchu se ulekl a sklonil šedivou hlavu.

“Budiž tedy tak, jak pravíš,” řekl.

Na Vinicia, který ji celou dobu nespouštěl z očí, zapůsobilo Crispovo rychlé uposlechnutí silným dojmem. Zdálo se mu, že Lygie je pro křesťany jakousi Sibyllou nebo kněžkou, jíž si všichni váží a poslouchají. A mimoděk podlehl i on té úctě. K lásce, kterou cítil, připojila se teď jakási obava, vedle níž se láska měnila v něco téměř opovážlivého. A při tom při všem se nedovedl smířit s myšlenkou, že se jejich vzájemný poměr změnil, že teď není závislá ona na jeho, ale on na její vůli, že on tu teď leží nemocen, zlomen, že přestal být útočící, dobyvatelskou silou a že je v jejím opatrování jako bezbranné děcko. Takový vztah ke komukoli jinému by byl pro jeho hrdou a svévolnou povahu znamenal pokoření – teď však nejenže pokoření necítil, nýbrž jí byl ještě vděčen jako své vládkyni. Byly to city pro něho neslýchané, city, které by si ještě včera nedovedl vůbec srovnat v hlavě a které ho překvapovaly dokonce ještě teď, kdy byl s to jasně si je uvědomit. Avšak Vinicius se teď neptal, proč tomu tak je, ač by to bylo docela přirozené; cítil se jen šťasten, že zůstane.

A chtěl jí děkovat – pln vděčnosti a ještě jakéhosi citu, který mu byl tak neznámý, že ho nedovedl ani pojmenovat; byla to totiž pokora. Avšak předchozí rozhořčení ho tak vyčerpalo, že nebyl s to promluvit, a děkoval jí jen očima, v nichž hořela radost, že zůstává u ní a že se na ni bude moci dívat zítra, pozítří a snad dlouho. Tuto radost mu kalila jen obava, aby opět neztratil, co získal, obava tak velká, že když mu Lygie podala po chvilce opět vodu a když se ho při tom zmocnila chuť stisknout jí ruku, bál se to udělat. Bál se! On, týž Vinicius, který na hostině u caesara líbal násilně její rty a po jejím útěku si sliboval, že ji povleče do cubicula za vlasy anebo že ji dá zmrskat.

KAPITOLA 2

Začal se však také obávat, aby mu nepokazila radost nějaká nevhodná pomoc zvenčí. Chilón mohl o jeho zmizení podat zprávu praefektovi města nebo propuštěncům v jeho domě – a pak by se dalo očekávat, že sem vtrhnou vigilové. Hlavou se mu sice mihla myšlenka, že by v takovém případě mohl dát zajmout Lygii a zavřít ji ve svém domě, ale cítil, že to nesmí udělat a že by to ani udělat nedovedl. Byl svévolný, opovážlivý, dost zkažený, a bylo-li zapotřebí, i neúprosný, ale přesto to nebyl ani Tigellinus, ani Nero. Vojenský život v něm zanechal jakýsi smysl pro spravedlnost a důvěru a aspoň tolik svědomí, aby pochopil, že takový čin by byl nízký a podlý. Snad by byl s to dopustit se ho v návalu zlosti a při plných silách, ale teď byl i dojat, i nemocen, takže mu šlo jen o to, aby se nikdo nepostavil mezi něj a Lygii.

Všiml si také s podivem, že od okamžiku, kdy se Lygie postavila na jeho stranu, nežádá od něho ani ona, ani Crispus žádné záruky, jako by si byli jisti, že bude-li zapotřebí, ochrání je nějaká nadpřirozená moc.

Vinicius, jenž si od té chvíle, co slyšel v Ostrianu učit a vyprávět apoštola, začal plést, ba ztrácel schopnost rozlišovat věci možné a nemožné, nebyl také dalek domněnky, že by se něco takového mohlo stát. Protože se však přece jen díval na věci střízlivěji, sám jim připomněl, co povídal o Řekovi, a opět je požádal, aby mu přivedli Chilóna.

Crispus s tím souhlasil a rozhodli se, že pošlou Ursa. Vinicius, který v posledních dnech před výpravou do Ostriana posílal své otroky pro Chilóna dost často, i když někdy bezvýsledně, popsal Lygovi přesně, kde Chilón bydlí, napsal několik slov na tabulku a řekl Crispovi:

“Dám mu s sebou tabulku, Chilón je totiž podezíravý a chytrý člověk; často, když jsem ho volal, vzkazoval mým lidem, že není doma, a dělal to vždycky tehdy, když neměl pro mne dobré zprávy a obával se proto mého hněvu.”

“Jen když ho najdu! Pak ho přivedu, ať chce nebo nechce,” odpověděl Ursus.

Potom si oblékl plášť a rychle odešel.

Najít někoho v Římě nebylo lehké, ani se sebedůkladnějším popisem cesty, ale Ursovi tu pomáhal instinkt člověka vyrostlého v lesích a zároveň to, že znal dobře město, takže se za nějakou chvíli octl v Chilónově bytě.

Nepoznal ho však. Předtím ho viděl jen jednou v životě a ke všemu ještě v noci. Ostatně tamten vznešený a sebejistý stařec, který ho přemlouval, aby zabil Glauka, podobal se tak málo tomuto Řekovi, skrčenému strachem, že se nikdo nemohl domnívat, že oba jsou jedna a táž osoba. Však také Chilóna, když zjistil, že se Ursus na něho dívá jako na zcela neznámého člověka, opustilo první zděšení. Pohled na tabulku s Viniciovým písmem ho uklidnil ještě více. Aspoň mu nehrozí podezření, že ho zavedl úmyslně do pasti. Napadlo mu při tom, že křesťané nezabili Vinicia patrně proto, že se neodvážili vztáhnout ruku na tak významnou osobnost.

“To tedy znamená, že Vinicius ochrání i mne, bude-li třeba,” řekl si v duchu. “Přece pro mne neposílá proto, aby mě dal zabít.”

Když si tedy opět dodal trochu ducha, zeptal se:

“Dobrý muži, a neposlal pro mne můj přítel, šlechetný Vinicius, lektiku? Mám oteklé nohy a nemohu tak daleko jít.”

“Ne,” odpověděl Ursus, “půjdeme pěšky.”

“A co když odmítnu?”

“Nedělej to, protože jít musíš.”

“Však také půjdu, ale dobrovolně. Jinak by mě nikdo nepřinutil, protože jsem svobodný člověk a přítel městského praefekta. A jako mudřec znám také různé prostředky proti násilí – a umím proměňovat lidi ve stromy a zvířata. Ale půjdu… Půjdu! Vezmu si jen teplejší plášť a kapuci, aby mě nepoznali otroci z oné čtvrti, protože by nás neustále zastavovali, aby mi mohli políbit ruce.”

Po těchto slovech si oblékl jiný plášť a přes hlavu si stáhl velikou galskou kapuci, aby si snad Ursus nevzpomněl na jeho obličej, až vyjdou na větší světlo.

“Kam mě vedeš?” zeptal se cestou Ursa.

“Na Zátibří.”

“Nejsem v Římě dlouho a nikdy jsem tam nebyl, ale i tam žijí patrně lidé, kteří milují ctnost.”

Ale Ursus byl naivní člověk, a protože slyšel Vinicia vyprávět, že Řek byl s ním na ostriánském hřbitově a že pak viděl, jak Vinicius s Krotónem vcházejí do domu, v němž bydlí Lygie, zastavil se a řekl:

“Nelži, starý člověče, protože jsi dneska byl s Viniciem v Ostrianu a před naší bránou.”

“Ach!” řekl Chilón. “Váš dům stojí tedy na Zátibří?

Nejsem v Římě dlouho, nevím dobře, jak se jmenují různé čtvrti. Správně, příteli! Byl jsem před vaší bránou a zapřísahal jsem před ní Vinicia, aby tam nevstupovali. Byl jsem i v Ostrianu – a víš-li pak proč? Snažím se už nějakou dobu o Viniciovo obrácení a chtěl jsem, aby si poslechl nejstaršího apoštola. Kéž osvítí světlo jeho i tvou duši! Jsi přece křesťan a chceš přece, aby pravda zvítězila nad lží?”

“Ano,” odpověděl pokorně Ursus.

Chilónovi se vrátila rozvaha už docela.

“Vinicius je vlivný pán,” řekl, “a je to caesarův přítel. Ještě často poslouchá, co mu našeptává zlý duch, ale kdyby mu jen vlásek spadl z hlavy, caesar by se pomstil na všech křesťanech.”

“Nad námi bdí větší moc.”

“Správně! Správně! Ale co hodláte udělat s Viniciem?” zeptal se opět s neklidem Chilón.

“Nevím. Kristus přikazuje milosrdenství.”

“Výborně jsi to řekl! Na to vždycky pamatuj, jinak se budeš smažit v pekle jako jelito na pánvi.”

Ursus si povzdychl. A Chilón si pomyslil, že by s tím člověkem, který je strašný jen v okamžiku prvního rozčilení, udělal vždycky, co by chtěl.

A protože by se rád dozvěděl, jak se vše odehrálo při Lygiině únosu, ptal se dále hlasem přísného soudce:

“Co jste udělali s Krotónem? Mluv a nevymýšlej si.”

Ursus si povzdychl podruhé:

“Vinicius ti to poví.”

“To znamená, že jsi ho probodl nožem nebo zabil palicí?”

“Byl jsem bezbranný.”

Řek se však nebyl s to ubránit údivu nad nadlidskou silou barbara.

“Aby tě Pluto! Totiž, chtěl jsem říci: kéž ti Kristus odpustí!”

Chvíli šli mlčky. Pak promluvil Chilón:

“Já tě neprozradím, ale dej si pozor na vigily.”

“Já se bojím Krista, ne vigilů.”

“I to je správné. Není těžšího hříchu než vražda.

Budu se za tebe modlit, ale nevím, zda dokonce má modlitba něco zmůže – leda že bys slíbil, že se už nikdy v životě nikoho ani prstem netkneš.”

“Stejně jsem nezabíjel úmyslně,” odpověděl Ursus.

Avšak Chilón, který se chtěl pro všechny případy zabezpečit, nepřestal Ursovi znovu a znovu zošklivovat vraždu a vybízet ho, aby vykonal slib. Vyptával se také na Vinicia, ale Lyg odpovídal na jeho otázky neochotně a pořád jen opakoval, že z Viniciových úst už uslyší, co uslyšet má. Takto hovoříce, zdolali konečně značnou vzdálenost, která dělila Řekův byt od Zátibří, a ocitli se před domem. Chilónovo srdce se opět neklidně rozbušilo. Ve strachu se mu zdálo, že se Ursus začíná na něho dívat krvelačným pohledem. Pro mne je to malá útěcha, říkal si v duchu, jestliže mě zabije nechtě. Rozhodně bych raději, aby ho trefil šlak a s ním všechny Lygy. Učiň to, Die, jestliže na to stačíš.

Za těchto úvah se halil stále více do své galské houně, omlouvaje se, že se bojí chladu. Konečně, když prošli chodbou a prvním dvorkem a octli se v chodbě vedoucí na zahrádku před domkem, zastavil se pojednou a řekl:

“Dopřej mi, abych popadl dechu, jinak nebudu s to mluvit s Viniciem a dát mu spásné rady.”

Po těch slovech se zastavil – protože i když si neustále říkal, že mu nehrozí žádné nebezpečí, přece jen se mu trochu třásly nohy, když si pomyslil, že se octne mezi těmi tajemnými lidmi, které viděl v Ostrianu.

A tu zaslechl z domku jakýsi zpěv.

“Co je to?” zeptal se.

“Tvrdíš, že jsi křesťan, a nevíš, že máme ve zvyku velebit po každém jídle našeho Spasitele zpěvem?” odpověděl Ursus. “Miriam se synem se už asi vrátila a snad je s nimi i apoštol; navštěvuje totiž vdovu a Crispa každý den.”

“Zaveď mě přímo k Viniciovi.”

“Vinicius je v témž pokoji jako všichni ostatní, protože je to jediná větší místnost. Ostatní jsou samá tmavá cubicula, kam chodíme jen spát. Pojďme už, uvnitř si odpočineš.”

Vstoupili dovnitř. V místnosti bylo šero, večer byl totiž pošmourný, zimní, a plameny několika kahánků nerozptylovaly tmu docela. Vinicius v zahaleném člověku Chilóna spíše vytušil než poznal a Chilón, když spatřil v rohu světnice lůžko a na něm Vinicia, vykročil přímo k němu, aniž věnoval pohled ostatním jako by byl přesvědčen, že bude v jeho blízkosti v největším bezpečí.

“Pane! Proč jsi neposlechl mých rad!” zvolal spínaje ruce.

“Mlč,” řekl Vinicius, “a poslouchej!”

Tu se pronikavě zahleděl Chilónovi do očí a začal hovořit pomalu a důrazně, jako by chtěl, aby každé jeho slovo bral Chilón jako rozkaz a aby se mu navždy vrylo do paměti:

“Krotón se na mne vrhl a chtěl mě zabít a oloupit, rozumíš! Proto jsem ho zabil. A tito lidé tady mi ošetřili rány, které jsem utržil v boji s ním.”

Chilón okamžitě pochopil, že mluví-li Vinicius takto, tedy v tom asi bude nějaká úmluva s křesťany a pak ovšem chce, aby mu Chilón věřil. Vyčetl to také z jeho tváře, a proto aniž dal najevo pochybnosti nebo údiv, pozvedl okamžitě zrak ke stropu a zvolal:

“Byl to ale lotr lotrovská, pane! Však jsem tě varoval, abys mu nedůvěřoval. Veškeré mé učení se odráželo od jeho hlavy jako hrách od stěny. V celém Hádu se pro něho nenajdou dost krutá muka. Protože kdo nemůže být poctivým člověkem, ten musí být vlastně darebákem; a pro koho je těžší stát se poctivcem, ne-li pro darebáka? Ale přepadnout svého dobrodince a pána tak velkomyslného… Ó bohové!…”

Tu si však uvědomil, že se cestou představoval Ursovi jako křesťan – a zmlkl.

Vinicius řekl:

“Nebýt siky, kterou jsem měl s sebou, byl by mě zabil.”

“Blahořečím tomu okamžiku, v němž jsem ti poradil, aby sis vzal aspoň nůž.”

Avšak Vinicius vrhl na Řeka zkoumavý pohled a zeptal se:

“Co jsi dělal dneska?”

“Jak to, co? Cožpak jsem ti, pane, neřekl, že jsem se modlil za tvé zdraví?”

“A nic víc?”

“A právě jsem se chystal, že tě půjdu navštívit, když vtom přišel tenhle dobrý člověk a řekl mi, že mě voláš.”

“Tady máš tabulku. Půjdeš s ní do mého domu, vyhledáš mého propuštěnce a odevzdáš mu ji. Stojí tu, že jsem odjel do Beneventa. Povíš Demovi, že jsem tak učinil dnes ráno, protože mě pozval pilným dopisem Petronius.”

A opakoval ještě jednou s důrazem:

“Odjel jsem do Beneventa – rozumíš?”

“Odjel jsi, pane! Ráno jsem se s tebou loučil u Porta Capena – od té chvíle, cos odjel, přepadl mě takový stesk, že neuklidní-li jej tvá velkomyslnost, ukvílím se k smrti jako nešťastná Zéthova manželka steskem po Itylovi.”

Vinicius, třebaže nemocen a zvyklý Řekově myšlenkové pružnosti, přece jen se nemohl zdržet úsměvu.

A k tomu byl rád, že ho Chilón tak rychle pochopil; proto řekl:

“Připíši tedy, aby ti osušili slzy. Podej mi kahánek.”

Chilón, teď už docela klidný, vstal, učinil několik kroků ke krbu a sundal jeden z kahánků, hořících na zídce.

Avšak když se mu při tomto úkonu sesunula s hlavy kapuce a světlo mu padlo přímo do obličeje, Glaukos vyskočil z lavice, přiblížil se k němu a stanul mu tváří v tvář.

“Nepoznáváš mě, Kéfe?” zeptal se.

A v jeho hlase bylo něco tak strašného, že všechny kolem zamrazilo.

Chilón zvedl kahánek, ale v témž okamžiku ho upustil na zem, zlomil se v pase a dal se do ječení:

“To nejsem já! To nejsem já! Slitování!”

Glaukos se otočil k večeřejícím a řekl:

“To je člověk, který mě zradil a zahubil mne i mou rodinu!”

Jeho příběh znali jak všichni křesťané, tak i Vinicius; jenom netušil, že toto je onen Glaukos, protože jak při ošetřování bolestí pořád omdléval, nezaslechl jeho jméno. Avšak pro Ursa byl ten krátký okamžik a Glaukova slova jakoby bleskem v temnotách. Poznal Chilóna. Jediným skokem se octl u něho, uchopil ho za ruce, zkroutil mu je dozadu a zvolal:

“To on mě přemlouval, abych zavraždil Glauka.”

“Slitování!” sténal Chilón. “Dám vám… Pane!” zvolal a ohlédl se na Vinicia. “Zachraň mě! K tobě mám důvěru, zastaň se mne… Tvůj dopis … doručím.

Pane! Pane!”

Avšak Vinicius, který se na to, co se dělo, díval ze všech nejlhostejněji, jednak proto, že znal všechny Řekovy kousky, jednak proto, že jeho srdce nevědělo, co je to slitování, řekl:

“Zakopejte ho v zahradě. Dopis donese někdo jiný.”

Chilónovi se zdálo, že tato slova jsou jeho konečným ortelem. Jeho kosti začaly praskat ve strašných Ursových dlaních, oči se zalévaly slzami bolesti.

“Pro vašeho Boha! Slitování!” volal, “Jsem křesťan!… Pax vobiscum! Jsem křesťan, a jestliže mi nevěříte, pokřtěte mě ještě jednou, ještě dvakrát, ještě desetkrát! Glauku, to je omyl! Nechte mě mluvit! Udělejte ze mne otroka… Nezabíjejte mě! Slitování!”

A jeho hlas, přiškrcený bolestí, slábl víc a více, když vtom se za stolem zvedl apoštol Petr. Chvíli pokyvoval svou bílou hlavou nahoru a dolů, oči zavřeny, ale pak je otevřel a řekl za naprostého ticha:

“I řekl nám Spasitel: ,Zhřešil-li bratr tvůj proti tobě, pokárej ho; a jestliže by litoval, odpusť mu.

A jestliže by sedmkrát za den zhřešil proti tobě a sedmkrát se k tobě vrátil, řka: Je mi to líto! – odpusť mu!’”

A nastalo ještě větší ticho.

Glaukos stál dlouhou dobu s tváří v dlaních, až konečně vzhlédl a řekl:

“Kéfe, kéž ti Bůh odpustí tvá provinění na mně, tak jak ti je ve jménu Krista odpouštím já.”

A Ursus, pustiv Řekovy ruce, ihned dodal:

“Kéž je Spasitel ke mně stejně milostivý, jako já ti nyní odpouštím.”

Chilón padl na zem, a opíraje se o ni rukama, kroutil hlavou jako zvíře chycené do osidel a rozhlížel se kolem dokola, očekávaje, odkud přijde smrt. Nevěřil ještě svým očím a uším a neodvažoval se věřit v odpuštění.

Avšak pomalu se vzpamatovával, jen zsinalé rty se mu ještě chvěly úděsem.

Apoštol řekl:

“Jdi v pokoji!”

Chilón vstal, ale nebyl ještě s to vypravit ze sebe ani slovo. Mimoděk se přiblížil k Viniciovu lůžku, jako by u něho hledal ještě ochranu, protože neměl dosud čas si uvědomit, že Vinicius, třebaže užíval jeho služeb a byl do jisté míry jeho spoluviníkem, se ho zřekl, zatímco právě ti lidé, proti kterým sloužil, mu odpustili.

K těm úvahám měl dojít až později. Nyní byl v jeho očích jen údiv a nedůvěra. I když už pochopil, že mu odpustili, přece jen chtěl co nejrychleji zmizet ze společnosti těch nepochopitelných lidí, jejichž dobrota ho děsila stejně, jako by ho děsila krutost. Měl dojem, že kdyby zůstal déle, stalo by se opět něco nenadálého.

A tak se postavil před Vinicia a řekl trhaným hlasem:

“Dej mi, pane, ten dopis. Dej mi ten dopis!”

Popadl tabulku, kterou mu Vinicius podal, vysekl jednu poklonu křesťanům, druhou nemocnému a skrčen vyběhl těsně podél stěny ze dveří.

V zahrádce, když ho obklopila tma, zježil mu strach opět vlasy na hlavě. Byl si totiž jist, že Ursus vyběhne za ním a zabije ho uprostřed noci. Byl by utíkal, co měl sil, ale nohy mu vypověděly poslušnost.

A po chvíli nad nimi ztratil vládu docela, protože Ursus se skutečně objevil vedle něho.

Chilón padl tváří k zemi a začal ječet:

“Urbane! Ve jménu Krista…”

Ale Urban řekl:

“Neboj se. Apoštol mi řekl, abych tě vyvedl za bránu, v té tmě bys mohl zabloudit Ale jestliže máš málo sil, dovedu tě až domů.”

Chilón zvedl obličej.

“Co to povídáš? Cože? Ty mě nezabiješ?”

“Ne! Nezabiju tě. A jestliže jsem tě sevřel příliš silně a pochroumal ti kosti, tedy mi promiň.”

“Pomoz mi vstát,” řekl Řek. “Nezabiješ mě? Co?

Vyveď mě na ulici. Dál už půjdu sám.”

Ursus ho zvedl ze země jako pírko a postavil na nohy. Pak ho vedl tmavým průchodem na druhý dvorek, odkud se vcházelo do chodby a na ulici. Na chodbě si Chilón opět v duchu opakoval: “Už je po mně!” a teprve na ulici se vzpamatoval a řekl: “Dál půjdu sám.”

“Pokoj s tebou!”

“I s tebou, i s tebou! Nech mě trochu vydechnout.”

A když Ursus odešel, oddechl si z plných plic. Rukama si ohmatával boky a záda, jako by se chtěl přesvědčit, že žije, a pak spěšně vykročil.

Avšak sotva ušel několik desítek kroků, zastavil se a řekl:

“Ale proč mě vlastně nezabili?”

A třebaže rozmlouval o křesťanském učení už s Euriciem, přes to, že u řeky hovořil s Urbanem, a přes to všecko, co slyšel v Ostrianu, nedovedl na tuto otázku najít odpověď.

KAPITOLA 3

Vinicius si také nedovedl vysvětlit to, co se stalo, a na dně svého nitra byl udiven neméně než Chilón. Že s ním tito lidé takto jednali, že místo aby se mu pomstili za přepadení, ošetřili starostlivě jeho rány, to připisoval částečně jejich učení, více už Lygii a trochu i významnosti své osoby. Avšak jak jednali s Chilónem, to přesahovalo veškeré jeho představy o lidské schopnosti odpouštět. I jemu přicházela mimoděk na mysl otázka, proč křesťané Řeka nezabili. Mohli to přece udělat zcela beztrestně. Ursus by ho byl zakopal v zahradě anebo by ho byl v noci hodil do Tiberu, který v těchto dobách, kdy sám caesar pořádal loupežné výpravy, vyplavoval ráno lidská těla tak často, že nikdo už ani nepátral, odkud se berou. A k tomu ke všemu, aspoň podle Viniciova mínění, křesťané Chilóna nejen mohli, nýbrž dokonce měli zabít. Je pravda, světu, do něhož patřil mladý patricius, nebyl soucit zcela cizí.

Athéňané postavili přece bohu soucitu oltář a dlouho se bránili, aby v Athénách byly zavedeny zápasy gladiátorů. Stávalo se, že i v Římě dostávali poražení milost, jako například Calicratus, král Britanů, který byl zajat za císaře Claudia a nyní, Claudiem bohatě zaopatřen, bydlil volně ve městě. Avšak pomsta za osobní křivdy se zdála Viniciovi, tak jako všem, správná a spravedlivá. Upustit od ní zcela odporovalo jeho duchu. I on sice slyšel v Ostrianu, že je třeba milovat dokonce i nepřátele, považoval to však za jakousi teorii, která nemá význam pro život. I teď mu ještě napadalo, že Chilóna nezabili snad proto, že jsou nějaké svátky nebo určitá čtvrt měsíce, za níž mají křesťané zakázáno zabíjet. Slýchal, že jsou taková období, v nichž některé národy nesmějí vypovídat ani války.

Ale je-li tomu tak, proč nevydali Řeka do rukou spravedlnosti, proč řekl apoštol, že kdyby někdo sedmkrát zhřešil, je třeba mu sedmkrát odpustit, a proč řekl Glaukos Chilónovi: “Kéž ti Bůh odpustí, jako ti odpouštím já”? Chilón mu přece ublížil nejstrašnějším způsobem, jak jen může ublížit člověk člověku. A při pouhém pomyšlení na to, jak by naložil s tím, kdo by například zabil Lygii, vzkypěla ve Viniciovi krev jako oukrop: nebylo muk, jimiž by ji nepomstil! A tamten člověk odpustil! A Ursus odpustil také, Ursus, který mohl v Římě zabít vlastně každého, koho by chtěl, a to úplně beztrestně, protože nakonec mu stačilo zabít už jen krále Nemorenského háje a nastoupit na jeho místo … Cožpak by se člověku, jemuž se neubránil Krotón, ubránil gladiátor s touto hodností, jíž bylo možno dosíci jen vraždou předešlého “krále”? Na všechny tyto otázky byla jen jedna odpověď: oni nezabíjejí z jakési dobroty, která je tak veliká, že na světě dosud takové nebylo, a z bezmezné lásky k lidem, která přikazuje zapomínat na sebe a své bolesti, na své štěstí i neštěstí – a žít pro jiné. Jaké odměny se mělo těmto lidem za to dostat, slyšel Vinicius v Ostrianu, ale nedovedl to pochopit. Cítil však, že pozemský život spojený s povinností odříkat se ve prospěch ostatních všeho, co se nazývá požitkem a rozkoší, musil by být chudý. A proto byl v tom, co si v této chvíli o křesťanech myslil, vedle nesmírného údivu také soucit a jakoby stín pohrdání.

Zdálo se mu, že jsou to ovce, které musí dřív nebo později sežrat vlci, a na ty, kdož se nechávají požírat, nebyla jeho římská povaha s to myslit s uznáním. Avšak buď jak buď, zarazila ho jedna věc: po Chilónově odchodu se všechny obličeje rozjasnily jakousi hlubokou radostí. Apoštol přistoupil ke Glaukovi, položil mu ruku na hlavu a řekl:

“Kristus v tobě zvítězil!”

A Glaukos zvedl vzhůru zrak, v němž bylo tolik důvěry a radosti, jako by se na něho sneslo nějaké veliké, nenadálé štěstí. Vinicius, který by byl pochopil jen radost z vykonané pomsty, hleděl na něho očima rozšířenýma horečkou tak trochu jako na pomateného. Viděl však – a ne bez pobouření v nitru – jak nyní Lygie přitiskla své rty hodné královny k ruce tohoto člověka, který vypadal na první pohled jako otrok; a tu měl pocit, že pořádek tohoto světa se obrací už docela naruby. Pak se vrátil Ursus a vyprávěl, jak vyprovodil Chilóna na ulici a jak ho prosil, aby mu odpustil bolest, kterou snad způsobil jeho kostem.

Apoštol požehnal za to i jemu a Crispus prohlásil, že je to den velikého vítězství. Když Vinicius uslyšel o tom vítězství, ztratil už docela nit myšlenek.

Ale když mu Lygie po chvíli podala opět chladivý nápoj, zadržel na okamžik její ruku a zeptal se:

“Tedy i ty mi odpouštíš?”

“My jsme křesťané. My nesmíme žít s hněvem v srdci.”

“Lygie,” řekl tehdy, “ať je tvůj bůh kdokoli, obětuji k jeho poctě sto volů už jen proto, že je to tvůj bůh.”

Ale Lygie odpověděla:

“Poctu mu vzdáš v srdci, jestliže ho budeš milovat.”

“Jen proto, že je to tvůj bůh…,” opakoval slabším hlasem Vinicius.

A přivřel oči, protože se ho opět zmocnila slabost.

Lygie odešla, po chvíli se však vrátila, přistoupila blizoučko k posteli a naklonila se k němu, aby se přesvědčila, zda spí. Vinicius ucítil její blízkost, otevřel oči a usmál se, ale Lygie mu na oči přiložila zlehka ruku, jako by ho přemlouvala k spánku. V tom okamžiku se ho zmocnil nesmírně sladký pocit, ale zároveň pocítil, že se mu přitížilo. A opravdu. Byla už hluboká noc a s ní přišla i větší horečka. Ta způsobila, že Vinicius nemohl usnout a sledoval očima Lygii, kam se jen hnula. Chvílemi však přesto upadal do jakéhosi polospánku, v němž viděl a slyšel vše, co se dělo Kolem něho, ale v němž se skutečnost mísila s horečnatými vidinami. A tak se mu zdálo, že na jakémsi starém, opuštěném hřbitově stojí věžovitý chrám, v němž je Lygie kněžkou. Nespouštěl z ní sice oči, ale viděl ji na vrcholku věže, s loutnou v ruce, celou v jasu, podobnou kněžkám, které zpívávaly za nocí hymny na počest měsíce, jak je vídal na Východě. A on, Vinicius, stoupal s nesmírným úsilím po točitých schodech, chtěje se Lygie zmocnit, a za ním se šoural Chilón, drkotal hrůzou zuby a neustále opakoval: “Nedělej to, pane, neboť to je kněžka, kterou pomstí On…” Vinicius nevěděl, kdo to má být, ten On, chápal však, že se jde dopustit svatokrádeže, a cítil také nesmírnou hrůzu. Ale jakmile dospěl k balustrádě, která vroubila vrchol věže, stál pojednou vedle Lygie apoštol se stříbrnou bradou a povídal: “Nevztahuj na ni ruku, protože ona patří mně!” A po těch slovech vykročil s Lygií po paprscích měsíčního světla, jako by to byla cesta do nebe, kdežto Vinicius k nim vztáhl ruce a začal je prosit, aby ho vzali s sebou.

Tady se probudil, vzpamatoval se a zahleděl se před sebe. Oheň na vysokém ohništi zářil už slaběji, ale vrhal ještě dost jasné světlo. Všichni křesťané seděli u ohně a hřáli se, protože noc byla chladná a světnice dost studená. Vinicius viděl jejich dech, jak jim stoupal od úst v podobě páry. Uprostřed seděl apoštol, u jeho nohou na nízké stoličce Lygie, pak Glaukos, Crispus a Miriam a na krajích z jedné strany Ursus a z druhé Nazarius, Miriamin syn, mladý hoch s hezkým obličejem a dlouhými černými vlasy, které mu padaly až na ramena.

Lygie poslouchala, vzhlížejíc k apoštolovi, k němuž byly ostatně otočeny všechny hlavy, a apoštol polohlasem něco vyprávěl. Vinicius se na něho díval s jistou dávkou pověrčivé bázně, jen o málo menší, než byl strach, který pociťoval v horečnatém snu. Hlavou se mu mihla myšlenka, že v horečce vycítil pravdu a že mu ten starý, důstojný kmet, přicházející od vzdálených břehů, skutečně bere Lygii a odvádí ji někam na neznámé cesty. Byl si také jist, že stařec mluví o něm a že se radí, jak ho s Lygií rozloučit. Vinicius považoval totiž za zhola nemožné, že by někdo mohl mluvit o něčem jiném. A tak soustředil všechny smysly a začal naslouchat Petrovým slovům.

Ale strašlivě se zmýlil. Apoštol mluvil totiž opět o Kristovi.

“Oni žijí jenom tímto jménem!” pomyslil si Vinicius. A stařec zatím vyprávěl o tom, jak byl Kristus jat.

Přišla tlupa vojáků a kněžští biřici, aby ho zajali. Když se jich Spasitel zeptal, koho hledají, odpověděli: “Ježíše Nazaretského!” Avšak když jim řekl: “Já jsem, koho hledáte!” padli na zem a neodvažovali se vztáhnout na něho ruku, a teprve když se jich otázal podruhé, zajali ho.

Tady se apoštol odmlčel, natáhl ruku k ohni a řekl:

“Noc byla chladná jako dneska, ale krev ve mně vzkypěla; tasil jsem tedy meč, chtěje ho bránit a uťal jsem veleknězovu biřici ucho. A byl bych ho bránil více než svůj vlastní život kdyby mi nebyl řekl: ,Schovej meč svůj do pochvy. Což nemám píti kalich, který mi dal Otec?’ Pak ho zajali a spoutali…”

Po těchto slovech si položil čelo do dlaní a zmlkl, chtěje před dalším vyprávěním překonat v sobě sílu vzpomínek. Avšak Ursus to nemohl vydržet, vyskočil, prohrábl železnou tyčí oheň na ohništi, až se zlatým deštěm rozpršely jiskry a plamen zaplápolal živěji, pak usedl a zvolal:

“A ať by to dopadlo, jak chtělo – já bych…!”

Ale náhle se odmlčel, protože Lygie si položila ukazováček na ústa. Jen ještě hlasitě oddechoval a bylo vidět, že je v hloubi duše pobouřen. Třebaže je vždycky ochoten líbat apoštolovi nohy, tento jediný jeho čin nemůže ve své duši uznat, protože kdyby tak někdo před ním, před Ursem, vztáhl ruku na Spasitele, kdyby byl s ním té noci Ursus, ej, cucky by lítaly z vojáků, z kněžských drábů a služebníků… A když tak na to myslil, do očí mu až slzy vyhrkly, jednak lítostí, jednak z hlubokých vnitřních rozpaků, protože na jedné straně si představoval, že by Spasitele nebránil sám, ale svolal by na pomoc Lygy, chlapíky, jaké hned tak někde nenajdeš, ale na druhé straně si zase uvědomoval, že kdyby to udělal, dopustil by se neposlušnosti vůči Spasiteli a zabránil tím vlastně spasení světa.

Proto se tedy nemohl ubránit slzám.

Petr po chvíli sundal ruce z obličeje a začal vypravovat dál, ale Vinicia se opět zmocnil horečnatý polospánek. To, co slyšel teď, splynulo mu s tím, co vyprávěl apoštol minulé noci v Ostrianu o tom, jak se Kristus objevil na břehu Tiberiadského jezera. Viděl před sebou doširoka se rozlévající hladinu, na ní rybářskou loď a v lodi Petra a Lygii. On, Vinicius, plaval ze všech sil za nimi, ale bolest ve zlomené paži mu bránila dostihnout je. Bouře mu začala metat do očí vlny a on se začal topit. Volal prosebným hlasem o pomoc. Tu poklekla Lygie před apoštolem, apoštol otočil loďku a podal Viniciovi veslo; Vinicius se ho chytil, dostal se s jeho pomocí do loďky a klesl tam na dno.

Ale pak se mu zdálo, že vstal a spatřil velké množství lidí, jak plavou za loďkou. Pěny vln se přelévaly přes jejich hlavy; některým bylo v rozbouřené vodě vidět už jen ruce, ale Petr zachraňoval jednoho po druhém a bral je na loďku, která se jakoby zázrakem stále zvětšovala. Brzy byly na ní úplné zástupy, tak veliké jako ty, které se shromáždily v Ostrianu, a pak ještě větší. Vinicius se divil, jak se mohly do loďky vejít, a začal se bát, že klesnou ke dnu. Ale Lygie ho začala chlácholit a ukazovala mu jakési světlo na vzdáleném břehu, k němuž se plavili. A tu se Viniciovy sny smísily opět s tím, co slyšel z apoštolových úst v Ostrianu, jak se totiž jednou nad jezerem zjevil Kristus. A nyní spatřil v onom pobřežním světle jakousi postavu, k níž Petr kormidloval. A čím více se k ní blížili, tím více se utišoval vítr, hladina se uklidňovala a bylo stále jasněji. Davy začaly zpívat krásný hymnus, vzduch se naplnil vůní nardu; voda hrála duhovými barvami, jako by ze dna prosvítaly lilie a růže, až konečně loďka mírně narazila přídí na písek. Tehdy ho Lygie uchopila za ruku a řekla: “Pojď, dovedu tě tam!” A vedla ho ke světlu.

Vinicius se znovu probudil, ale jeho sny se rozptylovaly jen pozvolna, takže si hned neuvědomil skutečnost. Nějakou chvíli se mu ještě zdálo, že je u jezera a že ho obklopují davy lidí, v nichž – sám nevěda proč – začal hledat Petronia, a divil se, že ho tam nemůže najít. Záře, vycházející z ohniště, u něhož nebyl už nikdo, jej však přivedla k sobě docela. Olivová polínka lenivě řeřavěla pod růžovým popelem, zato však piniové třísky, přihozené do ohně zřejmě nedávno, plápolaly jasným plamenem, v jehož světle spatřil Vinicius Lygii, jak sedí nedaleko jeho lůžka.

Pohled na ni ho hluboce dojal. Uvědomil si, že minulou noc strávila v Ostrianu a celý den pak běhala kolem něho – a teď, když se všichni odebrali k odpočinku, zase ona jediná bdí u jeho lože. Bylo však snadno uhodnout, že je přece jen unavena, protože seděla bez hnutí, oči zavřeny. Vinicius nevěděl, zda spí, anebo je pohroužena v myšlenkách. Hleděl na její profil, na sklopené řasy, na ruce sepjaté na kolenou a v jeho pohanské hlavě se začala s námahou klubat myšlenka, že kromě nahé, sebejisté a na své tvary hrdé řecké a římské krásy je na světě ještě jakási jiná, nová, nesmírně čistá krása, v níž je obsažena duše.

Nezmohl se na to, aby tu krásu nazval křesťanskou, ale když myslil na Lygii, nebyl už s to odmyslit si ji od učení, které vyznávala. Chápal dokonce, že jestliže Lygie, ta, jíž ublížil, jediná bdí u něho, zatímco všichni ostatní se odebrali k odpočinku, dělá to proto, že jí to tak přikazuje učení. Avšak toto pomyšlení, které v něm vzbuzovalo obdiv k onomu učení, bylo pro něho zároveň i nepříjemné. Byl by raději, kdyby to byla Lygie dělala z lásky k němu, k jeho obličeji, k očím, k jeho tělu podobnému soše, zkrátka ze všech těch důvodů, pro které nejednou objímaly jeho krk sněhobílé řecké a římské paže.

Pojednou si však uvědomil, že kdyby Lygie byla taková jako ostatní ženy, něco by mu na ní chybělo.

Překvapilo ho to a sám nevěděl, co se to s ním děje, neboť zpozoroval, že i v něm se začínají rodit jakési nové city a nové záliby, cizí onomu světu, v němž dosud žil.

Mezitím otevřela Lygie oči, a když viděla, že se Vinicius na ni dívá, přistoupila k němu a řekla:

“Jsem u tebe.”

A on odpověděl:

“Viděl jsem ve snu tvou duši.”

KAPITOLA 4

Nazítří se probudil zesláblý, ale s hlavou chladnou a bez horečky. Zdálo se mu, že ho probudil šeptaný rozhovor, ale když otevřel oči, Lygie u něho nebyla.

Jen Ursus, nakloněn nad ohništěm, prohrabával šedý popel a hledal v něm žhavé uhlíky. Když je našel, začal je rozdmychávat, a to tak, jako by to nedělal ústy, nýbrž kovářskými měchy. Vinicius, jenž si vzpomněl, že tento člověk rozdrtil včera Krotóna, pozoroval se zalíbením hodným milovníka arény jeho obrovitá záda, která se podobala zádům Kyklopa, a mohutná sloupovitá stehna.

“Merkurovi díky, že mi nezakroutil krkem,” pomyslil si v duchu. “U Polluxe! Jestli jsou mu ostatní Lygové podobni, mohou s nimi dunajské legie mít jednou těžkou práci!”

A už nahlas řekl:

“Hej, otroku!”

Ursus otočil hlavu od ohniště, usmál se téměř přátelsky a řekl:

“Bůh ti dej, pane, dobrý den a zdraví, ale já jsem člověk svobodný, ne otrok.”

Viniciovi, který se chtěl Ursa vyptat na rodnou zemi Lygie, byla tato slova dost po chuti, protože rozhovor se svobodným člověkem, i když prostým, znamenal pro jeho římskou a patricijskou důstojnost menší újmu než rozhovor s otrokem, v němž ani zákon, ani zvyky neviděly lidskou bytost.

“Ty tedy nepatříš Aulovi?” zeptal se.

“Ne, pane. Sloužím Kallině, tak jak jsem sloužil její matce, ale z dobré vůle.”

A opět schoval hlavu pod komín ohniště a foukal na uhlíky, na něž předtím naházel třísky. Pak ji opět vystrčil a řekl:

“U nás nejsou otroci.”

Ale Vinicius se zeptal:

“Kde je Lygie?”

“Před chvilkou odešla a já ti mám uvařit snídani, pane. Bděla u tebe celou noc.”

“Proč jsi ji nevystřídal?”

“Protože nechtěla a mou povinností je poslouchat.”

Teď se jeho oči zachmuřily a po chvíli dodal:

“Kdybych ji neposlouchal, už bys, pane, nežil.”

“A lituješ, že jsi mě nezabil?”

“Ne, pane. Kristus nepřikazoval zabíjet.”

“A co Atacinus? A Krotón?”

“Nemohl jsem jinak,” zabručel Ursus.

A zadíval se jakoby lítostivě na své ruce, které zůstaly zřejmě pohanské, třebaže duše přijala křest.

Pak postavil na ohniště hrnec, dřepl si ke krbu a upřel do plamenů zamyšlené zraky.

“Je to tvá vina, pane,” řekl konečně. “Proč jsi na ni, královskou dceru, vztáhl ruku?”

Ve Viniciovi vzkypěla v prvním okamžiku pýcha – jak to, že takový prosťáček a barbar k tomu se odvažuje mluvit s ním tak důvěrně a ještě ho kárat.

K těm neobvyklým a nepochopitelným věcem, které ho potkaly od oné nedávné noci, přibyla ještě jedna.

Ale protože byl zesláblý a neměl po ruce své otroky, ovládl se, už také proto, že v něm zvítězila touha dozvědět se nějaké podrobnosti z Lygiina života.

Uklidnil se tedy a začal se vyptávat na válku Lygů proti Vanniovi a Suebům. Ursus vyprávěl ochotně, ale nebyl s to dodat mnoho nového k tomu, co kdysi Viniciovi vyprávěl Aulus Plautius. Ursus se bitvy nezúčastnil, protože provázel rukojmí do tábora Atelia Histera.

Věděl jen, že Lygové na hlavu porazili Sueby a Jazygy, ale že jejich vojevůdce padl, zasažen střelou Jazygů.

Hned potom dostali zprávu, že Semnonové zapálili lesy na jejich hranicích, a tak se okamžitě vrátili pomstít křivdu. Rukojmí zůstala u Atelia, který zpočátku nařídil, aby jim vzdávali královské pocty. Potom zemřela Lygiina matka. Římský vojevůdce nevěděl, co s dítětem. Ursus se s ním chtěl vrátit do rodného kraje, ale to by byla nebezpečná cesta, protože všude bylo plno divoké zvěře a divokých kmenů. Jakmile tedy přišla zpráva, že u Pomponia je jakési poselství Lygů, které mu slibuje pomoc proti Markomanům, poslal je Hister k Pomponiovi. Tam se však dozvěděli, že žádné poselství u něho nebylo – a tak zůstali v táboře, odkud je Pomponius přivezl do Říma, kde po triumfu předal královské dítě Pomponii Graecině.

Vinicius, třebaže z toho vyprávění neznal jen některé podrobnosti, poslouchal ochotně, protože jeho nesmírnou rodovou pýchu příjemně lechtalo to, že očitý svědek potvrzuje Lygiin královský původ. Jako královská dcera by Lygie mohla zaujímat u caesarova dvora postavení rovnající se dcerám z nejpřednějších rodů, a to tím spíše, že národ, jemuž vládl její otec, dosud nikdy nebojoval proti Římu, a i když to byl národ barbarský, mohl být nebezpečný, protože podle slov samého Atelia Histera měl “nespočetnou sílu” bojovníků.

Ursus ostatně v plné míře dotvrdil tato slova, neboť když se ho Vinicius zeptal na Lygy, odpověděl:

“My žijeme v lesích, ale země máme tolik, že nikdo neví, kde je konec pralesa, a lidu v tom pralese žije mnoho. Jsou tam i dřevěné hrady, v nichž je veliké bohatství, protože to, co Semnonové, Markomani, Vandalové a Kvádové naloupí po světě, my jim sebereme.

Oni se však k nám neodváží, jenom vane-li vítr od nich, pálí nám lesy. Ale my se nebojíme ani jich, ani římského caesara.”

“Bohové dali Římanům nadvládu nad světem,” řekl přísně Vinicius.

“Bohové jsou zlí duchové,” odpověděl prostě Ursus, “a kde nejsou Římané, tam není ani nadvláda.”

Po těchto slovech prohrábl oheň a pokračoval jakoby pro sebe:

“Když vzal caesar Kallinu ke dvoru, a já jsem si myslil, že ji tam může potkat něco zlého, chtěl jsem jít až tam, do lesů, a přivést Lygy na pomoc královně.

A Lygové by se byli hnuli k Dunaji, protože je to dobrý lid, i když pohanský. A já bych jim přinesl ,dobrou novinu’. Ale já stejně někdy, až se Kallina vrátí k Pomponii, přijdu k ní, pokloním se jí a požádám, aby mi dovolila jít k nim, protože Kristus se narodil daleko a oni o něm ani neslyšeli… On věděl asi lépe než já, kde se má narodit, ale kdyby tak byl přišel na svět u nás, v pralese, určitě bychom ho nebyli umučili, ale hleděli bychom si Děťátka a dbali bychom, aby mělo pořád dost zvěřiny, hub, bobřích kožešin a jantarů.

A co bychom uloupili Suebům nebo Markomanům, všecko bychom mu dali, aby si žilo v hojnosti a v pohodlí.”

Co to povídal, přistavil k ohni nádobu s polévkou, určenou pro Vinicia, a pak zmlkl. Jeho myšlenky bloudily patrně nějakou chvíli po lygijských pralesích. Teprve když tekutina začala syčet, vylil ji na plochou misku, vychladil ji patřičně a řekl:

“Glaukos radí, pane, abys hýbal co nejméně dokonce i tou rukou, která ti zůstala zdráva, a tak mi Kallina přikázala, abych tě krmil.”

Lygie přikázala! Na to nebylo odpovědi. Viniciovi ani nenapadlo protivit se její vůli, jako by to byla caesarova dcera nebo bohyně, a proto neřekl ani slovo.

Ursus usedl tedy k jeho lůžku, nabíral malým šálkem polévku z mísy a podával mu ji k ústům. Dělal to tak starostlivě, s tak dobráckým úsměvem ve svých modrých očích, že Vinicius nevěřil svým zrakům: tohle že je ten strašný Titan, který včera rozdrtil Krotóna a pak se vrhl jako bouře na něj samého a byl by ho rozdupal, nebýt Lygiina soucitu? Mladý patricius se poprvé v životě zamyslil nad tím, co asi se může odehrávat v hrudi prosťáčka, sluhy a barbara.

Ale ukázalo se, že Ursus je chůva stejně neohrabaná jako starostlivá. Koflík mizel docela v jeho herkulovských prstech, takže nezůstalo ani kousek místa pro Viniciovy rty. Po několika nepodařených pokusech se obr zatvářil velice starostlivě a řekl:

“Ech, snazší je vyvést zubra z houští…”

Vinicius se bavil Lygovými rozpaky, ale neméně ho zaujala i jeho poznámka. Vídal v circích strašné “ury”, přivážené z pralesů na severu, kde je i ti nejšikovnější bestiarii chytali plni strachu; jen sloni je předčili silou a velikostí.

“A už jsi zkoušel uchopit takovou bestii za rohy?” zeptal se udiveně.

“Dokud nade mnou nepřešlo dvacet zim, bál jsem se,” odpověděl Ursus, “ale potom – stávalo se to.”

A začal znovu krmit Vinicia. Ještě neohrabaněji než předtím.

“Musím zavolat Miriam nebo Nazaria,” řekl.

Ale tu vykoukla ze závěsu bledá Lygiina hlavička.

“Hned ti pomohu,” prohlásila.

A za chvíli vyšla z cubicula, kde se zřejmě chystala k spánku, protože měla na sobě jen přiléhavou tuniku, zvanou u starých Římanů capitium, zahalující neprodyšně hruď; vlasy měla rozpuštěné. Vinicius, jemuž při pohledu na ni zabušilo silněji srdce, začal jí vyčítat, že dosud nepomyslila na spánek, ale ona vesele odpověděla:

“Právě jsem to chtěla udělat, ale dříve ještě vystřídám Ursa.”

Pak vzala koflík, usedla na okraj lůžka a začala krmit Vinicia, který se cítil zároveň pokořen i šťasten.

Když se k němu skláněla, sálalo na něj teplo jejího těla a její rozpuštěné vlasy mu splývaly na hruď, takže bledl vzrušením. Ale ve zmatku zvedající se vášně cítil zároveň, že ta hlava je mu nade vše drahá a milovaná a že celý svět není proti ní ničím. Předtím po ní toužil, teď ji začínal celým srdcem milovat. Předtím byl ve svých citech stejně jako v celém životě, tak jako ostatně všichni tehdejší lidé, slepým, bezohledným egoistou, jemuž šlo jen a jen o sebe. Ale teď mu začalo záležet i na ní. Však také za chvíli odmítl další potravu, a třebaže mu pohled na ni a její přítomnost působily nezměrnou rozkoš, přece jen řekl:

“Dost. Jdi spát, má božská.”

“Neříkej mi tak,” odpověděla, “pro mne se nehodí, abych to poslouchala.”

Přece se však na něj usmála a pak mu řekla, že ji ospalost přešla, že ji to nenamáhá a že si nepůjde odpočinout, dokud nepřijde Glaukos. Vinicius naslouchal jejím slovům jako hudbě a srdce mu zároveň překypovalo větším a větším dojetím, větším a větším nadšením, větší a větší vděčností a v myšlenkách se lopotil, jak jí tu vděčnost dát najevo.

“Lygie,” řekl po chvilce mlčení, “já jsem tě předtím neznal. Ale teď vím, že jsem k tobě chtěl dojít nesprávnou cestou. Říkám ti tedy: vrať se k Pomponii Graecině a buď jista, že od této chvíle na tebe nikdo nevztáhne ruku.”

Ale její obličej pojednou posmutněl.

“Byla bych šťastna, kdybych ji mohla spatřit třeba jen zpovzdáli, ale vrátit se k ní nemohu.”

“Proč?” zeptal se udiveně Vinicius.

“My křesťané víme prostřednictvím Akté, co se děje na Palatinu. Což jsi neslyšel, že si caesar krátce po mém útěku, ještě před odjezdem do Neapole, pozval Aula a Pomponii, a domnívaje se, že mi pomáhali, hrozil jim svým hněvem? Aulus mu mohl naštěstí odpovědět: ,Víš, pane, že jsem nikdy nevypustil ze svých úst lež; nuže, přísahám ti, že jsme jí k útěku nepomohli a že stejně jako ty nevíme, co se s ní stalo.’ A caesar uvěřil a později zapomněl. Já jsem však na radu starších nikdy nepsala matce, kde jsem, aby mohla vždycky směle odpřisáhnout, že o mně nic neví. Ty to možná, Vinicie, nepochopíš, ale my lhát nesmíme, ani kdyby šlo o život. Takové je naše učení, jemuž se chceme přiblížit srdcem. A tak jsem Pomponii neviděla od té doby, co jsem opustila její dům, a k ní dolétají jen tu a tam vzdálené ohlasy, že žiji a jsem v bezpečí.”

Tu se jí zmocnil stesk a oči se jí zarosily slzami.

Ale brzy se uklidnila a pověděla:

“Vím, že i Pomponii se po mně stýská, ale my máme své radosti, které nemají ostatní lidé.”

“Ano,” namítal Vinicius, “vaše radost je Kristus, jenže já to nedovedu pochopit.”

“Podívej se na nás: pro nás neexistuje odloučenost, ani bolest, ani utrpení – a jestliže na nás přijdou, proměňují se v radost. Ba i sama smrt, která znamená pro vás konec života, je pro nás teprve jeho začátkem a změnou horšího štěstí v lepší, neklidnějšího v klidnější a ve věčné. Jen uvaž, jaké to musí být učení, jestliže nám přikazuje milosrdenství dokonce i k nepřátelům, jestliže zakazuje lhát, očišťuje naše duše od zlosti a po smrti slibuje nevyčerpatelné štěstí.”

“Slyšel jsem o tom v Ostrianu a viděl jsem, jak jste jednali se mnou a s Chilónem, ale kdykoli o tom uvažuji, stále ještě mám dojem, že je to sen a že bych neměl věřit ani svým očím, ani svým uším. Ale odpověz mi na jinou otázku: jsi šťastná?”

“Ano!” odpověděla Lygie. “Jestliže vyznávám Krista, nemohu být nešťastna.”

Vinicius na ni pohlédl, jako by se to, co řekla, docela vymykalo možnostem lidského chápání.

“A nechtěla by ses vrátit k Pomponii?”

“Chtěla bych, z celého srdce, a také se vrátím, bude-li to boží vůle.”

“Povídám ti tedy: vrať se, a já ti odpřisáhnu na své láry, že na tebe nevztáhnu ruku.”

Lygie se na okamžik zamyslela a pak odpověděla:

“Ne. Nemohu své blízké vydat v nebezpečí. Caesar nemá rád rod Plautiů. Kdybych se vrátila – víš přece, jak otroci roznesou každou zprávu po Římě – zpráva o mém návratu by se rozšířila po městě a také Nero by se o něm bezpochyby dozvěděl prostřednictvím svých otroků. Skončilo by to tak, že by potrestal Auly a přinejmenším by mě jim znovu vzal.”

“Ano,” řekl Vinicius a svraštil obočí, “to by se mohlo stát. Udělal by to už jen proto, aby ukázal, že vše musí být podle jeho vůle. Je pravda, že na tebe jen zapomněl, anebo že na tebe nechtěl myslit, domnívaje se, že nebyl uražen on, nýbrž já. Ale možná … kdyby tě vzal Aulovi … dal by tě mně a já bych tě pak vrátil Pomponii.”

Ale Lygie se smutně otázala:

“Vinicie, a to bys mě chtěl znovu vidět na Palatinu?”

Vinicius zaťal zuby a řekl:

“Ne. Máš pravdu. Mluvím jako hlupák! Ne!”

A pojednou spatřil před sebou jakoby bezednou propast. Je patriciem, je vojenským tribunem, je mocným člověkem, ale nad všemi silami tohoto světa, do něhož patří, vládne přece šílenec, jehož vůli a zlomyslnost nelze nikdy předvídat. Nepočítat s ním, nebát se ho – to mohou snad jen takoví lidé jako křesťané, pro které celý tento svět, jeho rozluky, utrpení, ba ani sama smrt nejsou ničím. Všichni ostatní se před ním musejí třást. Hrůznost doby, v níž žijí, objevila se nyní před Viniciem v celé své nestvůrné šíři. Nemůže teď vrátit Lygii Aulům z obavy, aby si ten netvor na ni nevzpomněl a neobrátil proti ní svůj hněv; a kdyby si ji teď vzal za ženu, mohl by z téhož důvodu vydat v nebezpečí ji, sebe i Aulovu rodinu. Chvilka špatné nálady by stačila, aby zahubila všechny. Vinicius pocítil poprvé v životě, že buď se musí změnit a přerodit svět, anebo se život stane zcela nemožný. Pochopil také to, co bylo pro něho ještě před chvílí skryto v temnotách, že totiž v takových dobách mohou být šťastni právě jen křesťané.

Ale především se ho zmocnila lítost, protože pochopil také, že to on sám tak zamotal život sobě i Lygii a že z té motanice není takřka východisko. A pod vlivem této lítosti se rozhovořil:

“A víš ty, že jsi šťastnější než já? V chudobě a v této jediné světnici, mezi prostými lidmi, měla jsi své učení a svého Krista, ale já mám jen tebe, a když jsem tě neměl, byl jsem jako ubožák, který nemá ani střechu nad hlavou, ani skývu chleba. Ty jsi mi dražší než celý svět. Hledal jsem tě, protože jsem nemohl žít bez tebe. Odmítl jsem jíst i spát Nemít naději, že tě najdu, byl bych nalehl na meč. Ale bojím se smrti, protože bych tě pak nemohl vidět. Říkám ti úplnou pravdu, že nedovedu žít bez tebe a že jsem dosud žil jen nadějí, že tě najdu a uvidím. Vzpomínáš si na naše rozhovory u Aulů? Jednou jsi mi do písku nakreslila rybu a já jsem nerozuměl, co to znamená. Pamatuješ se, jak jsme si hráli s míčem? Miloval jsem tě už tenkrát více než život a také ty jsi už začínala tušit, že tě mám rád… Pak přišel Aulus, strašil nás Libitinou a přerušil naši rozmluvu. Pomponia řekla Petroniovi při loučení, že Bůh je jeden, všemohoucí a milosrdný, ale nám nepřišlo ani na mysl, že vaším bohem je Kristus. Ať mi dá tebe a budu ho milovat, i když se mi zdá, že je to Bůh otroků, barbarů a ubožáků. Ty tu sedíš u mne a myslíš jen na něho. Mysli také na mne, jinak ho začnu nenávidět. Pro mne jsi jediným božstvím ty.

Blahoslaven buď tvůj otec i tvá matka, blahoslavena budiž země, která tě zrodila. Chtěl bych obejmout tvé nohy a modlit se k tobě, uctívat tě, přinášet ti oběti, tobě se klanět – ty třikrát božská! Ty nevíš, nemůžeš vědět, jak tě miluji…”

Co to povídal, přejížděl si dlaní po čele a přivíral oči. Jeho povaha nevěděla nikdy, co je to ovládání, ani v hněvu, ani v lásce. Mluvil unesen, jako člověk, který ztratil vládu nad sebou a nedbá žádné míry ani ve slovech, ani v důstojnosti. Ale mluvil z hloubi srdce a upřímně. Bylo vidět, že bolest, nadšení, touha i zbožňování, které se nastřádaly v jeho hrudi, vybuchly konečně nezadržitelným přívalem slov. Lygii připadala jeho slova jako rouhání, ale přesto jí začalo srdce bušit, jako by chtělo rozervat tuniku, pevně obepínající její ňadra. Nedovedla se ubránit soucitu s ním a s jeho utrpením. Dojala ji poctivost, s níž k ní hovořil. Cítila, že je bezmezně milována a zbožňována, cítila, že tento tvrdohlavý a nebezpečný člověk jí teď patří duší i tělem jako otrok, a to povědomí jeho pokory a vlastní moci ji naplnilo štěstím. V jediném okamžiku v ní ožily vzpomínky. Opět to pro ni byl ten nádherný, jako pohanský bůh krásný Vinicius, který k ní v Aulově domě mluvil o lásce a probouzel její srdce, tehdy ještě téměř dětské, jakoby ze spánku; týž Vinicius, jehož polibky cítila dosud na rtech a z jehož objetí ji na Palatinu vyrval Ursus, jako by ji vyrval plamenům. Jenže teď, s nadšením a zároveň s bolestí ve své orlí tváři, s pobledlým čelem a s prosebným výrazem v očích, raněný, zlomený láskou, milující, plný zbožňování a pokory, zdál se jí takový, jakým ho chtěla mít tenkrát a jakého by si ho byla zamilovala z celého srdce; zdál se jí dražší než kdykoli předtím.

A pojednou pochopila, že může přijít okamžik, v němž ji jeho láska ovládne a uchvátí jako vichřice, a sotva si to uvědomila, zmocnil se jí týž dojem, jaký se před chvílí zmocnil Vinicia: že totiž stojí na okraji propasti. Proto tedy opustila Aulův dům? Proto tedy se zachraňovala útěkem? Proto se skrývala takovou dobu v chudých čtvrtích města? Kdo vlastně je tento Vinicius? Augustián, voják, Neronův dvořan! Vždyť se podílí na caesarově prostopášném životě, na jeho šílenstvích, jak o tom svědčí hostina, na niž Lygie nemůže zapomenout. Vždyť chodí spolu s ostatními do chrámů a obětuje nestoudným bohům, v něž snad ani nevěří, ale přesto jim vzdává oficiální pocty. Vždyť ji pronásledoval proto, aby z ní mohl učinit svou otrokyni a milenku a strhnout ji do onoho strašného světa přepychu, prostopášností, zločinů a nestoudností, volajících po hněvu a pomstě boží. Teď se jí sice zdál jiný, ale je to přece chvilka, kdy jí řekl, že bude-li myslit více na Krista než na něho, že začne Krista nenávidět.

Lygii se zdálo, že už jen myšlenka na jakoukoli jinou lásku než na lásku ke Kristovi je hříchem proti němu a proti učení, a sotva tedy zjistila, že v hloubi jejího srdce by se mohly probudit jiné city a jiné touhy, zmocnila se jí úzkost z vlastní budoucnosti a strach z vlastního srdce.

V těchto vnitřních rozporech ji zastihl Glaukos, který přišel ošetřit nemocného a přesvědčit se o jeho zdravotním stavu. Ve Viniciově obličeji se v jediném okamžiku objevil hněv a netrpělivost. Zlobil se, že mu Glaukos přerušil rozhovor s Lygií, a když mu lékař začal klást otázky, odpovídal téměř pohrdavě. Brzy se sice ovládl, ale jestliže si Lygie dělala sebemenší iluze, že to, co slyšel v Ostrianu, zapůsobilo na jeho nelaskavou povahu, musely se tyto iluze nyní rozplynout.

Změnil se jen vůči ní, ale vedle tohoto jediného citu mu zůstalo v hrudi jeho staré drsné a sobecké srdce, to pravé římské, zároveň však vlčí srdce, neschopné pocítit nejen sladkost křesťanského učení, nýbrž dokonce ani vděčnost.

Odešla konečně, plna vnitřních starostí a neklidu.

Kdysi zasvětila v modlitbě Kristovi srdce plné pohody a opravdu čisté jako slza. Teď byla ta pohoda zkalena.

Do lůna květu se dostal jedovatý červ a začal v něm hlodat. Ani spánek jí nepřinesl uklidnění, přes to, že měla za sebou dvě probdělé noci. Zdálo se jí, že je v Ostrianu a že Nero v čele průvodu augustiánů, bakchantek, korybantů a gladiátorů rozdupává vozem, ověnčeným růžemi, zástupy křesťanů, ale že Vinicius ji bere do náručí, vytahuje na čtyřspřeží, tiskne k hrudi a šeptá: “Pojď s námi!”

KAPITOLA 5

Od onoho dne nebývala Lygie už tak často ve společné jizbě a nepřistupovala už tak často k Viniciovu lůžku.

Ale klid se jí nevracel. Viděla, že ji Vinicius sleduje prosebnýma očima, že čeká na každé její slovo jako na slitování, že trpí, ale nemá odvahu stěžovat si, jen aby ji na sebe nerozhněval, viděla, že je pro něho zdravím a radostí, a v takových okamžicích jí srdce přetékalo soucitem. Brzy si také všimla, že čím více se mu vyhýbá, tím více je jí ho líto a tím cituplnější vztahy k němu se v ní rodí. Opustila ji vyrovnanost. Hned si říkala, že by právě měla být neustále u něho, jednak proto, že božské učení přikazuje oplácet zlé dobrým, jednak proto, že by mu to učení v rozhovorech s ním mohla přiblížit. Ale hned zase jí svědomí našeptávalo, že klame sama sebe a že ji k němu netáhne nic jiného než láska a jeho půvab. A tak žila v neustálých rozporech, které se zvětšovaly den ode dne. Někdy měla dojem, že ji obklopuje jakási síť a ona, chtějíc ji protrhnout, zamotává se do ní víc a více. Musila si také přiznat, že pohled na něho je pro ni den co den nezbytnější, jeho hlas milejší a že musí vší silou bojovat proti touze vysedávat u jeho lůžka. Když se k němu blížila a on se rozzářil, radost zalévala i její srdce. Jednoho dne spatřila na jeho řasách stopy slz a poprvé v životě jí napadlo, že by je mohla osušit polibky. Poděšena touto myšlenkou, plna pohrdání k sobě samé, proplakala celou příští noc.

A Vinicius byl trpělivý, jako by si byl trpělivost uložil přísahou. Když mu někdy zablesklo v očích netrpělivostí, svévolí nebo hněvem, hned potlačoval ty záblesky a pak na ni hleděl pln neklidu, jako by ji chtěl prosit o odpuštění. A to dojímalo Lygii ještě více. Nikdy ještě neměla pocit, že je tolik milována, a když na to myslila, cítila se vinna a šťastna zároveň. Vinicius se skutečně měnil. V jeho rozmluvách s Glaukem bylo méně pýchy. Často mu napadalo, že i ten ubohý lékař, otrok, i ta cizozemka Miriam, která ho zahrnuje péčí, i Crispus, jehož vídal neustále pohrouženého v modlitbách, jsou přece jen lidé. Divil se takovým myšlenkám – přesto naň však přicházely. Ursa si během doby oblíbil a rozmlouval s ním teď celé dny, protože s ním mohl mluvit o Lygii. Obr byl ve svém vyprávění nevyčerpatelný, a prokazuje nemocnému drobné službičky, i on mu dával najevo jistou náklonnost. Lygie byla pro Vinicia stále bytostí jakoby jiného druhu, stojící stokrát výše než ti, kdož ji obklopovali; přesto však začal pozorovat prosté a chudé lidi, což nečinil nikdy v životě, a začal v nich objevovat různé vlastnosti hodné pozornosti, vlastnosti, o jejichž existenci neměl nikdy předtím ani potuchy.

Jen Nazaria nesnášel, měl totiž dojem, že se ten mladý hoch odvažuje milovat Lygii. Dlouho v sobě tlumil chuť projevit mu svůj odpor, ale jednou, když Nazarius přinesl děvčeti dvě křepelky, které koupil na trhu za vlastní, vydělané peníze, ozval se ve Viniciovi potomek Quiritů, pro něhož znamenal přivandrovalec z cizího národa méně než nejubožejší červ. Když slyšel, jak mu Lygie děkuje, strašně zbledl, a když Nazarius vyšel ven ptákům pro vodu, řekl:

“Lygie, jak můžeš trpět, aby ti on přinášel dary?

Což nevíš, že lidi z jeho národa nazývají Řekové židovskými psy?”

“Nevím, jak je nazývají Řekové,” odpověděla, “ale vím, že Nazarius je křesťan a můj bratr.”

Po těchto slovech pohlédla na něho plna údivu a lítosti, protože už u něho odvykla takovým výbuchům. A Vinicius zaťal zuby, aby jí nemusil říci, že takového bratra by dal ubičovat k smrti anebo by ho poslal na venkov, kde by jako compeditus ryl půdu na jeho sicilských vinicích… Ovládl se však, potlačil v sobě hněv a teprve po chvíli řekl:

“Odpusť mi, Lygie. Ty jsi pro mne královská dcera a adoptované dítě Plautiů…”

A přemohl se tak dalece, že když se Nazarius objevil opět ve světnici, slíbil mu, že mu po návratu do své po villy daruje párek pávů nebo plameňáků, jichž měl plné zahrady.

Lygie chápala, kolik ho musí stát taková vítězství nad sebou samým. Ale čím častěji jich dosahoval, tím více ji k němu táhlo srdce. V Nazariově případě byla však jeho zásluha menší, než se domnívala. Vinicius mohl být na něj chvíli pobouřen, ale nemohl na něj žárlit. Miriamin syn nebyl v jeho očích opravdu o mnoho více než pes a kromě toho to bylo ještě dítě, které i když milovalo Lygii, milovalo ji podvědomě a zároveň jako služebník svou paní. Mnohem větší boje musel mladý tribun svádět se sebou, aby se, třeba mlčky, podrobil úctě, jíž tito lidé zahrnovali Kristovo jméno a jeho učení. Tady se děly s Viniciem podivné věci. Buď jak buď, bylo to učení, které vyznávala Lygie, byl tedy už jen proto ochoten je uznat. A potom, čím více se uzdravoval, čím důkladněji si vybavoval ve vzpomínkách tu řadu událostí, které se přihodily od oné noci v Ostrianu, i tu řadu nových představ, které od té doby poznal jeho rozum, tím více ho udivovala nadlidská síla tohoto učení, jež tak od základu mění lidské duše. Chápal, že je v něm něco nadpřirozeného, něco, co dosud na světě nebylo, a cítil, že kdyby to učení ovládlo celý svět, kdyby vštípilo světu svou lásku a své milosrdenství, pak by snad nastala nějaká epocha připomínající ony doby, kdy nad světem nevládl ještě Joviš, nýbrž Saturn. Neodvažoval se pochybovat ani o Kristově nadpřirozeném původu, ani o jeho zmrtvýchvstání, ani o jiných zázracích. Očití svědkové, kteří o tom vyprávěli, byli příliš věrohodní a příliš si ošklivili lež, než aby mohl připustit, že vyprávějí o věcech, které se nestaly. Ostatně římský skepticismus si dovoloval nevěřit v bohy, ale věřil v zázraky. Vinicius stál před jakousi prapodivnou hádankou, kterou nebyl s to rozmotat. Na druhé straně se mu však zase zdálo, že celé toto učení tak příliš odporuje vžitému pořádku ve světě, že je neuskutečnitelné a tak šílené jako žádné jiné. Podle Viniciova mínění mohli být lidé v Římě a na celém světě špatní, ale řád byl dobrý. Kdyby například caesar byl dobrý člověk, kdyby se senát neskládal z ničemných prostopášníků, nýbrž z takových lidí jako Thrasea, co víc by si bylo přát? Vždyť přece pax romana a římská nadvláda jsou dobré věci a rozdíly mezi lidmi jsou správné a spravedlivé. A toto učení tedy, jak tomu rozuměl Vinicius, musilo by rozmetat všechen pořádek, všechnu nadvládu a zrušit všechny rozdíly. A co by se pak stalo například s římským panováním a s římským impériem? Cožpak mohou Římané přestat vládnout nebo uznat celé to stádo podrobených národů za sobě rovné? Tohle už patriciova hlava nedovedla pochopit A k tomu všemu odporovalo toto učení, pokud šlo o něho samého, všem jeho představám, zvykům, jeho povaze i názorům na život. Nedovedl si vůbec představit, jak by mohl žít, kdyby je například přijal. Obával se ho a obdivoval se mu, ale aby je přijal, tomu se prostě bránila přímo jeho přirozenost. Nakonec pochopil, že jen to učení, a nic jiného, jej rozloučilo s Lygií, a když o tom uvažoval, nenáviděl je z celé duše.

Zároveň si uvědomoval, že právě toto učení obdařilo Lygii onou výjimečnou, nevýslovnou krásou, která vyvolala v jeho srdci kromě lásky i úctu, kromě touhy i zbožňování a učinila z Lygie bytost drahou mu nade vše na světě. A v takových okamžicích se mu zase chtělo Krista milovat. A chápal jasně, že buď si jej musí zamilovat, anebo ho musí nenávidět, že však nemůže zůstat lhostejný. A tak jím zmítaly jakoby dva protichůdné proudy, kolísal v myšlenkách, kolísal v citech, nedovedl si vybrat, skláněl však hlavu a mlčky vzdával úctu tomuto pro něj nepochopitelnému bohu, jen proto, že to byl Bůh Lygiin.

Lygie viděla, co se v něm odehrává, jak se v nitru láme, jak jeho přirozenost odmítá jejich učení, a jestliže ji to na jedné straně k smrti zarmucovalo, na druhé straně zas přitahovaly neodolatelně její srdce k Viniciovi lítost, soucit a vděčnost za onu mlčelivou úctu, již projevoval Kristovi. Vzpomněla si na Pomponii Graecinu a na Aula. Pro Pomponii bylo zdrojem neustálého smutku a nikdy neschnoucích slz pomyšlení, že se v záhrobí nesetká s Aulem. Lygie začínala teď lépe chápat tu hořkost a tu bolest. I ona přece našla drahou bytost, s níž jí hrozilo věčné rozloučení. Někdy se sice ještě utěšovala myšlenkou, že jeho duše se přece jen otevře Kristovým pravdám, ale tyto iluze nemohly obstát. Znala ho a rozuměla mu už příliš dobře. Vinicius – a křesťanem! Tyto dva pojmy si nedovedla představit vedle sebe ani svým dosud nezkušeným rozumem. Jestliže se nestal křesťanem rozvážný a rozumný Aulus ani pod vlivem moudré a dokonalé Pomponie, jak se jím může stát Vinicius? Na to nebyla odpověď – anebo vlastně byla jen jedna: že totiž pro něj není naděje ani záchrany.

Avšak Lygie zpozorovala, že tento rozsudek zatracení, který nad ním visí, místo aby ji od něho odrazoval, činí jí ho už pro sám soucit ještě dražším. Někdy se jí zmocňovala chuť pohovořit s ním otevřeně o jeho temné budoucnosti, ale když si jednou sedla k němu a pověděla mu, že mimo křesťanské učení není života, Vinicius, který už zesílil, pozvedl se na své zdravé paži, položil jí znenadání hlavu na kolena a řekl: “Ty jsi život!” V tom okamžiku se jí zaťal v prsou dech, opustila ji rozvaha a od hlavy až k patám jí proběhlo jakési rozkošivé zachvění. Uchopila do dlaní jeho skráně a snažila se ho zvednout, ale sama se při tom k němu sklonila tak, že se dotkla rty jeho vlasů. A chvíli tak opojeně zápasili se sebou i s láskou, která je navzájem přitahovala.

Lygie konečně vstala a utekla, v žilách plameny a v hlavě závrať. To však byla kapka, jíž konečně přetekla beztoho už plná číše. Vinicius netušil, jak draze bude musit zaplatit tu chvilku štěstí, avšak Lygie pochopila, že teď potřebuje pomoc ona sama. Noc po onom večeru strávila beze spánku, v slzách a na modlitbách, s pocitem, že není hodna se modlit a že nemůže být vyslyšena. Nazítří vyšla z cubicula velmi časně, zavolala Crispa do zahradního domku, obrostlého břečťanem a zvadlými svlačci, a tam před ním otevřela celé své srdce, prosíc ho zároveň, aby jí dovolil opustit Miriamin dům, neboť si už nedůvěřuje a není s to přemoci v srdci lásku k Viniciovi.

Crispus, starý, přísný člověk, žijící v neustálém vytržení, souhlasil s jejím úmyslem opustit Miriamin dům, avšak nenašel slova odpuštění pro lásku, která byla podle jeho představ hříšná. Srdce se mu rozbouřilo při pouhém pomyšlení, že ta Lygie, o niž pečoval od chvíle, kdy utekla, již si zamiloval, již utvrdil ve víře a na niž hleděl dosud jako na bílou lilii, vykvetlou z půdy křesťanského učení a neposkvrněnou žádným pozemským dechem, že právě tato Lygie mohla v duši najít místo pro jinou lásku než pro nadzemskou. Věřil dosud, že nikde na celém světě nebije pro Krista čistší srdce. Chtěl je Kristovi obětovat jako perlu, jako klenot a drahé dílo svých vlastních rukou – proto jej teď toto zklamání naplnilo úžasem a hořkostí.

“Jdi a pros Boha, aby ti odpustil hříchy,” řekl jí ponuře.

“Utíkej, než tě zlý duch, který tě posedl, přivede do úplné záhuby a než se zcela zřekneš Spasitele.

Bůh zemřel pro tebe na kříži, aby vlastní svou krví vykoupil tvou duši, ale tys dala přednost lásce k tomu, jenž tě chtěl učinit svou souložnicí. Bůh tě zázrakem zachránil z jeho rukou, ty však jsi otevřela srdce nečistým chtíčům a zamilovala sis syna temnoty. Neboť kdo je to? – Přítel a služebník antikristův, účastník prostopášností a zločinů. Kam jinam tě zavede, ne-li do té propasti, do té Sodomy, v níž sám žije a kterou Bůh zničí plamenem svého hněvu? A já ti pravím: bodejť bys byla zemřela, bodejť by se zdi tohoto domu zřítily na tvou hlavu dříve, než se onen had vplazil do tvé hrudi a znečistil ji jedem své nepravosti.”

A rozohňoval se víc a více, protože Lygiin hřích jej naplňoval nejen hněvem, nýbrž i ošklivostí a pohrdáním nad lidskou přirozeností vůbec a zvláště nad přirozeností žen, kterou dokonce ani křesťanské učení neuchránilo před Evinou slabostí. Nic pro něho neznamenala skutečnost, že děvče zůstalo ještě čisté, že chce před tou láskou utíkat, že se z ní vyznává s lítostí a pokorou. Crispus ji chtěl změnit v anděla a povznést k nebeským výšinám, kde byla jen láska ke Kristovi, a ona se mu zamilovala do augustiána! Už jen pomyšlení na to naplňovalo jeho srdce hrůzou, kterou ještě zvětšoval pocit rozčarování a zklamání. Ne, nemůže jí to odpustit! Slova odporu mu spalovala rty jako žhavé uhlíky; bojoval ještě sám se sebou, nechtěje je vyslovit, avšak potřásal svýma hubenýma rukama nad poděšenou dívkou. Lygie se cítila vinna, ale přece jen ne tolik vinna. Domnívala se dokonce, že její odchod z Miriamina domu bude znamenat její vítězství nad pokušením a že zmírní vinu. Crispus ji však srazil do prachu; ukázal jí celou slabost a ničemnost její duše, slabost a ničemnost, z jaké se dosud ani nepodezírala. Lygie se dokonce domnívala, že starý presbyter, který jí byl od jejího útěku z Palatinu skoro otcem, projeví trochu soucitu, že ji potěší, dodá odvahy, posilní.

“Obětuji Bohu své zklamání a svou bolest,” hřímal, “ale ty jsi zklamala Spasitele, protože jsi vstoupila na močál, jehož výpary ti otrávily duši. Mohla jsi ji obětovat Kristovi jako drahocennou nádobu a říci mu:

,Naplň ji, Pane, láskou!’, jenže ty jsi ji raději obětovala služebníkovi zlého ducha. Bůh nechť ti odpustí a nechť se nad tebou smiluje, protože já, dokud nevypudíš hada … já, který jsem tě považoval za vyvolenou…”

A náhle ustal, neboť si uvědomil, že nejsou sami.

Skrz zvadlé svlačce a břečťan, zelenající se stejně v létě jako v zimě, spatřili dva muže, z nichž jeden byl apoštol Petr. Druhého nemohl hned poznat, protože plášť z hrubé, kosmaté tkaniny, zvané cilicium, zahaloval část mužova obličeje. Crispovi se chvíli zdálo, že je to Chilón.

Oba příchozí, uslyševše Crispův rozhorlený hlas, vstoupili do besídky a usedli na kamennou lavičku.

Petrův společník odhalil přitom hubenou tvář s pololysou lebkou, lemovanou po stranách kudrnatými vlasy, se zarudlými víčky a zakřiveným nosem, tvář ošklivou, zároveň však plnou vytržení. Crispus v ní rozeznal tahy Pavla z Tarsu.

Avšak Lygie padla na kolena, objala jakoby v zoufalství Petrovy nohy, přitiskla svou utrápenou hlavičku k záhybům jeho pláště a zůstala tak bez pohnutí.

Petr řekl:

“Pokoj vašim duším.”

A vida dítě u svých nohou, zeptal se, co se stalo.

Crispus začal vyprávět vše, z čeho se mu vyznala Lygie, o její hříšné lásce, o jejím úmyslu utéci z Miriamina domu i o své lítosti nad tím, že se duše, kterou chtěl zaslíbit Kristovi čistou jako slza, poskvrnila pozemským citem k účastníkovi všech těch zločinů, v nichž se brodí pohanský svět a které volají o boží pomstu.

Za jeho řeči objímala Lygie apoštolovy nohy stále pevněji, jako by u nich chtěla hledat útočiště a vyžebrat si od nich aspoň trošku slitování.

Apoštol vyslechl Crispa do konce, sklonil se a položil vetchou bílou ruku na Lygiinu hlavu. Pak pozvedl zrak k starému knězi a řekl:

“Crispe, což jsi neslyšel, že náš milovaný Mistr byl v Káni na hostině a požehnal lásce mezi ženou a mužem?”

Crispovi klesly ruce a pohlédl užasle na apoštola, nemoha ze sebe vypravit ani slova.

A Petr se po chvilce mlčení zeptal znovu:

“Crispe, domníváš se snad, že by se Kristus, který dovolil Marii z Magdaly ležet u svých nohou a který odpustil veřejné hříšnici, odvrátil od tohoto dítěte, čistého jako polní lilie?”

Lygie zaštkala a přivinula se ještě těsněji k Petrovým nohám, neboť pochopila, že u nich nehledala útočiště marně. Apoštol zvedl její obličej, zalitý slzami, a promluvil k ní:

“Dokud se oči toho, jehož miluješ, neotevrou světlu pravdy, do té doby se mu vyhýbej, aby tě nepřivedl do hříchu; ale modli se za něho a věz, svou láskou nehřešíš. A že se chceš bránit pokušení, to ti bude přičteno jako zásluha. Nermuť se a neplač, neboť já ti povídám, že milost Spasitelova tě neopustila a že tvé modlitby budou vyslyšeny a po dnech smutných nastanou dny radosti.”

Po těchto slovech jí položil na vlasy obě ruce, pozvedl zraky k nebi a požehnal jí. Tvář mu zářila nadpozemskou dobrotou.

Avšak zkroušený Crispus se začal pokorně ospravedlňovat:

“Zhřešil jsem proti milosrdenství,” řekl, “ale domníval jsem se, že vpustila-li do srdce pozemskou lásku, zapřela Krista…”

A Petr odpověděl:

“Já jsem ho zapřel třikrát, a přece mi odpustil a přikázal mi, abych pásl jeho ovce.”

“…už proto,” končil Crispus, “že Vinicius je augustián…”

“Kristus obměkčoval ještě tvrdší srdce,” odvětil Petr.

Na to Pavel z Tarsu, který dosud mlčel, přiložil prsty na svou hruď, ukazuje tak na sebe, a řekl:

“Já sám jsem pronásledoval a vodil na smrt Kristovy služebníky. Já jsem při Štěpánově kamenování hlídal oděvy těch, kdož jej kamenovali; já jsem chtěl vymýtit pravdu ze vší země obývané lidmi, a přece právě mne předurčil Pán, abych ji po vší zemi hlásal.

A tak jsem o ní mluvil v Judei, v Řecku, na ostrovech i v tomto bezbožném městě, když jsem tu byl poprvé jako vězeň. Ale teď, když mě sem pozval Petr, můj nadřízený, vstoupím do toho domu, abych sklonil tu pyšnou hlavu Kristovi k nohám a zasil zrno do kamenité půdy, již Pán svlaží, aby vydala bohatou žeň.”

A vstal. Crispovi v tomto okamžiku připadal ten malý, přihrbený človíček tím, čím ve skutečnosti byl, totiž obrem, který pohne základy světa a zmocní se národů i zemí.

KAPITOLA 6

Petronius Viniciovi:

“Slituj se, carissime, a nenapodobuj ve svých dopisech ani Lakedaimoňany, ani Julia Caesara. Kdybys aspoň mohl napsat tak jako on: veni, vidi, vici! – dovedl bych lakoničnost ještě pochopit. Jenže tvůj dopis znamená koneckonců: veni, vidi, fugi; protože však takový konec celé záležitosti naprosto odporuje tvé povaze, protože jsi byl raněn a protože se nakonec děly s tebou různé neobyčejné věci, potřebuje tvůj dopis vysvětlení. Nevěřil jsem svým očím, když jsem se dočetl, že onen Lyg uškrtil Krotóna tak hravě, jako kaledonský pes škrtí v hibernských údolích vlka. Ten člověk stojí za tolik zlata, kolik sám váží, a záleželo by jen na něm, aby se stal caesarovým oblíbencem. Jakmile se vrátím do města, musím se s ním blíže seznámit a dám si ho odlít do bronzu. Měděnobradý pukne zlostí, až mu povím, že je to podle skutečnosti. Skutečně atletická těla jsou stále vzácnější, i v Itálii, i v Řecku; o Východě škoda mluvit a Germáni, i když jsou hezky rostlí, mají svaly pokryty tukem a jsou spíše mohutní než silní. Vyzvěď od Lyga, je-li výjimkou, anebo je-li v jeho zemi více takových lidí. Budeme-li ty nebo já musit někdy z úřední povinnosti uspořádat hry, bude dobře vědět, kde hledat nejlepší těla.

Ale chvála všem východním i západním bohům, že jsi z takových rukou vyšel s duší v těle. Bezpochyby jsi zůstal naživu proto, že jsi patricius a konsulův syn, ale všecko to, co tě potkalo, mne nanejvýš udivuje: i ten hřbitov, na němž ses octl mezi křesťany, i oni sami, i jejich jednání s tebou, i později Lygiin útěk a konečně ten zvláštní smutek a neklid, který čiší z tvého krátkého dopisu. Vysvětli mi to, protože mnoha věcem nerozumím, a chceš-li vědět pravdu, povím ti otevřeně, že nechápu: ani křesťany, ani tebe, ani Lygii.

A nediv se, že se já, jehož kromě mé vlastní osoby zajímá málo věcí na světě, vyptávám na to všechno tak překotně. Měl jsem svůj podíl na tom všem, co se přihodilo, je to tedy do jisté míry i má záležitost. Piš rychle, nemohu totiž přesně říci, kdy se uvidíme.

V hlavě Měděnobradého se mění plány jako jarní větry. Teď, co je v Beneventu, má chuť jet přímo do Řecka a nevracet se do Říma. Tigellinus mu však radí, aby se vrátil, třeba jen na nějaký čas, protože lid, jemuž se už příliš stýská po jeho osobě (rozuměj: po hrách a po chlebu), mohl by se vzbouřit. Nevím tedy, jak to dopadne. Jestliže zvítězí Achajsko, zatoužíme možná po Egyptu. Naléhal bych na tebe velmi, abys sem přijel, protože si myslím, že v takovém duševním stavu by cesta a naše zábavy byly pro tebe lékem, jenže bys nás tu už nemusil stihnout. Ale uvaž, zda by sis pak neměl raději odpočinout na svých statcích na Sicílii, než sedět v Římě. Napiš mi obšírně o sobě – a buď zdráv!

Nepřipojuji tentokrát žádná přání kromě toho, abys byl zdráv, protože, u Polluxe, nevím, co bych ti měl přát.”

Když Vinicius obdržel tento dopis, neměl zpočátku vůbec chuť odpovídat. Měl dojem, že to nestojí za to, že to nikomu k ničemu nebude, nic nevysvětlí a nic nerozřeší. Zmocnila se ho znechucenost a pocit marnosti života. A k tomu všemu se mu zdálo, že ho Petronius vůbec nepochopí a že se stalo něco, co je oba od sebe rozdělilo. Nevyznal se ani sám v sobě. Když se vrátil ze Zátibří do své rozkošné insuly na Carinách, byl ještě zesláblý a vyčerpán a v prvních dnech nacházel v odpočinku, v pohodlí a v hojnosti, které ho obklopovaly, jisté uspokojení. Avšak tato spokojenost trvala jen krátce. Brzy pocítil, že žije v prázdnotě, že všechno to, co bylo dosud jeho životním zájmem, teď pro něho vůbec neexistuje, anebo se scvrklo do sotva postřehnutelných rozměrů. Měl pocit, jako by mu někdo přeťal v duši struny, které ho až dosud spojovaly s životem, a nenahradil je novými. Při pomyšlení, že by mohl jet do Beneventa a pak do Achaje a ponořit se do života plného rozkoše a ztřeštěných výstředností, zmocnil se ho pocit prázdnoty a marnosti. “Nač? Co z toho budu mít?” To byly první otázky, které se mu mihly hlavou.

A také mu poprvé v životě napadlo, že kdyby se tam rozjel, hovory s Petroniem, jeho důvtipnost, jiskrnost, jeho uhlazené formulace myšlenek a hledání přiléhavých slov pro každou myšlenku mohly by jej teď unavovat.

Na druhé straně však jej začala unavovat i osamocenost. Všichni jeho známí byli s caesarem v Beneventu, musil tedy sedět doma sám, hlavu plnu myšlenek a srdce plno citů, v nichž se nevyznal. Přicházely však okamžiky, kdy se domníval, že kdyby si mohl s někým popovídat o tom všem, co se v něm děje, snad by pak byl schopen to vše sám nějak vzít do ruky, uspořádat si to a lépe se v tom vyznat. Ovlivněn touto nadějí rozhodl se po několika prováhaných dnech Petroniovi přece jen odpovědět, a třebaže si nebyl jist, odešle-li mu vůbec tuto odpověď, přece jen ji načrtl těmito slovy:

“Chceš, abych psal obšírněji, dobrá tedy; dovedu-li to jasněji, nevím, protože já sám nejsem s to rozmotat řadu uzlů. Psal jsem ti o svém pobytu u křesťanů i o jejich jednání s nepřáteli, za něž měli právo pokládat i mne a Chilóna, pak o dobrotě, s jakou mě ošetřovali, i o Lygiině zmizení. Ne, milý: neušetřili mě proto, že jsem konsulův syn. Takové ohledy pro ně neexistují, odpustili přece i Chilónovi, ačkoliv jsem je sám vybízel, aby ho zakopali v zahradě. Jsou to lidé, jaké svět dosud neviděl, a učení, jaké svět dosud neslyšel. Nic více ti nedovedu říci – a kdokoli by je chtěl měřit naším měřítkem, zmýlí se. Zato však ti povím, že kdybych ležel se zlomenou rukou ve svém vlastním domě a kdyby o mne pečovali mí lidé, nebo dokonce mí příbuzní, měl bych sice dozajista větší pohodlí, ale nepocítil bych ani polovinu té starostlivosti, kterou jsem poznal u nich. A věz i to, že i Lygie je stejná jako ostatní. Kdyby byla mou sestrou nebo manželkou, nemohla by mě ošetřovat cituplněji. Nejednou mi naplňovala srdce radost, domníval jsem se totiž, že jen láska je s to prodchnout člověka takovou něžností. Nejednou jsem ji vyčetl z její tváře a z jejích očí, a věříš mi, že v takových okamžicích jsem se mezi těmi prostými lidmi, v chudé světnici, která jim byla zároveň kuchyní i tricliniem, cítil šťastnější než kdykoli předtím? Ne!

Nebyl jsem jí lhostejný a ještě dnes se mi zdá, že by bylo nehorázné myslit si něco jiného. A přece táž Lygie uprchla tajně přede mnou z Miriamina bytu. Vysedávám tu teď celé dny, hlavu v dlaních, a uvažuji, proč to udělala. Psal jsem ti, jak jsem se jí sám nabídl, že ji vrátím Aulům? Odmítla sice, prý je to už nemožné, jednak proto, že Aulové odjeli na Sicílii, jednak pro pověsti, které šíří otroci od domu k domu, takže se dostanou až na Palatin. Caesar by ji mohl Aulům opět vzít. To je pravda! Lygie však věděla, že už na ni déle naléhat nebudu, že se vzdávám cesty násilí, ale protože ji nemohu ani přestat milovat, ani bez ní žít, že ji uvedu do svého domu ověnčenými dveřmi a posadím ji ke krbu na posvěcenou kůži… A přesto utekla! Proč? Nic jí už přece nehrozilo. Jestliže mě nemiluje, mohla mě odmítnout. Den předtím jsem poznal podivného člověka, nějakého Pavla z Tarsu, který se mnou mluvil o Kristovi a o jeho učení a mluvil tak přesvědčivě, že jsem měl dojem, že každé jeho slovo, aniž by tomu chtěl, drtí v prach veškeré základy, na nichž stojí náš svět. Týž člověk mě navštívil po jejím útěku a řekl mi:

,Až Bůh otevře tvé oči světlu a sejme z nich bělmo, jak je sňal z mých očí, pak poznáš, že jednala správně, a pak ji snad opět najdeš.’ A já si tu lámu hlavu nad těmito slovy, jako bych je byl uslyšel z Pythiiných úst v Delfách. Chvílemi se mi zdá, že už trochu rozumím.

Křesťané, protože milují lidi, jsou nepřáteli našeho života, našich bohů a … našich zločinů. Lygie tedy utekla ode mne jako od člověka, který do tohoto světa patří a s nímž by musila žít život, který křesťané považují za hříšný. Řekneš snad, že mohla-li mě odmítnout, nemusila prchat. Ale což, jestliže mě miluje? Je-li tomu tak, pak chtěla utéci před láskou. Při pouhém pomyšlení na to mám sto chutí poslat otroky do všech římských uliček a rozkázat jim, aby vyvolávali po domech: ,Vrať se, Lygie!’ Ale přestávám rozumět, proč to udělala. Já bych jí přece nebránil, aby si věřila ve svého Krista, a sám bych mu v atriu postavil oltář. O jednoho nového boha více, co by mi to udělalo? A proč bych v něho nemohl uvěřit nakonec i já, který ve staré bohy nijak zvlášť nevěřím? Vím naprosto jistě, že křesťané nikdy nelžou; a oni říkají, že Kristus vstal z mrtvých. Člověk by tohle nemohl přece udělat. Onen Pavel z Tarsu, který je římským občanem, ale který, jako Žid, zná staré hebrejské knihy, mi povídal, že Kristův příchod předpovídali proroci už celých tisíc let. To vše jsou neobyčejné věci, ale cožpak nás neobyčejnost neobklopuje ze všech stran? Nepřestalo se přece ještě mluvit o Apolloniovi z Tyany. To, co tvrdil Pavel, že totiž není celá říše bohů, nýbrž že je jen jeden, to se mi zdá rozumné. Prý i Seneca je toho mínění a před ním už bylo mnoho jiných. Kristus byl, dal se ukřižovat, aby spasil svět, a vstal z mrtvých. To vše je naprosto jisté, nevidím tedy důvodu, proč bych měl zatvrzele setrvávat v opačných názorech anebo proč bych mu neměl postavit oltář, když bych byl ochoten postavit jej dejme tomu Serapidovi. Ba nepřišlo by mi ani zatěžko zříci se ostatních bohů, vždyť přece žádný rozumnější mozek v ně stejně nevěří. Jenže se zdá, že to vše křesťanům ještě pořád nestačí. Nestačí ctít Krista, je ještě nutno žít podle jeho učení. A tady teprve stojíš jakoby na břehu moře, které ti přikazují přejít pěšky. Kdybych jim to byl slíbil, vycítili by sami, že jsou to prázdná slova v mých ústech. Pavel mi to řekl otevřeně. Ty víš, jak miluji Lygii, a víš, že není nic, co bych pro ni neudělal. Ale přesto bych ani na její prosbu nebyl s to zvednout na svých zádech Soracte nebo Vesuv, ani nabrat do dlaní Trasumenské jezero, ani přebarvit své černé oči na modré, jaké mají Lygové. Kdyby to žádala, chtěl bych, jenže to není v mé moci. Nejsem filozof, ale nejsem ani tak hloupý, jak jsem se ti snad nejednou zdál. Nuže, řeknu ti tohle: nevím, jak to křesťané dělají, že žijí, ale vím zato, že tam, kde začíná jejich učení, tam končí římská nadvláda, tam končí Řím, tam končí život, rozdíl mezi poraženým a vítězem, mezi bohatým a chudým, mezi pánem a otrokem, tam končí hodnosti, tam končí caesar, zákony a celý řád světa, a místo toho všeho přichází Kristus a jakési milosrdenství, které dosud neexistovalo, a jakási dobrota, odporující lidskému i našemu římskému instinktu. Je pravda, Lygie mě zajímá více než celý slavný Řím a jeho světovláda, ať se pro mne za mne propadne svět, jen když ji budu mít ve svém domě. Ale to s tím nemá nic společného. Pro ně, pro křesťany, nestačí souhlasit slovy, je také třeba cítit, že je to tak správné, a nemít v duši nic jiného. Jenže já, bohové mi to dosvědčí nemohu! Chápeš, co to znamená? V mé povaze je něco, co se tomu učení vzpírá, a i kdyby je má ústa oslavovala, i kdybych se přizpůsoboval jeho předpisům, rozum i srdce by mi říkaly, že to dělám z lásky, pro Lygii, a že nebýt jí, nic na světě by mi nebylo protivnější. A je to zvláštní, že takový Pavel z Tarsu to chápe a že přes všechnu svou prostotu a svůj nízký původ to chápe i onen starý theurgos Petr, nejvyšší mezi nimi, který byl Kristovým učedníkem. A víš ty, co dělají? Modlí se za mne a vyprošují mi něco, čemu říkají milost; jenže na mne sestupuje jen neklid a větší a větší stesk po Lygii.

Psal jsem ti přece, že odešla tajně, ale při odchodu mi nechala kříž, který sama upletla z větviček zimostrázu. Když jsem se probudil, našel jsem ho u lůžka.

Mám ho teď v larariu a sám nevím, proč k němu vždycky přistupuji, jako by v něm bylo něco božského, totiž s úctou a s bázní. Mám jej rád, protože ho vázaly její ruce, ale nenávidím ho, protože nás rozděluje. Někdy se mi zdá, že jsou v tom všem nějaká kouzla a že theurgos Petr, i když o sobě říká, že je prostým rybářem, je větší než Apollonios a než všichni ostatní, kteří byli před ním, a že to on očaroval všecky, Lygii, Pomponii a mne samého.

Píšeš, že z mého předchozího dopisu vane neklid a smutek. Smutek je nasnadě, vždyť jsem ji znovu ztratil, a neklid je v něm proto, že se ve mně přece jen něco změnilo. Říkám ti upřímně, že není nic, co by odporovalo mé povaze více než toto učení, ale přesto se od doby, kdy jsem se s ním setkal, nepoznávám. Kouzla nebo láska?… Kirké svým dotekem měnila lidská těla, a mně změnili duši. Tohle mohla udělat snad jediná Lygie, anebo spíše Lygie pomocí toho podivného učení, které vyznává. Když jsem se od nich vrátil domů, nikdo mě neočekával. Myslili si, že jsem v Beneventu a že se tak brzy nevrátím, našel jsem tedy doma nepořádek, opilé otroky a zastihl jsem je při hostině, kterou si uspořádali v mém tricliniu. Spíše by se byli nadáli smrti než mne a méně by se jí byli vyděsili. Víš, jak pevnou rukou vedu svůj dům, a tak všechno, co žilo, padlo na kolena a někteří strachem dokonce poomdlévali. A víš, co jsem udělal já? V prvním okamžiku jsem chtěl volat po rákoskách a po rozžhaveném železu, ale hned potom se mne zmocnil jakýsi stud – věř nebo nevěř – i soucit s těmi ubožáky; jsou mezi nimi i staří otroci, které za Augustových časů přivezl od Rýna ještě můj děd M. Vinicius. Zavřel jsem se sám v knihovně a tam mi napadly ještě podivnější myšlenky, že se totiž po všem tom, co jsem slyšel a viděl u křesťanů, nehodí, abych nakládal s otroky tak, jak jsem s nimi nakládal dosud, a že jsou to také lidé.

Otroci chodili několik dnů ve smrtelné úzkosti, domnívajíce se, že otálím proto, abych mohl vymyslit o to krutější trest, ale já jsem je netrestal a nepotrestal, protože jsem nebyl s to! Třetího dne jsem je zavolal a řekl jsem jim: ,Odpouštím vám, a vy se snažte pilnou prací odčinit své viny!’ Padli po těch slovech na kolena, slzy jim tekly, vztahovali ke mně s jásotem ruce a nazývali mě pánem a otcem, a já – říkám ti to s pocitem studu – já jsem byl také dojat. Zdálo se mi v těch okamžicích, že vidím sladkou Lygiinu tvář a její oči zalité slzami a děkující mi za tento můj čin. Pro pudor!

Cítil jsem, že i mně zvlhly oči… Víš, k čemu se ti přiznám? Že jsem bez ní bezmocný, že je mi těžko samotnému, že jsem prostě nešťastný a že můj smutek je větší, než se snad domníváš… Ale pokud jde o mé otroky, zarazila mě jedna věc. Odpuštění, kterého se jim dostalo, nejen že je neučinilo drzejšími, nejen že neuvolnilo kázeň, nýbrž právě naopak, strach je nikdy nepobízel k tak pečlivé službě, k jaké je pobízí vděčnost. Nejen že slouží; nýbrž zdá se, že přímo soutěží v odhadování mých myšlenek. A já ti o tom píši proto, že když jsem den předtím, než jsem opustil křesťany, pověděl Pavlovi, že svět by se pod účinkem jeho učení rozpadl jako sud bez obručí, Pavel mi odpověděl: ,Silnější obručí než hrůza je láska.’ A teď vidím, že v některých případech může ten názor být správný. Ověřil jsem si jej také u klientů, kteří se dozvěděli o mém návratu a sběhli se přivítat mě. Víš, že jsem k nim nebyl nikdy příliš lakomý, ale ještě můj otec jednával s nimi ze zásady povýšeně a mne naučil podobnému jednání. Nuže nyní, když jsem spatřil ty ošumělé pláště a vyhladovělé obličeje, opět se mne zmocnil jakoby pocit lítosti. Rozkázal jsem, aby jim dali najíst, a pak jsem s nimi hovořil; několik jsem jich oslovil jménem, několika jsem se zeptal na jejich ženy a děti a opět jsem viděl slzy v očích a znovu jsem měl dojem, že to vidí Lygie, že má radost a že to schvaluje… Nevím, začínají-li se mi mást smysly anebo mate-li mi je láska, vím však, že mám neustále pocit, že ona se na mne zpovzdáli dívá, a bojím se udělat něco, co by ji mohlo zarmoutit a urazit. Ano, Caie! Přece jen mi změnili duši a někdy je mi takto dobře, někdy však se tou myšlenkou zase trápím, neboť se obávám, že mi vzali mou bývalou mužnost, bývalou energii a že se snad už ani nehodím nejen pro úřad, soud a hostiny, ale ani pro válku. Jsou v tom určitě kouzla! A změnili mě do té míry, že ti povím i to, co mi napadalo, ještě když jsem ležel nemocen: že kdyby se Lygie podobala Nigidii, Poppaei, Crispinille a jiným našim rozvedenkám, kdyby byla stejně špatná, stejně nemilosrdná a stejně lehká jako ony, že bych ji nemiloval tak, jak ji miluji. Ale jestliže ji miluji pro to, co nás rozděluje, pak snad vytušíš, jaký chaos vzniká v mé duši, v jakých temnotách žiji, jak před sebou nevidím jisté cesty a jak strašně nevím, co počít. Můžeme-li přirovnat život k prameni, pak v mém prameni teče místo vody neklid. Žiji nadějí, že ji snad spatřím, a někdy se mi zdá, že se to musí stát… Ale co se mnou bude za rok, za dva, to nevím a nemohu to tušit. Z Říma neodjedu. Nesnesl bych společnost augustiánů, a pak – jedinou útěchou v mém smutku a neklidu je mi pomyšlení, že jsem blízko Lygie, že se snad prostřednictvím lékaře Glauka, který slíbil, že mě navštíví, nebo prostřednictvím Pavla z Tarsu tu a tam o ní něco dozvím. Ne! Neopustil bych Řím, ani kdybyste mi slibovali místodržitelství v Egyptě. Věz také, že jsem u sochaře objednal náhrobní kámen pro Gula, kterého jsem v hněvu zabil.

Příliš pozdě jsem si uvědomil, že on mě přece nosil na rukou a první mě učil, jak mám vkládat do luku šípy.

Nevím, proč se teď ve mně probudila vzpomínka na něho, vzpomínka, která se podobá lítosti a výčitce…

Jestliže tě překvapí to, co píši, pak ti odpovím, že mne to nepřekvapuje o nic méně, ale píši ti naprostou pravdu. Buď zdráv!”

KAPITOLA 7

Na tento dopis nedostal už Vinicius odpověď. Petronius totiž neodpisoval, neboť patrně očekával, že caesar dá co nevidět rozkaz k návratu do Říma. Zpráva o tom se nějak roznesla po městě a vzbudila velikou radost v srdcích lůzy, které se stýskalo po hrách a po rozdávání obilí a oleje, jejichž velké zásoby byly nahromaděny v Ostii. Konečně Helios, Neronův propuštěnec, oznámil jeho návrat v senátu. Avšak Nero, nalodiv se s celým dvorem na Misenském mysu, vracel se pomalu a zastavoval se v pobřežních městech, buď aby si odpočinul, anebo aby vystupoval v divadlech. V Minturnách, kde opět veřejně zpíval, zdržel se dokonce přes deset dnů, ba uvažoval i o tom, nemá-li se vrátit do Neapole a vyčkat tam jara, které ostatně dávalo tušit, že přijde dříve než obvykle a že bude teplé. Celou tu dobu žil Vinicius uzavřen ve svém domě s myšlenkami na Lygii a na všechny ty nové věci, které mu naplňovaly nitro a vnášely do něho dosud neznámé představy a city. Jen tu a tam se vídal s lékařem Glaukem, jehož každá návštěva ho naplňovala vnitřní radostí, protože s ním mohl mluvit o Lygii. Glaukos sice nevěděl, kde našla útulek, ujišťoval ho však, že církevní starší ji zahrnuli starostlivou péčí. A jednou, dojat Viniciovým smutkem, řekl mu, že apoštol Petr pokáral Crispa za to, že vyčítal Lygii její pozemskou lásku.

Když to mladý patricius uslyšel, zbledl vzrušením.

I jemu se nejednou zdálo, že není Lygii lhostejný, ale stejně často upadal do pochybností a nejistoty. Teď tedy poprvé uslyšel potvrzení svých tužeb a nadějí z cizích úst, a k tomu ještě z úst křesťana. V prvním návalu vděčnosti se chtěl rozběhnout k Petrovi, ale když se dozvěděl, že není v městě a že učí v okolí, zapřísahal Glauka, aby ho k němu zavedl, a slíbil, že za to bohatě obdaruje chudé z křesťanské obce. Domníval se také, že jestliže ho Lygie miluje, pak už jen tato skutečnost odstraňuje všechny překážky, zvláště když byl ochoten kdykoliv vzdát úctu Kristovi. Avšak Glaukos, třebaže ho vytrvale přemlouval ke křtu, neodvážil se mu zaručit, že tím okamžitě získá Lygii, a řekl mu, že křest si musí člověk přát pro křest sám a z lásky ke Kristovi, a nikoli z nějaké jiné příčiny. “Je nutno mít i duši křesťanskou,” řekl mu – a Vinicius, i když ho každá překážka pobuřovala, začínal už chápat, že Glaukos mluví jako křesťan to, co mluvit musí. Sám si už dobře uvědomoval, že jednou z největších změn v jeho povaze je to, že kdysi měřil lidi a věci jen svým vlastním egoismem, kdežto nyní že se pomalu učí myšlence, že jiné oči mohou vidět jinak, že jiné srdce může jinak cítit a že správné nemusí být vždycky to, co se shoduje s osobním prospěchem.

Měl také často chuť setkat se s Pavlem z Tarsu, jehož slova v něm vzbudila zvědavost a neklid. Sestavoval si v duchu důkazy, jimiž bude bojovat proti jeho učení, odporoval mu v myšlenkách, ale přesto ho chtěl vidět a slyšet. Jenže žid Pavel odjel do Aricie. A když ho i Glaukos začal navštěvovat řidčeji, octl se Vinicius v naprosté osamocenosti. Tehdy začal opět probíhat zákoutími na okraji Subury i úzkými uličkami na Zátibří v naději, že aspoň z dálky spatří Lygii. Ale když ho zklamala i tato naděje, začala se mu v srdci rozmáhat nuda a netrpělivost. Nakonec přišla doba, že se v něm ještě jednou ozvala jeho stará povaha, a to s takovou silou, s jakou se vlna za přílivu vrací k břehu, který opustila. Zdálo se mu, že byl hlupák, že si zbytečně zatěžoval hlavu věcmi, které ho uvrhly do smutku, a že musí brát ze života, co se jen dá. Rozhodl se, že zapomene na Lygii nebo že bude aspoň hledat rozkoš a požitky mimo ni. Cítil však, že je to poslední pokus, a tak se vrhl do víru života se vší jemu vlastní slepou energií a náruživostí. A zdálo se, že život sám mu k tomu dodává odvahy. Město, přes zimu odumřelé a vylidněné, začalo opět ožívat nadějí na brzký caesarův příjezd. Chystalo mu slavnostní uvítání. A k tomu nastávalo jaro: sníh zmizel pod dechem afrických větrů, vanoucích z vrcholků Albských hor. Trávníky v zahradách se pokryly fialkami. Na forech a na Martově poli se to zahemžilo lidmi, které hřálo slunce den ze dne teplejší. Na Via Appia, která byla obvyklým místem pro projížďky za město, zavládl ruch bohatě zdobených povozů. Podnikaly se už výlety do Albských hor. Mladé ženy se pod záminkou, že jdou obětovat Junoně v Lanuviu nebo Dianě v Aricii, vytrácely z domu a za městem hledaly dojmy, společnost, schůzky a rozkoš. Tady Vinicius spatřil jednoho dne mezi nádhernými dvoukolými kočáry velkolepou carruku Petroniovy Chrysothemidy; vpředu běželi dva obrovští moloští psi a vůz byl obklopen zástupem mládeže i starých senátorů, které zdržely úřední povinnosti ve městě. Chrysothemis, řídící sama čtyřspřeží malých korsických koníků, rozdávala kolem úsměvy a lehké šlehy zlatým bičem, když však spatřila Vinicia, zastavila koně a pozvala ho do carruky a pak do svého domu na hostinu, která trvala celou noc. Vinicius se na hostině opil tak, že si ani nepamatoval, kdy ho odvezli domů. Pamatoval se však, že když se ho Chrysothemis zeptala na Lygii, urazil se, a jsa už opilý, vylil jí na hlavu číši falernského. Když o tom, už střízlivý, uvažoval, ještě stále cítil hněv. Ale o den později ho Chrysothemis, která patrně zapomněla na urážku, navštívila v jeho domě a znovu ho vzala na Appijskou silnici. Pak byla u něho na večeři, při níž se mu přiznala, že se jí už dávno znudil nejen Petronius, nýbrž i jeho loutnista a že její srdce je tedy volné. Asi týden se objevovali spolu, ale nezdálo se, že by tento poměr měl být stálý.

Ačkoliv od příhody s falernským vínem nepadlo nikdy Lygiino jméno, Vinicius se přece jen nemohl zbavit myšlenek na ni. Měl neustále pocit, že její oči ho pozorují, a tento pocit ho zneklidňoval jako jakási bázeň.

Zlobil se sám na sebe, ale za nic na světě se nemohl zbavit ani dojmu, že Lygii zarmucuje, ani lítosti, kterou toto vědomí vzbuzovalo. Po prvním žárlivém výstupu, který mu Chrysothemis sehrála kvůli dvěma syrským děvčatům, jež si koupil, krobiánsky ji od sebe vyhnal. Nepřestal se sice ihned brodit v rozkoších a prostopášnostech, naopak, dělal to jakoby Lygii na zlost, ale nakonec si uvědomil, že myšlenky na ni ho neopouštějí ani na chvíli, že jen a jen ona je příčinou jeho jak špatných, tak i dobrých činů a že ho skutečně nezajímá na světě nic kromě ní. Tu se ho zmocnila znechucenost a únava. Rozkoše se mu zprotivily a zůstaly jen výčitky. Zdálo se mu, že je bídák, a tento pocit ho naplnil nesmírným údivem, neboť dříve považoval za dobré vše, co se mu hodilo. Konečně ztratil svou nenucenost, sebejistotu a upadl do naprosté netečnosti, z níž ho nedovedla vyburcovat ani zpráva o caesarově návratu. Nic ho teď už nezajímalo, ba ani k Petroniovi se nevydal tak dlouho, dokud mu Petronius sám neposlal pozvání a svou lektiku.

Když ho spatřil, i když byl Petroniem uvítán s radostí, odpovídal na jeho otázky neochotně. A teprve po chvíli v něm vybuchly dlouho potlačované city a myšlenky a vytryskly mu z úst mohutným proudem slov.

Ještě jednou vyprávěl podrobně o tom, jak hledal Lygii, o svém pobytu mezi křesťany, o všem, co tam viděl a slyšel, o všem, co se mu rojilo v hlavě a v srdci, a nakonec začal naříkat, že upadl do zmatku, v němž ztratil klid, schopnost rozlišovat věci a hodnotit je. Teď ho nic neláká, nic mu nechutná, neví, čeho se má držet a co dělat. Je schopen Krista uctívat i pronásledovat ho, chápe velikost jeho učení, ale zároveň k němu pociťuje nepřekonatelný odpor. Pochopil, že i kdyby Lygii dostal, nebude úplným jeho majetkem, protože se o ni bude musit dělit s Kristem. A tak tedy žije, jako by nežil: bez naděje, bez vyhlídek, bez víry ve štěstí a kolem dokola jsou temnoty, z nichž, tápaje, hledá východ, nemůže jej však najít.

Zatímco vyprávěl, pozoroval Petronius jeho změněný obličej, jeho ruce, které natahoval při řeči podivně před sebe, jako by skutečně hledal cestu ve tmě, a uvažoval. Pojednou vstal, přistoupil k Viniciovi a rozhrnul prsty jeho vlasy nad uchem.

“Víš,” zeptal se, “že máš na skráni několik šedivých vlasů?”

“To je možné,” odpověděl Vinicius. “Nepřekvapí mě, jestliže mi brzy zbělají všechny.”

Oba zmlkli. Petronius byl rozumný člověk a nejednou se zamýšlel nad lidskou duší a nad životem.

Avšak celkem vzato, život v tomto světě, v němž oba žili, mohl být sice navenek šťastný nebo nešťastný, ale vnitřně býval klidný. Tak jako mohl blesk nebo zemětřesení rozbořit chrám, tak mohlo neštěstí rozbít život, sám v sobě však sestával tento život z přímých a harmonických linií, bez jakýchkoli zmatků. Tentokrát bylo však ve Viniciových slovech něco jiného a Petronius se octl poprvé v životě tváří v tvář řadě myšlenkových uzlů, které zde dosud nikdo nerozmotával. Byl natolik rozumný, že cítil jejich závažnost, ale přes všechnu svou bystrost nedovedl odpovědět na položené otázky – a konečně, po dlouhém mlčení, řekl:

“To jsou snad kouzla.”

“Také jsem si to myslil,” odpověděl Vinicius. “Nejednou jsem měl dojem, že jsme oba dva očarováni.”

“A co kdybys,” řekl Petronius, “zašel například k Serapidovým kněžím? Není pochyb, že je mezi nimi – jako ostatně mezi všemi kněžími – mnoho podvodníků, jsou tam však i takoví, kteří vnikli do prapodivných tajemství.”

Povídal to však, aniž tomu věřil, nejistým hlasem, neboť sám cítil, jak zbytečně, ba směšně může tato rada vypadat v jeho ústech.

Vinicius si začal třít čelo a řekl:

“Kouzla! Viděl jsem kouzelníky, kteří využívali podzemní, neznámé síly, aby se obohatili, viděl jsem i takové, kteří je využívali ke škodě svých nepřátel.

Ale křesťané žijí přece v chudobě, nepřátelům odpouštějí, hlásají pokoru, ctnost a milosrdenství – co by tedy měli z kouzel a proč by jich měli používat?…”

Petronia začalo zlobit, že jeho rozum není s to najít na nic z toho odpověď ale protože se k tomu nechtěl přiznat, odpověděl, jen aby nějakou odpověď dal:

“Je to nová sekta…”

A po chvíli řekl:

“U božské obyvatelky pafských hájů! Jak to vše kazí život! Ty se obdivuješ dobrotě a ctnosti těchto lidí, já ti však povídám, že jsou špatní, protože jsou to nepřátelé života, tak jako nemoci a jako sama smrt. Stejně jich už máme dost! Nepotřebujeme ještě křesťany.

Jen si to spočti: nemoci, caesar, Tigellinus, caesarovy básně, ševci, kteří vládnou potomkům starých Quiritů, propuštěnci, kteří zasedají v senátě! U Kastora! Dost toho! Je to zhoubná a odporná sekta! Zkoušel jsi už otřást se z toho smutku a užít trochu života?”

“Zkoušel,” odpověděl Vinicius.

A Petronius se rozesmál a řekl:

“Ach ty zrádce! Otroci šíří zprávy rychle: svedl jsi mi Chrysothemidu!”

Vinicius mávl znechuceně rukou.

“Buď jak buď, já ti děkuji,” pokračoval Petronius.

“Pošlu jí pár střevíčků vyšívaných perlami; v mém milostném jazyce to znamená: ,Odejdi.’ A jsem ti povinován dvojí vděčností: jednak za to, že jsi nepřijal Euniké, jednak za to, že jsi mě zbavil Chrysothemidy. Poslouchej: vidíš před sebou člověka, který ráno vstával, koupal se, chodil na hostiny, měl Chrysothemidu, psával satiry, ba někdy dokonce proplétal prózu verši, ale který se nudil jako caesar a nedovedl se často ubránit ponurým myšlenkám. A víš, proč tomu tak bylo? Proto, že jsem hledal daleko to, co bylo blízko… Krásná žena má vždycky cenu tolika zlata, kolik sama váží, ale žena, která k tomu ještě miluje, ta je prostě k nezaplacení. Tu nekoupíš ani za všechny Verrovy poklady.

Teď si říkám toto: naplňuji život štěstím jako číši nejlepším vínem, které vydala země, a piji, dokud mi neumdlí ruka a nezblednou rty. Co bude dále, toho nedbám. A to je má nejnovější filozofie.”

“Vyznával jsi ji vždycky. Není v ní nic nového!”

“Je v ní obsah, který dřív neměla.”

Po těchto slovech zavolal Euniké. Vešla, oděna v bílé roucho, zlatovlasá, už ne bývalá otrokyně, ale jakoby bohyně lásky a štěstí.

On jí rozpřáhl vstříc paže a řekl:

“Pojď!”

Přiběhla k němu, sedla si mu na kolena, ovinula mu paže kolem krku a hlavu mu položila na hruď. Vinicius viděl, jak se její tváře začaly pomalu pokrývat nádechem purpuru, jak se oči postupně zatahovaly mlhou. Oba tvořili spolu nádherné sousoší lásky a štěstí.

Petronius sáhl do mělké vázy, stojící vedle na stole, vyňal z ní plnou hrst fialek a začal jimi obsypávat hlavu, prsa i stolu Euniké. Pak stáhl tuniku s jejích ramen a řekl:

“Šťasten, kdo jako já našel lásku, skrytou v takovémto těle… Někdy se mi zdá, že jsme dvojice bohů… Jen se podívej: vytvořil snad někdy Praxiteles, Myrón, Skopas nebo Lysippos krásnější tvary? Najdeš snad na Paru nebo v Pentelikonu takový mramor, tak teplý, růžový a milující? Jsou lidé, kteří olíbávají okraje váz, ale já hledám raději rozkoš tam, kde ji skutečně mohu najít.”

Po těchto slovech začal svými rty bloudit po jejích ramenou a šíji. Euniké se rozechvěla blahem, její oči se hned přivíraly, hned zase otvíraly s výrazem nevýslovné rozkoše. Petronius zvedl po chvíli svou aristokratickou hlavu, otočil se k Viniciovi a řekl:

“A teď uvaž, co jsou proti tomu tví ponuří křesťané. A jestliže nevidíš ten rozdíl, jdi si k nim… Ale tento pohled tě vyléčí.”

Viniciovi se rozšířilo chřípí, jímž procházela vůně fialek, naplňující celou místnost, a zbledl. Napadlo mu totiž, že kdyby mohl takto bloudit ústy po Lygiiných ramenou, byla by to jakási svatokrádežná rozkoš, tak nesmírná, že by mu pak bylo jedno, i kdyby se třeba svět propadl. Protože si však už zvykl uvědomovat si rychle, co se v něm odehrává, zpozoroval, že i nyní myslí na Lygii, a jen na ni.

A Petronius řekl:

“Euniké, přikaž, božská, aby nám dali věnce na hlavu a přinesli snídani.”

Když odešla, oslovil Vinicia:

“Chtěl jsem ji osvobodit, a víš, co mi odpověděla?

,Raději budu tvou otrokyní než caesarovou ženou.’

A nechtěla na to přistoupit. A tak jsem ji osvobodil bez jejího vědomí. Praetor mi to udělal kvůli a nevyžadoval její přítomnost. Ale ona o tom neví, stejně jako neví, že kdybych zemřel, bude jí patřit tento dům a všechny mé klenoty, kromě gem.”

Po těchto slovech vstal, prošel se po pokoji a řekl:

“Láska mění někoho více, někoho méně, ale změnila i mne. Kdysi jsem měl rád vůni verbeny, ale protože Euniké má raději fialky, i já jsem si je zamiloval nade vše a od chvíle, co přišlo jaro, dýchám jen fialkami.”

Tady se zastavil před Viniciem a zeptal se:

“A ty? Držíš se stále nardu?”

“Dej mi pokoj!” odpověděl mladík.

“Chtěl jsem, aby sis blíže prohlédl Euniké, a vypravuji ti o ní proto, že snad i ty hledáš daleko to, co je blízko. Možná že i pro tebe bije někde v tvých otrockých cubiculech věrné a upřímné srdce. Přilož na své rány takový balzám. Říkáš, že tě Lygie miluje? Je to možné! Ale jaká je to láska, když se odříká? Což to neznamená, že je tu něco silnějšího než ona? Ne, můj milý: Lygie, to není Euniké.”

Na to Vinicius odpověděl:

“Všecko je jenom jediné trápení. Viděl jsem tě, jak líbáš Euniké ramena, a pomyslil jsem si, že kdyby mi tak Lygie odhalila svá, pak ať se pod námi třeba země otevře! Ale už při samém pomyšlení na to se mne zmocnila jakási bázeň, jako kdybych se odvážil vztáhnout ruku na vestálku nebo měl v úmyslu zneuctít nějakého boha… Lygie není Euniké, jenže já chápu ten rozdíl jinak než ty. Tobě změnila láska čich, máš tedy raději fialky než verbenu, mně však změnila duši, a tak tedy přes svou ubohost a touhu dávám přednost tomu, aby Lygie byla taková, jaká je, než aby se podobala ostatním.”

Petronius pokrčil rameny.

“Pak ovšem – dobře ti tak. Ale já to nechápu.”

A Vinicius horečně odpověděl:

“Ano! Ano! My si už nemůžeme rozumět!”

Nastala opět chvíle mlčení. Pak promluvil Petronius:

“Ať Hádes pohltí tvé křesťany! Naplnili tě neklidem a zničili v tobě smysl života. Hádes ať je pohltí!

Mýlíš se, jestliže se domníváš, že je to dobročinné učení, protože dobročinné je to, co dává lidem štěstí – to jest krása, láska a moc, kdežto oni to vše zvou marností. Mýlíš se, nejsou spravedliví, protože budeme-li oplácet zlo dobrem, čím pak budeme oplácet dobro?

A ostatně, je-li za to i za ono stejná odměna, proč by pak měli být lidé dobří?”

“Ne! Odměna není stejná, ale podle jejich učení začíná až v příštím životě, který není dočasný.”

“S tím nechci nic mít, protože to teprve uvidíme, dá-li se něco vidět … bez očí. Pro mne jsou to zkrátka slaboši. Ursus uškrtil Krotóna, protože má údy z bronzu, ale jsou to hlupáci – a budoucnost nemůže patřit hlupákům.”

“Život pro ně začíná teprve smrtí.”

“To je totéž, jako by někdo řekl: den začíná nocí.

Máš v úmyslu unést Lygii?”

“Ne. Nemohu jí oplácet dobré zlým a přísahal jsem, že to neudělám.”

“Hodláš přijmout Kristovo učení?”

“Chci, ale má povaha je nesnáší.”

“A dovedeš na Lygii zapomenout?”

“Ne.”

“Tak cestuj.”

V tom okamžiku oznámili otroci, že snídaně je připravena, ale Petronius, který myslil, že připadl na dobrou myšlenku, cestou do triclinia pokračoval:

“Sjezdil jsi kus světa, ale jen jako voják, který spěchá na určené místo a cestou se nezdržuje. Pojeď s námi do Achaje. Caesar dosud nezavrhl úmysl vydat se tam. Po cestě se bude všude zastavovat, zpívat, shromažďovat věnce, vykrádat chrámy a nakonec se vrátí jako triumfátor do Itálie. Bude to něco jako tažení Bakcha a Apollóna v jedné osobě. Augustiáni, augustiánky, tisíce louten – u Kastora! Stálo by za to vidět to, protože svět neviděl dosud nic podobného.”

Tu si lehl na lavici před stolem, vedle Euniké, a zatímco mu otrok věnčil hlavu sasankovým věncem, pokračoval:

“Co jsi vlastně viděl v Corbulonových službách?

Nic! Prohlížel sis snad důkladně řecké chrámy, tak jako já, když jsem déle než dva roky putoval z rukou jednoho průvodce do rukou druhého? Byl jsi snad na Rhodu, podívat se na místo, kde stával kolos? Viděl jsi v Panopé ve Fokidě hlínu, z které lepil Prométheus lidi, anebo ve Spartě vejce, které snesla Léda, nebo v Athénách slavný sarmatský pancíř, vyrobený z koňských kopyt, anebo Agamemnónův koráb na Euboji, anebo číši, jejíž formou byl levý Helenin prs? Viděl jsi Alexandrii, Memfis, pyramidy, Isidin vlas, který si vytrhla ve smutku po Osiridovi? Slyšel jsi Memnónovo sténání? Svět je velký a není všemu konec na Zátibří!

Já budu provázet caesara, ale pak, až se bude vracet, opustím ho a pojedu na Kypr, protože tahle má zlatovlasá bohyňka si přeje, abychom spolu obětovali Kypridě v Pafu holoubata, a ty bys měl vědět, že vše, co si přeje ona, se stane.”

“Jsem tvá otrokyně,” řekla Euniké.

Petronius jí položil hlavu do klína a řekl s úsměvem:

“Jsem tedy otrokem otrokyně. Obdivuji se ti, božská, od hlavy až k patám.”

Pak řekl Viniciovi:

“Jeď s námi na Kypr. Ale nezapomeň, že předtím se musíš setkat s caesarem. Není dobře, že jsi u něho dosud nebyl; Tigellinus je schopen využít toho k tvému neprospěchu. Osobně tě sice nechová v nenávisti, ale nemůže tě mít rád už proto, že jsi můj synovec… Řekneme, že jsi byl nemocen. Musíme uvážit, co mu máš odpovědět, jestliže se tě zeptá na Lygii. Nejlepší bude, jestliže mávneš rukou a řekneš mu, že byla, dokud se ti nezprotivila. Caesar to pochopí. Pověz mu také, že tě nemoc zdržela doma a že horečku zvětšil ještě zármutek nad tím, že jsi nemohl být v Neapoli a slyšet jeho zpěv, a že tě uzdravila pouze naděje, že ho uslyšíš. Neboj se přehánět. Tigellinus vyhlašuje, že vymyslí pro caesara něco nejen velikého, nýbrž i velkolepě drahého. Bojím se jenom, aby mi nepodrazil nohy. Bojím se také tvé povahy…”

“A víš,” řekl Vinicius, “že jsou lidé, kteří se caesara nebojí a žijí si tak klidně, jako by ani nebyl na světě?”

“Vím, koho budeš jmenovat: křesťany.”

“Ano. Oni jediní! A co je vlastně náš život? Neustálý strach.”

“Dej mi pokoj se svými křesťany. Nebojí se caesara, protože caesar o nich možná ani neslyšel; rozhodně však o nich nic neví a zajímají ho asi tolik jako zvadlé listí. Ale já ti povídám, že jsou to zbabělci, že to cítíš i ty sám a že otřásá-li se tvá povaha při pomyšlení na jejich učení, pak právě proto, že cítíš jejich slabošství.

Ty jsi člověk z jiného těsta, a proto dej s nimi pokoj sobě i mně. My dovedeme žít i umřít, ale co dovedou oni, to se neví.”

Vinicia zarazila tato slova, a když se vrátil domů začal uvažovat o tom, že ta jejich dobrota a milosrdenství je možná opravdu důkazem jejich slabošské duše.

Zdálo se mu, že lidé tvrdí a pevní by nedovedli takto odpouštět. Napadlo mu, že to může být skutečně důvod, proč jeho římská duše pociťuje k jejich učení odpor. “My dovedeme žít i umřít,” řekl Petronius.

A oni? Oni dovedou jen odpouštět, ale nechápou ani skutečnou lásku, ani skutečnou nenávist.

KAPITOLA 8

Když se caesar vrátil do Říma, zlobil se sám na sebe, že se vrátil, a už po několika dnech vzplanul znovu touhou odjet do Achaje. Vydal dokonce edikt, v němž oznamoval, že jeho nepřítomnost nepotrvá dlouho a veřejné záležitosti neutrpí tedy žádnou škodu. Pak se vypravil, provázen augustiány, mezi nimiž byl i Vinicius, na Kapitol, kde obětoval bohům na šťastnou cestu. Ale na druhý den, když zase navštívil Vestin příbytek, došlo k příhodě, která změnila všechny záměry. Nero nevěřil v bohy, ale bál se jich, a zvláště tajuplná Vesta v něm vzbuzovala takovou bázeň, že sotva spatřil bohyni a posvátný oheň, vstaly mu pojednou hrůzou vlasy na hlavě, čelisti se mu sevřely, všemi jeho údy proběhlo zachvění a on se skácel do náruče Vinicia, který stál náhodou hned za ním. Vynesli ho ihned ze svatyně a přenesli na Palatin. Tam přišel sice brzy k sobě, ale neopustil lůžko po celý den. A k nesmírnému údivu všech prohlásil, že odjezd odkládá neodvolatelně na pozdější dobu, protože bohyně ho tajemně varovala před spěchem. O hodinu později rozhlašovali už veřejně lidu po celém Římě, že caesar, vida smutné obličeje občanů a řídě se svou láskou k nim, láskou otce k dětem, zůstane s nimi a bude s nimi sdílet radosti i starosti. Lid, rozradován rozhodnutím a zároveň jist, že budou hry a rozdávání obilí, shromáždil se v davech před Palatinskou branou a provolával slávu božskému caesarovi. A caesar přerušil hru v kostky, které hrál s augustiány, a řekl:

“Ano! Bylo nutno to odložit; Egypt a vláda nad Východem mě podle věštby nemůže minout, neuteče mi tedy ani Achaia. Dám prokopat Korintskou šíji a v Egyptě postavím takové pomníky, že ve srovnání s nimi se budou pyramidy zdát dětskými hračkami.

Dám postavit sfingu sedmkrát větší, než je ta, která hledí do pouště nedaleko Memfidy; a rozkáži, aby jí dali mou tvář. Budoucí věky budou hovořit jen o tomto pomníku a o mně.”

“Už sis postavil pomník svými básněmi,” řekl Petronius, “pomník ne sedminásobně, ale třikrát sedminásobně větší, než je Cheopsova pyramida.”

“A zpěvem?” zeptal se Nero.

“Bohužel! Kdyby ti tak někdo dovedl postavit takovou sochu, jako je Memnónova, sochu, která by pokaždé za východu slunce zpívala tvým hlasem! Pak by se moře kolem Egypta celé věky hemžila loďmi, na kterých by davy lidí ze tří světadílů naslouchaly tvé písni.”

“Bohužel, kdo by to dovedl?” řekl Nero.

“Ale můžeš se dát vytesat z čediče, jak řídíš čtyřspřeží.”

“To je pravda! To udělám!”

“Bude to dárek lidstvu.”

“A v Egyptě se ožením s Lunou, která je teď vdova, a pak budu opravdu bohem.”

“A nám dáš za ženy hvězdy a my utvoříme nové souhvězdí, které se bude jmenovat Neronovo souhvězdí. Ale Vitellia ožeň s Nilem, aby plodil hrochy. Tigellinovi dej darem poušť, bude králem šakalů…”

“A co věnuješ mně?” zeptal se Vatinius.

“Kéž ti požehná Apis! Uspořádal jsi nám v Beneventu tak skvělé hry, že ti nemohu přát nic zlého: ušij pár bot pro Sfingu, v noční rose jí totiž mrznou nohy, a potom budeš šít boty pro kolosy, z nichž jsou postaveny špalíry před chrámy. Tam najde každý vhodné zaměstnání. Domitius Afer například bude strážcem pokladu, protože je znám svou poctivostí. Mám rád, caesare, když sníš o Egyptě, a zarmucuje mě, žes odložil odjezd.”

A Nero řekl:

“Vaše smrtelné oči nic neviděly, protože bozi jsou neviditelní pro každého, komu se nechtějí zjevit. Ale když jsem byl ve Vestině chrámu, ona sama stanula při mně a pošeptala mi přímo do ucha: ,Odlož odjezd.’

Stalo se to tak neočekávaně, že jsem se poděsil, ačkoliv bych vlastně měl být bohům vděčen za tak zjevnou péči o mne.”

“Všichni jsme se poděsili,” řekl Tigellinus, “a vestálka Rubria omdlela.”

“Rubria!” řekl Nero. “Má tak sněhobílý krk!”

“Ale červená se, když tě vidí, božský caesare…”

“Ano! I já jsem si toho všiml. Je to podivné! Vestálka! V každé vestálce je něco božského, a Rubria je velmi krásná.”

Tu se na chvíli zamyslil a pak se zeptal:

“Povězte mi, proč se lidé bojí Vesty více než ostatních bohů? Čím to je? Jen se podívejte, mne samého se zmocnil strach, třebaže jsem nejvyšším knězem. Vzpomínám si jen, že jsem padl naznak a byl bych klesl k zemi, kdyby mě někdo nezachytil. Kdo to byl?”

“Já,” odpověděl Vinicius.

“Ach, ty, ,drsný Arési’? Proč jsi nebyl v Beneventu?

Slyšel jsem, že jsi byl nemocen, a skutečně, změnil ses v obličeji. A ještě něco! Slyšel jsem, že tě Krotón chtěl zavraždit? Je to pravda?”

“Je – a zlomil mi ruku. Ale ubránil jsem se.”

“Tou zlomenou rukou?”

“Pomohl mi jeden barbar, který byl silnější než Krotón.”

Nero naň udiveně pohlédl.

“Silnější než Krotón? Nežertuješ? Krotón byl nejsilnější ze všech lidí, a teď je nejsilnější Syfaxos z Ethiopie.”

“Povídám ti, caesare, co jsem viděl na vlastní oči.”

“A kde je ta perla? Nestal se Nemorenským králem?”

“Nevím, caesare. Ztratil jsem ho z očí.”

“A nevíš ani, z kterého je národa?”

“Měl jsem zlomenou ruku, nemohl jsem se ho tedy na nic vyptávat.”

“Vyhledej mi ho.”

Na to řekl Tigellinus:

“Já si to vezmu na starost.”

Ale Nero mluvil dále k Viniciovi:

“Děkuji ti, žes mě zachytil. Kdybych spadl, mohl jsem si roztříštit hlavu. Kdysi jsi byl dobrý společník, ale od dob války a tvých služeb pod Corbulonem jsi nějak zdivočel a vídám tě jen zřídkakdy.”

Pak se na chvíli odmlčel a řekl:

“Jak se má to děvče … příliš úzká v bocích … do které ses zamiloval a kterou jsem pro tebe vzal Aulům?”

Vinicius upadl do rozpaků, ale Petronius mu přispěchal okamžitě na pomoc:

“Vsadím se, pane,” řekl, “že na ni zapomněl. Vidíš jeho rozpaky? Zeptej se ho, kolik jich bylo od té doby, a neručím ti, zda dovede odpovědět aspoň na to. Viniciové jsou dobří vojáci, ale ještě lepší kohouti. Potřebují hejno. Potrestej ho, pane, a nepozvi ho na hostinu, kterou nám na tvou počest slibuje uspořádat Tigellinus na Agrippově rybníce.”

“Ne, to neudělám. Důvěřuji Tigellinovi v tom, že právě tam nebude ono hejno chybět.”

“Což by mohly nebýt charitky tam, kde bude amor?” odpověděl Tigellinus.

Avšak Nero řekl:

“Trápí mě nuda! Zůstal jsem z vůle bohyně v Římě, ale nesnáším Řím. Odjedu do Antia. Dusím se v těch úzkých ulicích, mezi těmi domy na spadnutí, v těch špinavých zákoutích. Zasmrádlý vzduch vane až sem, do mého domu a do mých zahrad. Ach, kdyby tak zemětřesení zničilo Řím, kdyby jej nějaký rozhněvaný bůh srovnal se zemí, pak bych vám teprve ukázal, jak se má stavět město, které je metropolí světa a mým sídlem!”

“Caesare,” odpověděl Tigellinus, říkáš: ,Kdyby nějaký rozhněvaný bůh zničil město,’ – ano?”

“Ano! A co má být?”

“A cožpak ty nejsi bůh?”

Nero mávl unuděně rukou a pak řekl:

“Uvidíme, co nám zchystáš na Agrippových rybnících. Pak odjedu do Antia. Vy všichni jste malí, nechápete tedy, že já potřebuji veliké věci.”

Po těchto slovech přivřel oči, dávaje tak na srozuměnou, že si potřebuje odpočinout. Augustiáni se začali rozcházet. Petronius vyšel s Viniciem a řekl mu:

“Jsi tedy pozván k účasti na zábavě. Měděnobradý se zřekl cestování, ale zato bude vyvádět více než kdykoli jindy a roztahovat se v městě jako ve vlastním domě. Snaž se i ty najít v těch ztřeštěnostech rozptýlení a zapomnění. K ďasu! Podrobili jsme si přece svět, máme tedy právo se bavit. Ty, Marku, jsi velmi hezký chlapec, a tomu připisuji zčásti svou náklonnost k tobě. U Diany efeské! Kdybys tak mohl vidět své srostlé obočí a svůj obličej, v němž člověk pozná starou krev Quiritů! Tamti chlapíci vypadají vedle tebe jako propuštěnci. Ano! Nebýt toho podivínského učení, byla by dnes Lygie v tvém domě. Zkus mi teď ještě dokazovat, že to nejsou nepřátelé života a lidí… Zacházeli s tebou dobře, můžeš jim tedy být vděčen, ale na tvém místě bych pojal nenávist k tomu učení a hledal bych rozkoš tam, kde ji lze najít. Jsi hezký hoch, opakuji ti, a Řím se hemží rozvedenkami.”

“Divím se jenom, že tě to všecko ještě neunavuje,” odpověděl Vinicius.

“A kdo ti to řekl? Unavuje mě to už dlouho, ale já nemám tvé mládí. A pak mám jiné záliby, které ty nemáš. Mám rád knihy, které ty nemáš rád, mám rád poezii, která tě nudí, mám rád vzácné nádoby, gemy a spoustu věcí, na které ty se ani nepodíváš, mám bolesti v kříži, které ty nemíváš, a konečně jsem našel Euniké, kdežto ty jsi nic takového nenašel… Mně je dobře doma, mezi uměleckými veledíly, ale z tebe estéta nikdy neudělám. Já vím, že v životě nenajdu už nic více než to, co jsem už našel, ale ty sám nevíš, že stále ještě doufáš a hledáš. Kdyby na tebe přišla smrt, zemřel bys přes všechnu svou odvahu a všechen svůj smutek pln údivu nad tím, že už musíš opustit svět, kdežto já bych to přijal jako nutnost, přesvědčen, že není na světě takových jahod, které bych byl neochutnal. Nepospíchám, ale nebudu ani otálet; budu se jen snažit, aby mi bylo až do posledního okamžiku veselo.

Jsou na světě i veselí skeptikové. Stoikové jsou pro mě hlupáci, ale stoicismus aspoň otužuje, kdežto tví křesťané zavádějí na světě smutek, který je v životě tím, čím je v přírodě déšť… Víš, co jsem se dozvěděl? Že o slavnostech, které uspořádá Tigellinus, budou na březích Agrippova jezera lupanary, v nichž budou shromážděny ženy z nejpřednějších římských domů.

Což by se tam nenašla aspoň jedna natolik krásná, aby tě mohla potěšit? Budou tam i panny, které vystoupí poprvé na veřejnost … jako Nymfy. Takové je naše římské impérium! Je už teplo. Jižní vítr ohřeje vodu a nezdrsní nahá těla. A ty, Narcisi, věz, že se nenajde ani jedna, která by ti odporovala. Ani jedna – i kdyby to měla být vestálka.”

Vinicius si začal bušit pěstí do hlavy jako člověk zaujatý věčně jedinou myšlenkou.

“Člověk musí mít zatrolené štěstí, aby trefil právě na takovou jedinou…”

“A kdo to způsobil? Křesťané! Ale lidé, jejichž znakem je kříž, nemohou být jiní. Poslouchej mě: Řecko bylo krásné a vytvořilo moudrost světa, my jsme vytvořili sílu – ale co, myslíš, může vytvořit tohle učení?

Víš-li to, vysvětli mi to, protože, u Polluxe, nedovedu si to představit!”

Vinicius pokrčil rameny.

“Člověk by si mohl myslit, že se bojíš, abych se nestal křesťanem.”

“Bojím se, aby sis nepokazil život. Nedovedeš-li být Řeckem, buď Římem: vládni a užívej! Naše ztřeštěnosti mají určitý smysl proto, protože v nich je právě tato myšlenka. Měděnobradým pohrdám, protože je to řecký šašek. Kdyby se považoval za Římana, uznal bych, že jedná správně, když si dovoluje tyhle ztřeštěnosti. Slib mi, že vrátíš-li se teď domů a najdeš tam nějakého křesťana, vyplázneš na něj jazyk. Bude-li to lékař Glaukos, ani ho to neudiví. Na shledanou na Agrippově jezeře.”

KAPITOLA 9

Praetoriáni obstupovali háje rostoucí na březích Agrippova rybníku, aby příliš velké davy nepřekážely caesarovi a jeho hostům, protože se beztak povídalo, že vše, co v Římě vyniká bohatstvím, rozumem nebo krásou, přišlo na onu hostinu, které nebylo rovno v celých dějinách města. Tigellinus chtěl caesarovi vynahradit odloženou cestu do Achaje a zároveň předstihnout všechny, kdož kdykoli předtím hostili Nerona, a dokázat mu, že tak jako on nedovede jej pobavit nikdo.

A proto, ještě když byl s caesarem v Neapoli a pak v Beneventu, činil přípravy a posílal rozkazy, aby přiváželi z nejodlehlejších koutů světa zvířata, ptáky, vzácné ryby a rostliny, a neopomíjel ani nádoby a tkaniny, které měly hostině dodat slavnostní ráz. Na ukojení šílených nápadů plynuly příjmy z celých provincií, ale na to se mocný oblíbenec nemusil ohlížet. Jeho vliv rostl den ode dne. Tigellinus nebyl snad ještě Neronovi milejší než jiní, ale stával se pro něj stále nezbytnější.

Petronius ho nedostižně předstihoval uhlazeností, rozumem a důvtipem a při rozhovorech dovedl caesara lépe bavit, jenže ke své smůle vynikal tím i nad caesara, a tak v něm vzbuzoval závist. Nedovedl také být nástrojem poslušným ve všem caesara a Nero se bál jeho mínění, šlo-li o věci vkusu; v Tigellinově společnosti se však neostýchal nikdy. Už přízvisko “arbiter elegantiarum”, které dali Petroniovi, dráždilo Neronovu ješitnost Neboť kdo jiný by je měl vlastně nosit, ne-li on sám? Tigellinus měl však přece jen tolik rozumu, že si uvědomoval své nedostatky, a když viděl, že se nemůže měřit ani s Petroniem, ani s Lucanem, ani s ostatními, kteří vynikali ať už původem, nebo talentem, nebo věděním, rozhodl se, že je zastíní přizpůsobivostí svých služeb, především však takovým přepychem, který udiví i Neronovu fantazii.

Dal tedy hostinu vystrojit na obrovském voru, sroubeném z pozlacených trámů. Okraje voru byly ozdobeny nádhernými lasturami, vylovenými v Rudém moři a v Indickém oceáně a hrajícími barvami perel a duhy. Po stranách byly umístěny skupinky palem, lotosové hájky a záhony rozkvetlých růží, v nichž byly skryty fontány chrlící voňavky, sochy bohů a zlaté nebo stříbrné klece plné různobarevného ptactva.

Uprostřed stál obrovský stan, či spíše, aby odtud byl rozhled, jen střecha stanu ze syrského purpuru, nataženého na stříbrných sloupcích, a pod touto střechou zářily jako slunce stoly přichystané pro hodovníky, obtížené alexandrijským sklem, křišťálem a nesmírně cennými příbory a nádobami, naloupenými v Itálii, v Řecku i v Malé Asii. Vor, který pro množství rostlin, jež na něm byly nahromaděny, působil dojmem ostrova a zahrady, byl spojen šňůrami ze zlata a purpuru s loděmi majícími podobu ryb, labutí, racků a plameňáků, v nichž seděli u barevných vesel nazí veslaři a veslařky překrásných postav a tváří, s vlasy učesanými po východním způsobu anebo sepjatými zlatými síťkami. Jakmile Nero, který přišel s Poppaeou a s augustiány, přirazil k hlavnímu voru a zasedl pod purpurovým stanem, lodě se pohnuly, vesla začala zabírat, zlaté šňůry se napjaly a vor i s hostinou a s hosty se začal pohybovat a opisovat po rybníce kruhy. Obklopily jej také jiné lodě a jiné, menší vory, plné loutnistek a harfenistek, jejichž růžová těla na blankytném pozadí oblohy a vody a v záblescích zlatých nástrojů jako by do sebe vsakovala onen blankyt a ony odlesky a měnila se a rozkvétala jako květiny.

Z hájů na březích, z roztodivných staveb, postavených jen k tomuto účelu a ukrytých v houštinách, ozvaly se také zvuky hudby a zpěvu. Rozeznělo se celé okolí, rozezněly se háje, ozvěna roznášela zvuky rohů a trub. Sám caesar, maje po jedné straně Poppaeu a po druhé Pythagora, se tomu obdivoval. A když se na loďkách objevily mladé otrokyně převlečené za Sirény, pokryté zelenou síťkou, jež měla znázorňovat šupiny, nešetřil chválou na Tigellina. Ze zvyku však pokukoval po Petroniovi, chtěje poznat “arbitrovo” mínění, ale Petronius se tvářil dlouho lhostejně, a teprve když se ho Nero přímo otázal, odpověděl:

“Já se domnívám, pane, že deset tisíc nahých panen působí menším dojmem než jedna.”

Ale caesarovi se přesto líbila “plovoucí hostina”, protože to bylo něco nového. Na stůl přicházela ostatně, jako obvykle, tak vybraná jídla, že při pohledu na ně by se zatočila hlava samému Apiciovi, a vína bylo tolik druhů, že Otho, který jich podával osmdesát, skryl by se studem pod vodu, kdyby viděl ten přepych.

Ke stolu zasedli kromě žen samí augustiáni; všechny zastiňoval svou krásou Vinicius. Kdysi jeho postava i obličej příliš prozrazovaly vojáka z povolání, ale vnitřní soužení a tělesná bolest, kterou prožil, zjemnily teď jeho tahy tak, jako by po nich přejela citlivá ruka mistra sochaře. Jeho pleť ztratila bývalou snědost, avšak zůstaly jí zlatavé záblesky numidského mramoru. Oči měl větší, smutnější. Jen jeho hruď si zachovala své staré rozměry, jako stvořené pro pancíř.

Avšak nad touto hrudí legionáře se skvěla hlava řeckého boha anebo přinejmenším pěstěného patricia, stejně jemně modelovaná jako nádherná. Když mu Petronius říkal, že ani jedna augustiánka mu nedokáže a ani nebude chtít odporovat, mluvil jako zkušený člověk. Teď naň hleděly všechny, nevyjímaje ani Poppaeu, ani vestálku Rubrii, kterou si caesar přál mít na hostině.

Vína, chlazená v horském sněhu, rozehřála brzy srdce i hlavy hodovníků. Z pobřežního houští vyplouvaly nové a nové loďky tvarů kobylek a vážek. Modrá tabule rybníka vypadala, jako by ji někdo zasypal lístky květů anebo jako by ji obsypali motýli. Nad loďkami se tu a tam vznášeli holubi a různí jiní ptáci z Indie a Afriky, uvázaní na stříbrných a modrých nitích a stuhách. Slunce už prošlo větší část své dráhy na obloze, ale den byl teplý, ba horký, neboť hostina se konala počátkem května. Rybník se kolébal pod údery vesel, která zabírala vodu do taktů hudby, ale ve vzduchu se nepohnul ani vánek a háje stály nehybně, jakoby zaposlouchány a zahleděny v to, co se odehrávalo na vodní hladině. Vor kroužil dále po jezírku, nesa stále opilejší a hlučnější hodovníky. Hostina nebyla ještě ani v polovině, a už nikdo nedbal pořadí, v jakém všichni seděli u stolu. Sám caesar dal k tomu příklad; vstal totiž, přikázal Viniciovi, který ležel vedle vestálky Rubrie, aby mu uvolnil místo, lehl si na jeho triclinium a začal Rubrii šeptat něco do ucha. Vinicius se tak octl vedle Poppaey. Ta k němu po chvíli vztáhla ruku a požádala ho, aby ji zapjal uvolněný náramek.

Když to udělal chvějícíma se trochu rukama, vrhla na něj zpod svých dlouhých řas jakoby stydlivý pohled a zavrtěla svou zlatou hlavou, jako by s ním v něčem nesouhlasila. Mezitím se slunce zvětšilo, zrudlo a klesalo pomalu za vrcholky háje; hosté byli už většinou docela opilí. Vor kroužil teď blízko břehů, na nichž bylo mezi stromy a záhony květin vidět skupiny lidí převlečených za fauny nebo za satyry, hrající na flétny, na šalmaje nebo na bubínky, a hloučky děvčat, představujících nymfy, dryády a hamadryády. Za opilého provolávání slávy bohyni Luně se konečně na hlučící stan snesla tma. Háje se rozzářily tisíci lampami. Z lupanarů, stojících na březích, vytryskly proudy světel: na terasách se objevily nové skupiny, rovněž nahé, v nichž byly ženy a dcery nejlepších římských rodin. Tyto ženy začaly slovy a nestoudnými posunky vábit k sobě hodovníky. Vor přirazil konečně k břehu, caesar a augustiáni vběhli do hájů, roztrousili se po lupanarech, po stanech ukrytých v křoví a po umělých jeskyních, obklopených prameny a fontánami. Všech se zmocnilo šílenství; nikdo nevěděl, kam se poděl caesar, kdo je senátorem, kdo rytířem, kdo tanečníkem nebo hudebníkem. Satyři a fauni začali s křikem pronásledovat nymfy. Lidé tloukli thyrsy po lampách, zhášejíce je. Některé části hájů se ponořily do tmy. Ale všude bylo slyšet hlasitý výskot, smích, šepot nebo udýchané sípání lidských hrudí. Řím skutečně neviděl dosud nic takového.

Vinicius nebyl tak opilý, jako na oné hostině v caesarově paláci, kde byla Lygie, ale i jeho oslnil a omámil pohled na vše, co se tu dělo, a nakonec propadl horečce rozkoše. Vřítil se do lesa a běžel jím s ostatními, rozhlížeje se, která dryáda se mu bude zdát nejhezčí. Co chvíli probíhaly kolem něho se zpěvem a výskotem nové a nové hloučky děvčat, pronásledovaných fauny, satyry, senátory, rytíři a zvuky hudby. Když konečně spatřil průvod dívek, který vedlo děvče převlečené za Dianu, přiskočil, chtěje si blíže prohlédnout bohyni, avšak pojednou mu ztuhlo srdce v hrudi. Zdálo se mu totiž, že v bohyni s měsícem na hlavě poznává Lygii.

Děvčata ho obklopila vířivým tanečním rejem, ale za chvíli, chtějíce ho patrně přinutit, aby je pronásledoval, prchla jako stádo srn. Avšak Vinicius zůstal stát s tlukoucím srdcem, bez dechu, protože i když poznal, že Diana není Lygie, ba že zblízka jí není ani podobná, příliš silný dojem jej zbavil sil. Pojednou se ho zmocnil stesk po Lygii, stesk tak nesmírný, že takový dosud v životě nepoznal, a láska k ní mu naplnila hruď novou obrovskou vlnou. Nikdy se mu nezdála dražší, čistší a milovanější než tady, v tom lese šílené bezuzdnosti a divoké prostopášnosti. Před chvílí chtěl sám pít z této číše a zúčastnit se těchto orgií rozpoutaných smyslů a nestoudností, teď se ho však zmocnil odpor a ošklivost. Pocítil, že se dusí hnusem, že jeho plíce touží po vzduchu a oči po hvězdách nezacloněných houštinami tohoto strašného lesa, a rozhodl se, že uteče. Ale sotva vykročil, stanula před ním jakási postava, hlavu zahalenu závojem, položila mu ruce na ramena a šeptala, zalévajíc mu obličej horkým dechem:

“Miluji tě! Pojď! Nikdo nás neuvidí. Pospěš si!”

Vinicius jako by procitl ze spánku.

“Kdo jsi?”

Ale ona se o něj opřela prsy a naléhala:

“Pospěš si! Podívej se, jak je tu prázdno, a já tě miluji! Pojď!”

“Kdo jsi?” opakoval Vinicius.

“Hádej!”

Po těchto slovech přitiskla přes závoj své rty k jeho rtům, přitahujíc k sobě jeho hlavu. Konečně, když jí už došel dech, odtrhla se od něho.

“Pro lásku … noc vášní!” řekla lapajíc rychle po vzduchu. “Dnes můžeme! Jsem tvá!”

Avšak Vinicia zchladil onen polibek a naplnil ho novým hnusem. Jeho duše i srdce byly jinde a na celém světě neexistovalo pro něho nic kromě Lygie.

Odstrčil tedy zahalenou postavu a řekl:

“Ať jsi kdokoli, miluji jinou a nechci tě.”

Avšak ona k němu přiblížila hlavu:

“Odhrň závoj…”

Avšak v témž okamžiku zašustělo listí blízkých myrtových keřů; postava zmizela jako přelud a jen z dálky se ozval její smích, podivný a zlověstný.

Před Viniciem se objevil Petronius.

“Slyšel jsem a viděl jsem,” řekl.

A Vinicius řekl:

“Pojďme odtud!”

Šli tedy. Prošli kolem lupanarů zářících světly, prošli hájem, řetězem praetoriánů na koních a vyhledali své lektiky.

“Zajdu k tobě,” řekl Petronius.

Usedli spolu do jedné lektiky. Avšak cestou oba mlčeli. Teprve když byli v atriu Viniciova domu, řekl Petronius:

“Víš, kdo to byl?”

“Rubria?” zeptal se Vinicius, pobouřen už pouhým pomyšlením na to, protože Rubria byla vestálka.

“Ne.”

“Kdo tedy?”

Petronius ztlumil hlas:

“Vestin oheň byl zneuctěn, protože Rubria byla s caesarem. Ale s tebou mluvila…”

A dokončil ještě tišeji:

“Diva Augusta.”

Nastala chvíle mlčení.

“Caesar,” řekl Petronius, “nedovedl před ní skrýt svou touhu po Rubrii, snad se mu tedy chtěla pomstít.

A já jsem vás vyrušil proto, že kdybys Augustu poznal a odmítl ji, nebylo by pro tebe záchrany: pro tebe, pro Lygii a možná ani pro mne.”

Avšak Vinicius vybuchl:

“Mám dost Říma, caesara, hostin, Augusty, Tigellina i vás všech! Dusím se! Nemohu tak žít! Chápeš mě?!”

“Ztrácíš hlavu, soudnost, rozvahu! Vinicie!”

“Na celém světě miluji jenom ji!”

“Nu a?”

“Nechci tedy jinou lásku, nechci váš život, vaše hostiny, vaši nestoudnost a vaše zločiny!”

“Co se to s tebou děje? Jsi snad křesťan?”

A mladý muž si sevřel hlavu rukama a opakoval jakoby v zoufalství:

“Ještě ne! Ještě ne!”

KAPITOLA 10

Petronius odešel domů, krče rameny a velmi nespokojen. Teď poznal i on, že si s Viniciem přestali rozumět a že se jejich duše rozešly. Kdysi měl Petronius na mladého vojáka nesmírný vliv. Byl mu ve všem vzorem a často stačilo několik ironických slov, aby Vinicia od něčeho odradil anebo k něčemu pobídl. Teď z toho všeho nezůstalo nic, tak naprosto nic, že se Petronius už ani nepokoušel užít starých prostředků, protože cítil, že jeho vtip a ironie sklouznou bez účinku po nových vrstvách, do nichž obalily Viniciovu duši láska a setkání s nepochopitelným světem křesťanů. Zkušený skeptik pochopil, že ztratil klíč od této duše. Vzbuzovalo to v něm nespokojenost, ba dokonce obavy, které ještě posílily události této noci. Není-li to u Augusty přechodné vzplanutí, nýbrž trvalejší touha, uvažoval Petronius, pak jsou dvě možnosti: buď jí Vinicius neodolá, a pak ho může zahubit první náhodná událost, anebo – a to je mu dnes podobné – Poppaeu odmítne, a pak bude ztracen najisto; a s ním možná i já, už jen proto, že jsem jeho příbuzný a že Augusta, která zahrne svou nelibostí celou rodinu, přenese váhu svého vlivu na Tigellina… I to, i ono bylo zlé. Petronius byl srdnatý člověk a smrti se nebál, ale protože od ní nic neočekával, nechtěl ji zbytečně přivolávat. Po dlouhých úvahách se konečně rozhodl, že nejlepší a nejbezpečnější bude, vypraví-li Vinicia z Říma na cesty.

Ach, kdyby mu tak mohl dát na cestu nádavkem Lygii, byl by to s radostí udělal. Ale i tak doufal, že mu nedá mnoho práce Vinicia přemluvit. Kdyby se mu to podařilo, rozšířil by na Palatinu zprávu, že Vinicius je nemocen, a odvrátil by tak nebezpečí jak od něho, tak od sebe. Augusta konečně neví, zda ji Vinicius poznal; může se domnívat, že ne, takže její ješitnost dosud příliš neutrpěla. V budoucnu by to však mohlo dopadnout jinak a tomu bude třeba předejít. Petronius chtěl především získat čas, bylo mu totiž jasné, že vydá-li se caesar do Achaje, Tigellinus, který se vůbec nevyzná v umění, ustoupí do pozadí a ztratí svůj vliv. V Řecku si byl Petronius jist svým vítězstvím nad všemi soupeři.

Zatím se tedy rozhodl bdít nad Viniciem a přemlouvat ho k cestě. Více než deset dnů uvažoval dokonce o tom, že kdyby vymohl na caesarovi edikt, kterým by se všichni křesťané vypověděli z Říma, opustila by Řím s ostatními vyznavači Krista také Lygie a za ní by šel i Vinicius. Pak by ho nemusil ani přemlouvat.

A uskutečnit tento záměr bylo docela možné. Vždyť tomu není tak dávno, co Židé vyvolali nepokoje z nenávisti ke křesťanům. Jenže caesar Claudius nedovedl rozlišit jedny od druhých a vyhnal Židy. Proč by tedy Nero nemohl vyhnat křesťany? V Římě by bylo aspoň více místa. Petronius vídal po oné “plovoucí hostině”

Nerona každý den, buď na Palatinu, nebo v jiných domech. Vnuknout mu takovou myšlenku bylo snadné, protože caesar neodmítal nikdy nápady, které někomu přinášely záhubu nebo škodu. Po zralých úvahách si Petronius sestavil celý plán. Uspořádá u sebe hostinu a na ní přemluví caesara, aby takový edikt vydal. Choval dokonce oprávněnou naději, že caesar pověří provedením ediktu právě jej. Kdyby se tak stalo, vypravil by Lygii se všemi poctami, které patří Viniciově milence, například do Bají a tam by se mohli milovat a hrát si na křesťanství, co by duše ráčila.

Vinicia navštěvoval často, jednak proto, že se přes všechen svůj římský egoismus nedovedl zbavit náklonnosti k němu, jednak proto, že ho přemlouval k cestě. Vinicius předstíral, že je nemocen, a neobjevoval se na Palatinu, kde se rodily denně jiné plány. Jednoho dne uslyšel konečně Petronius z vlastních caesarových úst, že za tři dny odjíždí s konečnou platností do Antia. Hned na druhý den to šel oznámit Viniciovi.

Avšak Vinicius mu ukázal seznam lidí pozvaných do Antia. Přinesl mu jej ráno caesarův propuštěnec.

“Je v něm mé jméno,” řekl, “a je v něm i tvé. Až se vrátíš, najdeš doma stejný seznam.”

“Kdybych nebyl mezi pozvanými,” odpověděl Petronius, “znamenalo by to, že musím zemřít, já však neočekávám, že by k tomu došlo před výpravou do Achaje. Nero mě tam bude příliš potřebovat.”

Pak si prohlédl seznam a řekl:

“Sotva jsme přijeli do Říma, už zase musíme opustit domov a vléci se do Antia. Ale tak to musí být!

Protože to není jen pozvání, nýbrž zároveň rozkaz.”

“A kdyby někdo neposlechl?”

“Dostal by jinou pozvánku: aby se vydal na značně delší cestu, na takovou, z které se už nevrací. Jaká škoda, že jsi neposlechl mé rady a neodjel, dokud byl ještě čas. Teď musíš do Antia.”

“Teď musím do Antia… Tak se podívej, v jakých žijeme dobách a jakými jsme otroky!”

“To sis uvědomil teprve dneska?”

“Ne. Ale podívej se: tys mi dokazoval, že křesťanské učení je nepřítelem života, protože jej spoutává.

Ale což mohou být tvrdší pouta než ta, která nosíme teď? Řekl jsi: ,Řecko vytvořilo moudrost a krásu, Řím moc.’ Kdepak je ta naše moc?”

“Zavolej si Chilóna. Nemám dnes ani trochu nálady k filozofování. U Herkula! Tuhle dobu jsem přece nevytvořil já, a já za ni neodpovídám. Ale mluvme o Antiu. Měl by sis uvědomit, že tě tam čeká veliké nebezpečí a že by pro tebe bylo možná lepší změřit své síly s tím Ursem, který uškrtil Krotóna, než jet do Antia. Jenže ty nemůžeš nejet.”

Vinicius mávl nedbale rukou a řekl:

“Nebezpečí! Všichni se brodíme tmou smrti a co chvíli se kterási hlava do té tmy ponoří.”

“Mám ti vypočíst všechny, kdož měli rozum a dožili se proto vzdor časům Tiberiovým, Caligulovým, Claudiovým a Neronovým osmdesáti nebo devadesáti let? Vezmi si třeba jen takového Domitia Afera. Ten zestárl v klidu, ačkoliv to byl celý život zloděj a lotr.”

“Možná že proto, možná že právě proto!” odpověděl Vinicius.

Pak si začal prohlížet seznam a řekl:

“Tigellinus, Vatinius, Sextus, Africanus, Aquilinus Regulus, Suilius Nerulinus, Eprius Marcellus a tak dále! Pěkná sbírka lumpů a lotrů!… A tohleto prý vládne světem!… Neslušelo by jim lépe, kdyby objížděli městečka a ukazovali nějakého egyptského nebo syrského boha, chřestíce při tom sistry a vydělávajíce si na živobytí věštěním nebo tancem?”

“Anebo by mohli ukazovat učené opice, počítající psy nebo osla hrajícího na flétnu,” dodal Petronius.

“To všecko je pravda, ale mluvme o něčem důležitějším. Pozorně mě poslouchej: vyprávěl jsem na Palatinu, že jsi nemocen a nemůžeš vycházet – ale tvé jméno je přesto v seznamu. To znamená, že někdo neuvěřil mým řečem a udělal to úmyslně. Neronovi na tom nezáleží, protože ty jsi pro něho voják, s nímž se dá mluvit nanejvýš o závodech v cirku a který nemá o poezii a hudbě ani ponětí. Nuže, vepsání tvého jména do seznamu zařídila Poppaea a to znamená, že její touha po tobě nebyla jen přechodné vzplanutí a že tě chce dobýt.”

“Je odvážná, ta Augusta!”

“Odvážná je určitě, protože to pro ni může znamenat neodvratnou záhubu. Kéž by jí Venuše vnukla co nejdříve nějakou jinou lásku! Ale dokud chce tebe, musíš být nanejvýš opatrný. Měděnobradému začíná už pomalu všednět, Nero dává už teď přednost Rubrii nebo Pythagorovi, ale už jen pro svou ješitnost by se vám pomstil nejstrašnějším způsobem.”

“V háji jsem nevěděl, že to se mnou mluvila ona, ale poslouchal jsi přece a víš, co jsem jí odpověděl: že miluji jinou a ji že nechci.”

“Ale já tě zapřísahám při všech bozích podsvětí, neztrácej aspoň ty zbytky rozumu, které ti křesťané ještě nechali. Jak můžeš váhat, když máš na vybranou mezi záhubou pravděpodobnou a jistou? Cožpak jsem ti už neřekl, že kdybys ranil Augustinu ješitnost, nebylo by pro tebe záchrany? U Háda! Jestliže tě omrzel život, otevři si žíly anebo nalehni na meč raději hned, protože urazíš-li Poppaeu, může tě potkat smrt, která nebude tak lehká. Kdysi se s tebou hovořilo příjemněji! Oč ti vlastně jde? Ubude tě snad? Anebo ti to zabrání, abys miloval svou Lygii? A nezapomeň přitom, že Poppaea ji viděla na Palatinu a že se snadno dovtípí, kvůli komu odmítáš tak vysokou milost. A pak si ji najde, kdyby ji ze země měla vyhrabat. Zahubíš nejen sebe, nýbrž i Lygii, rozumíš?”

Vinicius poslouchal, jako by myslil na něco jiného, a konečně prohlásil:

“Musím ji vidět.”

“Koho? Lygii?”

“Lygii.”

“Víš, kde je?”

“Ne.”

“Začneš ji tedy znovu hledat po starých hřbitovech a na Zátibří?”

“Nevím, ale musím ji vidět.”

“Dobrá. I když je to křesťanka, snad se ukáže, že je rozumnější než ty, a ukáže se to určitě, jestliže si nepřeje, abys zahynul.”

Vinicius pokrčil rameny.

“Zachránila mě z Ursových rukou.”

“Pak si tedy pospěš, protože Měděnobradý nebude odjezd odkládat. Rozsudky smrti může vydávat i z Antia.”

Ale Vinicius neposlouchal. Zaujala ho jen jediná myšlenka: setkat se s Lygií. Začal tedy uvažovat, jak.

Zatím se přihodila věc, která mohla odstranit všechny těžkosti. Na druhý den totiž přišel neočekávaně Chilón.

Přišel nuzný a rozedraný, se stopami hladu v obličeji a v roztrhaných hadrech, ale služebnictvo, které mělo z dřívějška rozkaz, aby ho vpouštělo v každou denní i noční dobu, neodvažovalo se ho zadržet, takže vstoupil přímo do atria, a stanuv před Viniciem, řekl:

“Kéž ti bohové dají nesmrtelnost a rozdělí se s tebou o vládu nad světem.”

Vinicius měl v prvním okamžiku sto chutí dát ho vyhodit za dveře. Ale napadlo mu, že by Řek mohl třeba vědět něco o Lygii, a zvědavost zvítězila nad odporem.

“To jsi ty?” zeptal se. “Co je s tebou?”

“Špatně se mi vede, synu Jovišův,” odpověděl Chilón. “Skutečná ctnost je zboží, které dnes nikdo nežádá, a opravdový mudřec musí být rád, má-li zač koupit si jednou za pět dnů u řezníka beraní hlavu, kterou pak v podkroví ohlodává a zapíjí slzami. Ach pane!

Vše, co jsi mi dal, utratil jsem za knihy u Atracta a pak mě okradli, zničili; otrokyně, která měla sepisovat mé učení, utekla a odnesla zbytek toho, čím mě tvá velkomyslnost obdařila. Jsem ubožák, ale pomyslil jsem si: za kým mám jít, ne-li za tebou, Serapide, jehož miluji, zbožňuji a za něhož bych dal život!”

“Proč jsi přišel a co mi neseš?”

“Pro pomoc, Baale, a přináším ti svou bídu, své slzy, svou lásku a konečně zprávy, které jsem, ponoukán láskou, pro tebe získal. Vzpomínáš si, pane, jak jsem ti před časem vyprávěl, že jsem dal otrokyni božského Petronia nitku z pásu pafské Venuše? Pátral jsem teď, zda jí to pomohlo, a ty, synu Slunce, jenž víš, co se v onom domě děje, víš také, čím je tam Euniké.

Mám ještě jednu takovou nitku. Schoval jsem ji pro tebe, pane.”

Tady se odmlčel, protože zpozoroval hněv, hromadící se ve Viniciově obočí, a chtěje předejít výbuchu, řekl překotně:

“Vím, kde bydlí božská Lygie, ukáži ti, pane, dům i uličku.”

Vinicius potlačil rozrušení, které se ho zmocnilo po této zprávě, a řekl:

“Kde je?”

“U Lina, starého křesťanského kněze. Je tam s Ursem, a ten chodí jako kdysi k mlynáři, který se jmenuje stejně jako tvůj dispensator, pane – Demas… Ano, Demas! Ursus pracuje v noci, takže obklíčíme-li dům v noci, nebude doma… Linus je starý … a v domě bydlí kromě něho už jen dvě starší ženy.”

“Odkud to všechno víš?”

“Pamatuješ si, pane, že mě křesťané měli ve svých rukou a ušetřili mne? Nuže, Glaukos se skutečně mýlí, když se domnívá, že já jsem příčinou jeho neštěstí, jenže tomu uvěřil a věří dosud. A přece mě ušetřili!

Nediv se tedy, pane, že mé srdce naplnila vděčnost.

Jsem člověk ze starých, lepších dob. A tak jsem si pomyslil: neopustím přece své přátele a dobrodince!

Vždyť by to byla zatvrzelost nepoptat se na ně, nevyzvědět, co se s nimi děje, jak jim slouží zdraví a kde bydlí! U pessinuntské Kybelé! Já toho přece nejsem schopen. Zpočátku mě odrazovala obava, aby snad nepochopili mé úmysly špatně. Avšak láska, kterou jsem k nim choval, byla větší než obavy, ale nejvíce odvahy mi dodalo to, jak snadno křesťané odpouštějí všecka provinění. Především jsem však myslil na tebe, pane.

Naše poslední výprava skončila porážkou, ale což se může syn Fortuny smířit s takovým pomyšlením? Připravil jsem ti tedy vítězství. Dům stojí o samotě. Můžeš ho dát obstoupit otroky tak, že ani myš neproklouzne. Ó pane, pane! Jen na tobě záleží, a ještě dnes v noci se octne ta spanilomyslná královna ve tvém domě. Ale jestliže k tomu dojde, nezapomeň, že se o to zasloužil velice nuzný a vyhladovělý syn mého otce.”

Viniciovi se nahrnula do hlavy krev. Pokušení otřáslo ještě jednou celou jeho bytostí. Ano! Tohle je příležitost! A tentokrát jistá. Bude-li mít Lygii jednou u sebe, kdo bude tak mocný, aby mu ji vzal? Udělá-li jednou z Lygie svou milenku, co jiného jí zbude, než aby jí zůstala navždy? A ať zhynou všechna učení! Co mu potom budou všichni křesťané i s tím jejich milosrdenstvím a ponurou vírou? Což není načase setřást to vše ze sebe? Což není načase začít žít, jak žijí všichni? Co potom udělá Lygie, jak si srovná svůj osud s učením, které vyznává, to je také vedlejší. To jsou bezvýznamné věci! Hlavní je, že bude jeho, a to ještě dnes. A je ostatně otázka, obstojí-li v jejím nitru ono učení před tímto pro ni novým světem, před rozkošemi a vzrušeními, jimž se bude musit poddat. A to se může stát ještě dnes. Stačí zadržet Chilóna a za soumraku vydat rozkazy. A pak nekonečná radost! Co byl můj život? uvažoval Vinicius. Utrpení, neukojená touha a neustálé otázky, na které nebylo odpovědí. Ale tak všecko rozetne a skončí. Vzpomněl si sice, že jí slíbil, že na ni nevztáhne ruku. Jenže nač přísahal? Na bohy ne, protože v ty už nevěří, na Krista také ne, protože v něj ještě nevěří. Ostatně, bude-li si myslit, že jí bylo ublíženo, vezme si ji za ženu a tak jí to ublížení vynahradí. Ano! Je to jeho povinnost, vždyť jí přece vděčí za svůj život. A tu si vzpomněl na onen den, kdy přepadl s Krotónem její úkryt; vzpomněl si na Ursovu pěst nad sebou a na vše, co se odehrálo potom. Opět ji uviděl, jak se sklání nad jeho lůžkem, v šatech otrokyně, krásná jako bohyně, dobrá a zbožňovaná. Jeho zrak zabloudil mimoděk na lararium a na křížek, který mu zanechala, když odcházela. Má jí za to vše odplatit novým přepadením? Má ji vléci do cubicula jako otrokyni? A což by toho byl schopen, když po ní nejen touží, ale miluje ji, a miluje ji právě proto, že je taková, jaká je? A pojednou pocítil, že mu nestačí mít ji ve svém domě, že mu nestačí obejmout ji násilím a že jeho láska chce už něco více, totiž její souhlas, její lásku a její duši. Požehnaná bude tato střecha, vejde-li ona pod ni dobrovolně, požehnaná bude ona chvíle, požehnaný bude ten den, požehnaný bude celý život. Pak bude jejich společné štěstí jako nevyčerpatelné moře a jako slunce. Ale zmocnit se jí násilím, to by znamenalo zabít navěky toto štěstí a zároveň zničit, znectít a zohavit to, co je v životě nejdražší a nejmilovanější.

Při pomyšlení na to se ho zmocnila hrůza. Pohlédl na Chilóna, který pozoruje ho, vsunul ruku pod plášť a neklidně se drbal. Vinicia se zmocnil nevýslovný hnus a chuť zašlápnout svého bývalého pomocníka, tak jak se zašlapává ošklivý červ nebo jedovatý had.

Po chvíli už věděl, co má udělat. Protože však neznal v ničem míru a řídil se popudem své drsné římské povahy, otočil se k Chilónovi a řekl:

“Neudělám, co mi radíš, abys však přesto neodešel bez odměny, kterou si zasloužíš, dám ti v domácím ergastulu vyplatit tři sta ran rákoskou.”

Chilón zbledl. V hezkém Viniciově obličeji bylo tolik chladné umíněnosti, že se nemohl ani chvíli kochat nadějí, že slíbená odměna je snad jen krutým žertem.

Padl tedy okamžitě na kolena, shrbil se a začal ječet přerývaným hlasem:

“Jak to, perský králi? Zač? Pyramido milosrdenství! Kolose slitování! Zač? Jsem starý, hladový, nuzný… Sloužil jsem ti… Tak mi oplácíš?”

“Tak jako ty křesťanům,” odpověděl Vinicius.

A zavolal dispensatora.

Avšak Chilón přiskočil k jeho nohám, objal je křečovitě a volal dále, tvář pokrytu smrtelnou bledostí:

“Pane, pane! Jsem starý! Padesát, ne tři sta… Padesát stačí! Sto, ne tři sta! Slituj se! Slituj se!”

Vinicius ho odstrčil nohou a dal rozkaz. V okamžiku vběhli za dispensatorem dva silní Kvádové, uchopili Chilóna za zbytky vlasů, omotali mu hlavu vlastním pláštěm a vlekli ho do ergastula.

“Ve jménu Krista!” zvolal Řek ve dveřích na chodbu.

Vinicius zůstal sám. Rozkaz, který dal, jej rozdráždil a oživil. Zatím se snažil soustředit rozprchlé myšlenky a uspořádat si je. Cítil velkou úlevu a vítězství, kterého dosáhl nad sebou, naplňovalo jej radostí.

Zdálo se mu, že učinil veliký krok blíže k Lygii a že ho za to musí potkat nějaká odměna. V prvním okamžiku mu ani nenapadlo, jak těžké nespravedlnosti se dopustil na Chilónovi, když ho dal mrskat za totéž, zač ho předtím odměňoval. Byl ještě příliš Římanem, než aby ho bolela cizí bolest a než aby zaměstnával své myšlenky jakýmsi nuzným Řekem. A i kdyby o tom uvažoval, domníval by se, že jednal správně, když dal ničemníka potrestat. Jenže Vinicius myslil na Lygii a říkal jí: “Neoplatím ti zlým za dobré, a až se jednou dozvíš, jak jsem naložil s tím, kdo mě chtěl přemluvit, abych na tebe vztáhl ruku, budeš mi za to vděčna.” Tu se však zamyslil, zda by Lygie schválila jeho jednání s Chilónem. Vždyť přece učení, které Lygie vyznává, přikazuje odpouštět; vždyť přece křesťané tomu bídákovi odpustili, třebaže měli více důvodů k pomstě.

A teprve teď se mu v nitru ozval výkřik: “Ve jménu Krista!” Vzpomněl si, že podobným výkřikem se Chilón vykoupil z Lygových rukou; rozhodl se tedy, že mu odpustí zbytek trestu.

Už chtěl proto zavolat dispensatora, když vtom stanul dispensator před ním a řekl:

“Pane, ten stařec omdlel a možná že dokonce zemřel. Mám ho dát mrskat dál?”

“Vzkřísit ho a dovést ke mně.”

Správce atria zmizel za záclonou, avšak kříšení nebylo asi tak snadné, protože Vinicius čekal ještě dlouho a začínal už být netrpělivý, když konečně otroci přivedli Chilóna a na dané znamení okamžitě odešli.

Chilón byl bledý jako plátno a po nohou mu stékaly na mozaiku stružky krve. Padl na kolena a začal volat se vztaženýma rukama:

“Děkuji ti, pane! Jsi milosrdný a velký.”

“Pse,” řekl Vinicius, “věz, že jsem ti odpustil pro téhož Krista, jemuž i já vděčím za život.”

“Pane, budu sloužit jemu i tobě.”

“Mlč a poslouchej. Vstaň! Půjdeš se mnou a ukážeš mi dům, v němž bydlí Lygie.”

Chilón vyskočil, ale sotva se postavil na nohy, zbledl ještě smrtelněji a řekl skomírajícím hlasem:

“Pane, mám opravdu hlad… Půjdu, pane, půjdu!

Ale nemám sil… Rozkaž, aby mi dali aspoň zbytky z mísy tvého psa, a půjdu!”

Vinicius rozkázal, aby mu dali najíst, vyplatili zlaťák a dali plášť. Avšak Chilón, jehož oslabily rány i hlad, nebyl s to jít ani po posilnění, třebaže se mu vlasy na hlavě ježily strachem, aby snad Vinicius nepovažoval jeho zesláblost za odpor a nedal ho znovu zmrskat.

“Jen až mě ještě rozehřeje víno,” opakoval, drkotaje neustále zuby, “pak budu moci ihned jít, třeba do Velkého Řecka.”

Za nějakou chvíli nabral konečně trochu sil a oba vyrazili. Byla to dlouhá cesta. Linus totiž bydlil jako většina křesťanů na Zátibří, nedaleko Miriamina domu. Konečně ukázal Chilón Viniciovi malý domek, stojící o samotě a obklopený zdí porostlou zcela břečťanem.

“Tady je to, pane,” řekl.

“Dobrá,” odpověděl Vinicius, “teď odejdi, ale napřed poslouchej, co ti povím: zapomeň, že jsi mi sloužil; zapomeň, kde bydlí Miriam, Petr a Glaukos; zapomeň také na tento dům a na všechny křesťany. Každý měsíc přijdeš do mého domu, kde ti propuštěnec Demas bude vyplácet po dvou zlaťácích. Kdybys však dále špehoval křesťany, dám tě zmrskat anebo tě odevzdám do rukou městského praefekta.”

Chilón se uklonil a řekl: “Zapomenu.”

Avšak když Vinicius zmizel za zákrutem uličky, vztáhl za ním ruce, a hroze mu pěstmi, vykřikl:

“Při Áté a u všech Fúrií! Nezapomenu!”

Pak znovu omdlel.

KAPITOLA 11

Vinicius šel přímo do domu, kde bydlila Miriam. Před vchodem potkal Nazaria, který upadl do rozpaků, když ho spatřil. Ale Vinicius ho přátelsky pozdravil a řekl mu, aby ho zavedl do matčina bytu.

V bytě zastal kromě Miriam Petra, Glauka, Crispa a dokonce i Pavla z Tarsu, který se právě vrátil z Fregell. Když spatřili mladého tribuna, na všech obličejích bylo vidět údiv, ale Vinicius řekl:

“Zdravím vás ve jménu Krista, kterého ctíte.”

“Budiž jeho jméno slaveno navěky.”

“Viděl jsem vaši ctnost a zakusil jsem vaši dobrotu, přicházím tedy jako přítel.”

“I my tě zdravíme jako přítele,” odpověděl Petr.

“Posaď se, pane, a pojez s námi jako náš host.”

“Sednu si a pojím s vámi, ale dříve mě vyslechněte: ty, Petře, i ty, Pavle z Tarsu, abyste poznali mou upřímnost. Vím, kde je Lygie; vracím se od Linova domu, který stojí nedaleko tohoto příbytku. Mám na ni právo, které mi dal caesar, mám v městě, ve svých domech, téměř pět set otroků; mohl bych obklíčit její úkryt a polapit ji, a přesto jsem to neučinil a neučiním.”

“Požehnání Páně bude proto s tebou a očištěno bude srdce tvé,” řekl Petr.

“Děkuji ti, ale poslouchejte mne dál: neučinil jsem to, ačkoliv žiji v mukách a ve stesku. Kdysi, než jsem se setkal s vámi, byl bych ji bezpochyby unesl a zmocnil se jí násilím, ale vaše ctnost a vaše učení, i když je nevyznávám, v mé duši něco změnily, takže se už neodvažuji násilí. Sám nevím, proč tomu tak je, ale je to tak! Proto přicházím k vám, protože vy zastupujete Lygiina otce a matku, a pravím vám: dejte mi ji za ženu a já vám odpřisáhnu, že jí nejen nebudu bránit, aby vyznávala Krista, ale sám se začnu vzdělávat v jeho učení.”

Mluvil se vztyčenou hlavou, rozhodným hlasem, ale přesto byl rozrušen a nohy pod pruhovaným pláštěm se mu chvěly. Když po jeho slovech mlčeli, mluvil dále, jako by chtěl předejít nepříznivé odpovědi:

“Vím, jaké jsou v cestě překážky, ale miluji ji jako své vlastní oči, a třebaže nejsem ještě křesťanem, nejsem ani vaším, ani Kristovým nepřítelem. Chci před vámi mluvit pravdu, abyste mi mohli důvěřovat.

V tomto okamžiku mi jde o život, a přece vám povídám pravdu. Někdo jiný by vám možná řekl: ,Pokřtěte mě!’

Ale já pravím: ,Poučte mě!’ Věřím, že Kristus vstal z mrtvých, protože to říkají lidé, kteří žijí pravdou, kteří ho viděli po smrti. Věřím, protože jsem sám viděl, že vaše učení plodí ctnost, spravedlnost a milosrdenství, a nikoli zločiny, z nichž vás osočují. Příliš jsem to učení dosud nepoznal. Tolik, co od vás, z vašich činů, tolik co od Lygie, tolik co z rozhovorů s vámi. A přesto, opakuji vám, i ve mně se jeho vlivem něco změnilo. Kdysi jsem své služebnictvo držel železnou pěstí, teď – nejsem s to. Neznal jsem soucit – teď jej znám. Liboval jsem si v rozkoších, teď jsem utekl od Agrippova rybníku, protože jsem hnusem nemohl popadnout dechu.

Kdysi jsem věřil v násilí, dneska jsem se ho zřekl. Věřte, že nepoznávám sám sebe, ale zhnusily se mi hostiny, zhnusilo se mi víno, zpěv, loutny i věnce, zhnusil se mi caesarův dvůr a nahá těla i všechny zločiny. A když si pomyslím, že Lygie je jako sníh na horách, miluji ji ještě více; a když si uvědomím, že je taková zásluhou vašeho učení, miluji i toto učení a přeji si je poznat!

Ale protože nechápu, protože nevím, zda podle něho dokážu žít a zda je snese má povaha, žiji v nejistotě a trápím se, jako bych žil v tmavé kobce.”

Tu se mu obočí na čele svraštilo do bolestné vrásky a na tváře mu vystoupil ruměnec. Pokračoval stále překotněji a stále vzrušeněji:

“Podívejte se! Trápím se láskou a tmou. Říkali mi, že ve vašem učení neobstojí ani život, ani lidská radost, ani štěstí, ani zákony, ani pořádek, ani vláda, ani římské impérium. Je to pravda? Říkali mi, že jste šílenci; povězte, co přinášíte? Je hříchem milovat? Je hříchem cítit radost? Je hříchem chtít štěstí? Jste nepřátelé života? Musí být křesťan chudý? Měl bych se zříci Lygie? Jaká je vaše pravda? Vaše činy a vaše slova jsou jako průzračná voda, ale jaké je dno této vody?

Vidíte, že jsem upřímný. Rozptylte tmu! Protože mi řekli ještě toto: ,Řecko vytvořilo moudrost a krásu, Řím moc, ale co přinášejí oni?’ Povězte tedy, co přinášíte? Je-li za vašimi dveřmi světlo, otevřete mi!”

“Přinášíme lásku,” řekl Petr.

A Pavel z Tarsu dodal:

“Kdybych mluvil jazyky lidskými i andělskými, lásky však kdybych neměl, byl bych jako zvučící měď…”

Avšak srdce starého apoštola bylo dojato tou soužící se duší, která se snažila proniknout ke vzduchu a slunci jako pták zavřený v kleci, vztáhl tedy k Viniciovi ruce a řekl:

“Kdo klepe, bude mu otevřeno a milost Páně je s tebou, proto žehnám tobě, tvé duši i tvé lásce, ve jménu Spasitele světa.”

Vinicius, který už stejně mluvil pln vzrušení, sotva uslyšel požehnání, přiskočil k Petrovi – a tu se stalo něco neobyčejného: tento potomek Quiritů, který do nedávna neviděl v druhém člověka, uchopil ruce starého Galilejce a tiskl je pln vděčnosti ke rtům.

A Petr se zaradoval, poněvadž pochopil, že zrno opět padlo na novou půdu a že jeho rybářská síť zachytila opět jednu novou duši.

Přítomní, které neméně potěšil tento projev úcty k božímu apoštolu, zvolali jedním hlasem:

“Sláva Pánu na nebesích!”

Vinicius povstal s rozjasněnou tváří a řekl:

“Vidím, že štěstí může mezi vámi přebývat, protože se cítím šťasten, a doufám, že mě stejně přesvědčíte i o ostatních věcech. Ale povím vám ještě to, že se to nestane v Římě; caesar jede totiž do Antia a já musím s ním, protože jsem dostal rozkaz. Víte, že neuposlechnout znamená zemřít. Ale jestliže jsem našel ve vašich očích milost, jeďte se mnou a učte mne vaší pravdě.

Budete tam bezpečnější než já sám; v tom velikém návalu lidí budete moci vykládat vaši pravdu přímo u caesarova dvora. Říká se, že Akté je křesťanka, a také mezi praetoriány jsou křesťané, protože jsem sám viděl, jak před tebou, Petře, klekali vojáci u Nomentánské brány. V Antiu mám villu, kde se budeme, Neronovi takřka pod nosem, scházet a poslouchat vaše učení. Glaukos mi povídal, že jste ochotni putovat pro jednu duši třeba kraj světa, učiňte tedy pro mne, co jste učinili pro ty, kvůli nimž jste přišli sem až z Judeje, učiňte to a neopouštějte mou duši!”

Když to křesťané uslyšeli, začali se radit, myslíce plni radosti na vítězství svého učení i na to, jaký význam bude mít pro pohanský svět obrácení augustiána a potomka jednoho z nejstarších římských rodů. Byli skutečně ochotni jít pro jednu lidskou duši kraj světa a od Mistrovy smrti přece nic jiného nedělali, a tak jim ani nenapadlo odpovědět záporně. Avšak Petr byl teď pastýřem celé říše, takže nemohl jet, zato Pavel z Tarsu, který byl nedávno v Aricii a ve Fregellách a chystal se znovu na dlouhou cestu na Východ, kde měl navštívit tamější obce a oživit je novým duchem horlivosti, souhlasil s tím, že bude doprovázet mladého tribuna do Antia, protože tam mohl snadno najít loď plující do řeckých moří.

Vinicius, ačkoliv mu bylo líto, že ho nebude provázet Petr, jemuž byl tolik zavázán, přece jen vděčně poděkoval a pak se obrátil na starého apoštola s poslední prosbou:

“Protože vím, kde Lygie bydlí,” řekl, “mohl bych k ní zajít sám a zeptat se, jak se sluší a patří, zda mne bude chtít za manžela, stane-li se má duše křesťanskou, ale dávám přednost tomu, abych poprosil tebe, apoštole: dovol mi ji spatřit anebo mne sám k ní zaveď.

Nevím, jak dlouho se budu musit zdržet v Antiu, a nezapomeňte, že v caesarově blízkosti si není nikdo jist zítřejším dnem. I Petronius mi už řekl, že tam nebudu docela v bezpečí. Dovol, abych ji předtím ještě spatřil, abych se nasytil pohledem na ni a abych se jí zeptal, zda mi zapomene všechno špatné a zda se o dobré se mnou rozdělí.”

Apoštol Petr se dobrácky usmál a řekl:

“Kdopak by ti, můj synu, mohl odepřít takové oprávněné potěšení.”

Vinicius se opět sklonil k jeho rukám, protože už vůbec nedovedl utlumit vděčnost, jíž mu překypovalo srdce. Apoštol vzal jeho hlavu do dlaní a řekl:

“Ty se však caesara neboj, neboť já pravím, že ti z hlavy ani vlas nespadne.”

Pak poslal Miriam pro Lygii, přikázav jí, aby jí neříkala, s kým se u nich setká; chtěl tak i děvčeti způsobit o to větší radost.

Nebylo to daleko, a tak za malou chvíli spatřili ti, kdož byli shromážděni v místnosti, Miriam, jak vede za ruku Lygii.

Vinicius se chtěl rozběhnout naproti, ale když spatřil milovanou postavu, štěstí ho připravilo o síly a tak zůstal stát s bušícím srdcem, bez dechu, sotva stoje na nohou, rozrušen stokrát více než tenkrát, když poprvé v životě uslyšel, jak mu kolem hlavy drnčí parthské šípy.

Lygie, která nic netušila, vběhla dovnitř, a když ho uviděla, zastavila se také jako do země vryta. Obličej jí zrudl a vzápětí strašně zbledl. Pak se podívala překvapenýma a zároveň polekanýma očima po přítomných.

Ale všude kolem sebe viděla jasné pohledy plné dobroty. Tu k ní přistoupil apoštol Petr a řekl:

“Lygie, miluješ ho stále?”

Nastala chvíle ticha. Rty se jí začaly třást jako dítěti, které nabírá k pláči a cítí se vinno, vidí však, že se k vině musí přiznat.

“Odpověz,” řekl apoštol.

Tu zašeptala pokorně a s bázní v hlase, klesajíc Petrovi k nohám:

“Ano…”

Avšak Vinicius si ve stejném okamžiku klekl vedle ní, Petr jim položil ruce na hlavy a řekl:

“Milujte se tedy v Pánu a ke slávě jeho, neboť není hříchu v lásce vaší.”

KAPITOLA 12

Procházeli se po zahrádce a Vinicius jí vyprávěl krátkými, z hloubi srdce tryskajícími slovy o tom, z čeho se před chvílí vyznal apoštolům: o neklidu svého nitra, o změnách, které se v něm odehrály, a konečně i o tom nesmírném stesku, který zahalil tmou jeho život ode dne, kdy opustil Miriamin příbytek. Přiznal se Lygii, že na ni chtěl zapomenout, ale že nemohl. Myslil na ni celé dny i noci. Připomínal mu ji onen křížek, upletený ze zimostrázových větévek, který mu nechala a který postavil do lararia a uctíval mimoděk jako něco božského. A stýskalo se mu víc a více, protože láska byla silnější než on a už u Aulů se docela zmocnila jeho duše… Druhým lidem předou nit života Parky, jemu však ji předla láska, stesk a smutek. Jeho jednání bylo špatné, ale vyplývalo z lásky, Miloval ji u Aulů i na Palatinu i tehdy, když ji viděl v Ostrianu, jak naslouchá Petrovým slovům, i tehdy, když ji šel s Krotónem unést, i tehdy, když bděla u jeho lůžka, i tehdy, když ho opustila. A teď přišel Chilón, který objevil její příbytek, a radil mu, aby ji unesl, ale on potrestal Chilóna a rozhodl se jít k apoštolům prosit o pravdu i o ni…

A budiž požehnána ona chvíle, kdy mu napadla tato myšlenka, protože teď je s ní a ona přece nebude před ním utíkat, tak jako utekla posledně z Miriamina domu.

“Neutekla jsem před tebou,” řekla Lygie.

“Proč jsi to tedy udělala?”

Lygie k němu zvedla oči, které měly barvu kosatců, pak sklonila stydlivě hlavu a řekla:

“Víš přece…”

Vinicius přemírou štěstí na chvíli zmlkl, ale pak začal znovu mluvit o tom, jak se mu pomalu otvíraly oči a jak viděl, že Lygie je naprosto jiná než ostatní Římanky a že se podobá snad jen Pomponii. Nedovedl jí to ostatně dost dobře vysvětlit, protože si sám nedovedl odůvodnit to, co jen cítil, že totiž v Lygii přichází na svět jakási úplně nová krása, která dosud na světě neexistovala a která je nejen tělo, nýbrž i duše. Zato jí však řekl něco, co ji naplnilo radostí, že ji totiž měl rád i za to, že před ním utekla, a že si ji bude u domácího krbu považovat jako světici.

Pak uchopil její ruku a nebyl více mocen slova, jen na ni nadšeně hleděl jako na navrácené štěstí života a opakoval její jméno, jako by se chtěl ujistit, že ji skutečně našel a že je s ní:

“Lygie! Lygie!”

Konečně se jí začal vyptávat, co se dělo v jejím nitru, a ona se mu přiznala, že ho milovala už v Aulově domě a že kdyby ji byl odvedl z Palatinu k Aulům, byla by se jim vyznala ze své lásky a snažila se je uprosit, aby se na něho nehněvali.

“Přísahám ti,” řekl Vinicius, “že mi ani ve snu nenapadlo brát tě Aulům násilím. Však ti Petronius jednou poví, že jsem mu už tenkrát říkal, že tě miluji a že se s tebou chci oženit. Řekl jsem mu: ,Nechť pomaže mé dveře vlčím sádlem a nechť usedne u mého krbu!’

Ale on se mi vysmál a vnukl caesarovi myšlenku, aby si tě jako rukojmí vyžádal a odevzdal pak mně. Kolikrát jsem ho ve svém žalu proklínal, ale snad tomu tak chtěl šťastný osud, protože jinak bych nebyl poznal křesťany a nebyl pochopil tebe…”

“Věř mi, Marku,” odpověděla Lygie, “to tě Kristus prozřetelně vedl k sobě.”

Vinicius zvedl hlavu, do jisté míry udiven.

“Ba pravda!” odpověděl živě. “Všecko se vyvíjelo tak podivně… Hledal jsem tebe, a setkal jsem se s křesťany… V Ostrianu jsem s údivem naslouchal apoštolovi, protože jsem takové věci ještě nikdy neslyšel. To ty ses za mne modlila.”

“Modlila!” odpověděla Lygie.

Prošli kolem besídky porostlé hustě břečťanem a přiblížili se k místu, kde se Ursus, zardousiv Krotóna, vrhl na Vinicia.

“Tady,” řekl mladý muž, “bych byl zahynul, nebýt tebe.”

“Nevzpomínej na to!” odpověděla Lygie. “A Ursovi to zapomeň.”

“Což bych se mu mohl mstít za to, že tě bránil?

Kdyby to byl otrok, hned bych mu daroval svobodu.”

“Kdyby to byl otrok, Aulové by ho byli dávno propustili.”

“Pamatuješ se,” zeptal se Vinicius, “že jsem tě chtěl vrátit Aulům? Ale tys odmítla, že by se o tom mohl dozvědět caesar a mstít se jim. Vidíš – teď je budeš moci vídat, jak často budeš chtít.”

“Říkám ,teď, ale myslím tím, že je budeš moci bez nebezpečí vídat, až budeš má. Ano! Protože kdyby se pak caesar o tom dozvěděl a zeptal se, co jsem učinil s rukojmím, které mi svěřil, řekl bych: ,Vzal jsem si ji za ženu a k Aulům chodí, protože já tomu chci.’ Caesar se v Antiu dlouho nezdrží, protože chce do Achaje, a i kdyby se zdržel, nemusím u něho být každý den. Až mě Pavel z Tarsu naučí vaší pravdě, hned přijmu křest, vrátím se sem, získám si znovu náklonnost Aulů, kteří se v těchto dnech vrátí do města, a pak už nebude překážek: vezmu si tě a posadím ke svému krbu. Ó carissima! Carissima!”

Po těchto slovech vztáhl ruce vzhůru, jako by bral nebesa za svědka své lásky. Lygie k němu pozvedla své zářící oči a řekla:

“A pak povím já: ,Kam ty, Caie, tam i já, Caia.’”

“Ne, Lygie!” zvolal Vinicius. “Přísahám ti, že nikdy nebyla žádná žena v mužově domě v takové úctě, v jaké budeš ty v mém domě.”

Šli chvíli mlčky, nemohouce směstnat v hrudi štěstí, zamilováni do sebe, podobni dvojici bohů a tak krásní, jako by je spolu s květy zrodilo jaro.

Zastavili se konečně pod cypřišem, který rostl blízko vchodu do příbytku. Lygie se opřela o jeho kmen a Vinicius začal znovu prosit chvějícím se hlasem:

“Řekni Ursovi, ať zajde do Aulova domu, vezme tvé věci a dětské hračky a přestěhuje je ke mně.”

Ale Lygie zaplanula jako růže nebo jako červánky a odpověděla:

“Obyčej káže jinak…”

“Já vím. Ty věci přináší obvykle pronuba až za ženou, ale udělej to pro mne. Vezmu si je do své villy v Antiu a budou mi tě připomínat.”

Tu sepjal ruce a opakoval jako dítě, které prosí:

“Pomponia se vrátí v těchto dnech, udělej to tedy, diva, udělej, carissima mea!”

“Ať rozhodne Pomponia, jak bude chtít,” odpověděla Lygie, ruměníc se při pomyšlení na pronubu ještě více.

A opět umlkli, neboť láska je připravovala o dech.

Lygie stála opřena zády o cypřiš, s obličejem svítícím ve stínu bělostí jako květ, se sklopenýma očima a s hrudí prudce se zvedající, a Vinicius se měnil v obličeji a bledl. V poledním tichu slyšeli tep vlastních srdcí a v oboustranném opojení se pro ně cypřiš, myrtové keře a břečťan na besídce měnily v zahradu lásky.

Avšak ve dveřích se objevila Miriam a pozvala je k polednímu jídlu. Usedli s apoštoly, kteří na ně pohlíželi s radostí jako na mladé pokolení, které bude po jejich smrti udržovat a dále rozsévat setbu nového učení. Petr lámal a žehnal chléb; na všech tvářích ležel klid a zdálo se, že jakési obrovské štěstí naplňuje celý příbytek.

“Tak co,” řekl konečně Pavel, otočiv se k Viniciovi, “jsme opravdu nepřátelé života a radosti?”

A Vinicius odpověděl:

“Vím, jaká je pravda, protože jsem nikdy nebyl tak šťasten jako mezi vámi.”

KAPITOLA 13

K večeru téhož dne, když šel Vinicius přes Forum domů, spatřil u ústí Viku Tusku pozlacenou Petroniovu lektiku, kterou neslo osm Bithyňanů. Zastavil je pokynutím ruky a přistoupil k záclonkám.

“Příjemné a blažené sny!” zvolal se smíchem, když spatřil Petronia, jak spí.

“Ach, to jsi ty!” řekl probudivší se Petronius. “Ano, zdříml jsem si, protože jsem noc strávil na Palatinu.

Teď jsem se vypravil koupit si do Antia něco ke čtení… Co nového?”

“Chodíš po knihkupectvích?” zeptal se Vinicius.

“Ano. Nechci si přeházet knihovnu, a tak si pořizuji na cestu zvláštní zásoby. Vyšly prý nové Musoniovy a Senekovy věci. Hledám také Persia a jedno vydání Vergiliových eklog, které nemám. Och, jak jsem unaven a jak mě bolí ruce od samého sundávání svitků z hůlek… Protože když je člověk už jednou v knihkupectví, nutí ho zvědavost prohlédnout si hned to, hned ono. Byl jsem u Aviruna, u Atracta na Argiletu, a předtím ještě u Sosiů na Vicu Sandalariu. U Kastora!

Strašně se mi chce spát!”

“Byl jsi na Palatinu, ptám se tedy já tebe, co je nového. Anebo víš co? Pošli lektiku a pouzdra s knihami domů a pojď ke mně. Popovídáme si o Antiu a pak ještě o něčem.”

“Dobrá,” odvětil Petronius, vystupuje z lektiky.

“Víš přece, že pozítří vyrazíme do Antia?”

“Jak bych to mohl vědět?”

“Na jakém světě to ty vlastně žiješ? Já ti tedy oznamuji tu novinu první? Tak, tak! Buď připraven na pozítří ráno. Hrách na oleji nepomohl, šátek na tlustém krku nepomohl a Měděnobradý ochraptěl. Proto nemůže být ani řeči o odkladu. Proklíná Řím i jeho podnebí vším možným na světě, nejraději by jej srovnal se zemí nebo zničil ohněm a chce co nejrychleji moře. Povídá, že ho ty zápachy, které přináší vítr z úzkých uliček, přivedou do hrobu. Dnes přinášeli ve všech chrámech veliké oběti, aby se mu vrátil hlas a běda Římu, a zvláště senátu, jestliže se mu brzy nevrátí.”

“Pak by bylo zbytečné jet do Achaje.”

“Cožpak má náš božský caesar jen tento jediný talent?” odpověděl se smíchem Petronius. “Vystoupil by na olympijských hrách jako poeta se svým Požárem Tróje, jako vozataj, jako hudebník, jako atlet, ba dokonce i jako tanečník a rozhodně by získal všechny koruny určené vítězům. A víš, proč ta opice ochraptěla? Včera se mu totiž zachtělo vyrovnat se v tanci našemu Paridovi a tančil nám příběh o Lédě; při tom se zapotil a nachladil. Byl celý mokrý a kluzký jako úhoř vytažený právě z vody. Měnil masky jednu po druhé, točil se jako vřeteno, máchal rukama jako opilý námořník a člověku se až hnusilo dívat se na to veliké břicho a na ty tenké nohy. Paris ho tomu sice dva týdny učil, ale představ si Ahenobarba jako Lédu nebo jako bohyni-labuť. To ti byla labuť! Škoda mluvit! Ale on chce s tou pantomimou vystoupit veřejně, nejdříve v Antiu a pak v Římě.”

“Lidé se už pohoršovali nad tím, že veřejně zpíval, ale teď si pomysli, že římský caesar vystoupí jako mim! Ne! To snad Řím už nevydrží!”

“Milý Vinicie! Řím vydrží všechno, ba senát ještě odhlasuje díkůvzdání ,otci vlasti’.”

A po chvíli dodal:

“A lůza je ke všemu ještě hrdá na to, že její caesar je šašek.”

“Nu pověz sám, bylo možno klesnout níž?”

Petronius pokrčil rameny.

“Ty si žiješ doma se svými myšlenkami buď na Lygii, nebo na křesťany, tak nebudeš ani vědět, co se stalo před několika dny. Představ si, Nero uzavřel veřejně manželství s Pythagorem. Byl nevěstou. Zdálo by se, že míra výstřelků je tu už dovršena, viď? A co tomu řekneš: přišli flaminové, které pozval, a slavnostně ho oddali. Byl jsem při tom! Já snesu hodně, ale přesto se přiznám, že jsem si myslil, že bohové, jsou-li nějací, musí dát varovné znamení… Jenže caesar nevěří v bohy a má pravdu.”

“Je to tedy nejvyšší kněz, bůh i ateista v jedné osobě,” řekl Vinicius.

Petronius se rozesmál:

“Máš pravdu! To mi ještě nenapadlo, ale je to spojení, jaké svět dosud neviděl.”

Pak se zastavil a řekl:

“A je nutno ještě dodat, že ten nejvyšší kněz, který nevěří v bohy, a ten bůh, který se jim posmívá, se jich jako ateista – bojí.”

“Důkazem je příhoda ve Vestině svatyni.”

“Jaký je to svět!”

“Jaký svět, takový caesar… Ale dlouho to nepotrvá.”

Za takového hovoru vešli do Viniciova domu. Vinicius vesele zavolal, aby jim přichystali večeři, a pak se otočil k Petroniovi a řekl:

“Ne, milý Petronie, svět se musí obrodit.”

“My ho neobrodíme,” odpověděl Petronius, “už proto ne, že v Neronově době je člověk jako motýl: žije ve slunci přízně, ale v prvním chladném závanu hyne… I kdyby nechtěl. U Majina syna! Nejednou si kladu otázku, jakým zázrakem se takový Lucius Saturninus mohl dožít třiadevadesáti let, přežít Tiberia, Caligulu, Claudia… Ale to je vedlejší. Dovolíš mi poslat tvou lektiku pro Euniké? Nějak mě přešlo spaní a chtěl bych se poveselit. Zavolej k večeři loutnistu a potom si popovídáme o Antiu. Budeme to muset uvážit, a zvláště ty.”

Vinicius rozkázal, aby poslali pro Euniké, ale prohlásil, že pobytem v Antiu si nemíní lámat hlavu. Ať si ji lámou ti, kdož nedovedou žít jinak než v paprscích caesarovy přízně. Svět nekončí na Palatinu, zvláště ne pro ty, kdož mají v srdci a v duši něco jiného.

A říkal to tak opovržlivě, tak živě a tak vesele, že to Petronia zarazilo. Chvíli ho pozoroval a pak řekl:

“Co se to s tebou děje? Jsi dneska takový, jaký jsi býval, když jsi na krku nosil ještě zlatou bulu.”

“Jsem šťasten,” odpověděl Vinicius. “Pozval jsem tě k sobě úmyslně, abych ti to mohl říci.”

“Co se ti přihodilo?”

“Něco takového, co bych nedal ani za římské impérium.”

Po těch slovech si sedl, položil ruku na opěradlo sedátka, hlavu opřel o ruku a rozhovořil se, obličej plný úsměvů a oči stále jasnější:

“Pamatuješ, jak jsme byli spolu u Aula Plautia a jak jsi tam poprvé spatřil to božské děvče, které jsi sám nazval ranním červánkem a jarem? Vzpomínáš si na tu Psyché, na tu nedostižnou, nejkrásnější ze všech panen i z vašich bohyň?”

Petronius naň hleděl tak užasle, jako by se chtěl přesvědčit, zda to má v hlavě všecko v pořádku.

“Proč mluvíš tak podivně?” řekl konečně. “Ovšemže se pamatuji na Lygii.”

A Vinicius řekl:

“Jsem s ní zasnouben.”

“Cože?”

Avšak Vinicius vyskočil a zavolal dispensatora.

“Ať sem přijdou všichni otroci, do jednoho!

A rychle!”

“Ty ses s ní zasnoubil?” opakoval Petronius.

Avšak ještě než vyšel z úžasu, zahemžilo se obrovské atrium Viniciova domu lidmi. Přibíhali udýchaní starci, muži v nejlepších letech, ženy, jinoši i dívky.

Atrium se každým okamžikem naplňovalo víc a více.

Na chodbách, zvaných fauces, bylo slyšet hlasy svolávající se v nejrůznějších jazycích. Konečně stáli všichni jako zeď kolem stěn a mezi sloupovím. Vinicius se postavil k impluviu, otočil se k propuštěnci Demovi a řekl:

“Ti, kdož si v mém domě odsloužili dvacet let, půjdou zítra k praetorovi, kde dostanou svobodu; ti, kdož tak dlouho neslouží, dostanou po třech zlaťácích a týden dvojitou porci jídla. Na vesnická ergastula poslat s rozkazem, aby byly prominuty tresty, lidem sňaty s nohou okovy a všichni aby byli dostatečně živeni.

Vězte, že pro mne nastal radostný den, chci tedy, aby byla radost v celém domě.”

Otroci stáli chvíli mlčky, jako by nevěřili vlastnímu sluchu, ale pak se zvedly všechny ruce a všechna ústa zvolala:

“Ááá! Pane! Ááá!”

Vinicius je odeslal pokynem ruky pryč, a tak, ačkoliv chtěli děkovat a padnout mu k nohám, rychle odešli, naplňujíce dům od sklepů až po střechu štěstím.

“Zítra,” řekl Vinicius, “je dám ještě shromáždit v zahradě a rozkáži jim, aby před sebou kreslili znamení, jaká budou chtít. Těm, kdož nakreslí rybu, dá svobodu Lygie.”

Avšak Petronius, který se nikdy ničemu nedivil dlouho, už se vzpamatoval a zeptal se:

“Rybu? Aha! Vzpomínám si, co povídal Chilón: To je symbol křesťanů.”

Pak vztáhl k Viniciovi ruce a řekl:

“Štěstí je vždycky tam, kde je člověk vidí. Kéž vám Flora sype květiny pod nohy dlouhá léta. Přeji ti vše, co si přeješ sám.”

“Za to ti tedy poděkuji, protože jsem si myslil, že mě budeš zrazovat, jenže to by bylo, jak vidíš, mrhání časem.”

“Já a zrazovat tě? Ani mi nenapadlo. Naopak, tvrdím, že jednáš správně.”

“Ha, měnlivec!” odpověděl vesele Vinicius. “Už jsi zapomněl, co jsi mi říkal, když jsme odcházeli z Graecinina domu?”

Avšak Petronius odpověděl naprosto klidně:

“Nezapomněl. Ale změnil jsem mínění.”

A po chvíli dodal:

“Milý Vinicie! V Římě se mění všecko. Muž mění ženy, ženy mění muže, proč bych tedy já neměl měnit své mínění? Nechybělo mnoho a Nero by se byl oženil s Akté, jíž vyrobili zvlášť kvůli tomu královský rodokmen. A co by se bylo stalo? On by měl dobrou ženu a my dobrou Augustu. U Protea a jeho mořských pustin! Budu měnit mínění vždycky, kdykoli to uznám za vhodné nebo prospěšné. A pokud jde o Lygii, je její královský původ jistější než pergamští předkové Akté.

Ale ty se měj v Antiu na pozoru před Poppaeou. Je mstivá.”

“Ani mi nenapadne! V Antiu mi ani vlásek z hlavy nespadne.”

“Jestliže si myslíš, že mě udivíš ještě jednou, mýlíš se – ale kde jsi vzal tu jistotu?”

“Řekl mi to apoštol Petr.”

“Á! Řekl ti to apoštol Petr! Proti tomu jsou slabé všechny argumenty, ale přesto mi dovol, abych podnikl některá bezpečnostní opatření, už proto, aby se snad z Petra nevyklubal falešný prorok, protože kdyby se náhodou apoštol Petr spletl, mohl by ztratit tvou důvěru, která se apoštolovi Petrovi bude pravděpodobně hodit i nadále.”

“Dělej si, co chceš, ale já mu věřím. A jestliže si myslíš, že mi ho zprotivíš tím, že budeš uštěpačně opakovat pořád dokola jeho jméno, pak se mýlíš.”

“Tak tedy ještě jednu otázku: jsi už křesťanem?”

“Ještě ne, ale Pavel z Tarsu jede se mnou a bude mi vysvětlovat Kristovo učení. Pak přijmu křest, protože to, co jsi povídal, že křesťané jsou nepřátelé života a radosti, není pravda!”

“Tím líp pro tebe i pro Lygii,” řekl Petronius.

Pak pokrčil rameny a řekl jakoby sám k sobě:

“Stejně je podivuhodné, jak ti lidé dovedou získávat vyznavače a jak se ta sekta šíří.”

A Vinicius odpověděl s takovým zápalem, jako by už sám byl pokřtěn:

“Ano! Tisíce, ba desetitisíce jsou jich v Římě, v italských městech, v Řecku i v Asii. Křesťané jsou v legiích i mezi praetoriány, jsou dokonce i v caesarově paláci. To učení vyznávají otroci i římští občané, chudí i bohatí, plebs i patriciové. Víš vůbec, že někteří Corneliové jsou křesťané, že křesťanka je Pomponia Graecina, že křesťanka byla prý Octavia a že křesťanka je Akté? Ano, to učení ovládá svět a jen ono jej může obrodit. Nekrč rameny, protože kdož ví, zda je za měsíc nebo za rok nepřijmeš sám.”

“Já?” řekl Petronius. “Ne! U Létóina syna, ne! Já je nepřijmu, i kdyby v něm byla pravda a moudrost lidská i božská… To by si vyžadovalo námahy, a já se nerad namáhám… To by si vyžadovalo odříkání, a já si v životě nerad cokoli odříkám… S tvou povahou, podobnou ohni a vodě, mohlo se něco takového stát vždycky, ale já? Já mám své gemy, své kameje, své vázy a svou Euniké. Na Olymp nevěřím, ale vytvářím si ho na zemi a budu šťasten, dokud mne neprobodnou šípy božského lučištníka anebo dokud mi caesar nedá pokyn, abych si otevřel žíly. Mám příliš rád vůni fialek a pohodlné triclinium. Mám dokonce rád i naše bohy … jako řečnické figury, a Achaji, do níž se chystám s naším břichatým, tenkonohým, nedostižným, božským caesarem, Augustem, Periodonikem … Herkulem, Neronem!”

Po těchto slovech se rozveselil už při pouhém pomyšlení, že by mohl přijmout učení galilejských rybářů, a začal polohlasem zpívat:

Myrtovou zelení ozdobím jasný svůj meč, jako Harmodios s Aristogeitónem…

Avšak ustal, neboť vyvolavač oznámil, že přišla Euniké.

Ihned po jejím příchodu podali i večeři, při níž, po několika písních, které zazpíval loutnista, vyprávěl Vinicius Petroniovi o tom, jak ho navštívil Chilón a jak mu ta návštěva vnukla myšlenku jít přímo k apoštolům a že mu to napadlo právě v době, kdy Chilóna mrskali.

Petronius, jehož se opět začínala zmocňovat ospalost, položil si ruku na čelo a řekl:

“Nápad to byl dobrý, měl-li dobré následky. A pokud jde o Chilóna, já bych mu dal vyplatit pět hřiven zlata, ale jestliže jsi ho dal zmrskat, bylo to možná dokonce lepší, protože kdož ví, zda se mu po nějakém čase nebudou ještě klanět senátoři, tak jak se dnes klanějí našemu rytíři Dratvičkovi – Vatiniovi. Dobrou noc!”

A sundavše si věnce, začali se s Euniké chystat k odchodu. Když odešli, šel Vinicius do knihovny a napsal Lygii toto:

“Chci, aby ti tento dopis, až otevřeš své krásné oči, božská, pověděl: Dobré jitro! Proto ti dnes píši, i když tě zítra spatřím. Caesar odjíždí pozítří do Antia a já, eheu! – musím s ním. Už jsem ti přece řekl, že neposlechnout by znamenalo vydat v nebezpečí život, a já bych teď neměl odvahu zemřít. Jestliže však ty nechceš, stačí napsat slovíčko a zůstanu. Bude pak Petroniovou věcí, aby ode mne odvrátil nebezpečí. Dnes, v den radosti, jsem odměnil všechny otroky a ty, kteří si v mém domě odsloužili dvacet let, zavedu zítra k praetorovi a dám jim svobodu. Ty, má milá, bys mě za to měla pochválit, protože mám dojem, že je to v souladu s tím sladkým učením, které vyznáváš, a pak také proto, že jsem to udělal pro tebe. Zítra jim povím, že příčinou jejich svobody jsi ty, aby ti tedy byli vděčni a chválili tvé jméno. Zato já sám se vrhám do otroctví štěstí a do otroctví tvého a kéž bych nikdy nepoznal svobodu. Ať je prokleto Antium a Ahenobarbovo cestování. Jsem třikrát, ba čtyřikrát šťasten, že nejsem tak chytrý jako Petronius, protože pak bych snad musel jet do Achaje. Chvíle rozloučení mi však osladí vzpomínka na tebe. Kdykoli se budu moci uvolnit, sednu na koně a tryskem pojedu do Říma, abych potěšil své oči pohledem na tebe a své uši tvým sladkým hlasem.

A kdykoli to bude možné, pošlu otroka s dopisem, aby se tě poptal, jak se ti daří. Zdravím tě, božská, a objímám tvé nohy. Nehněvej se, že ti říkám božská. Jestliže mi to zakážeš, poslechnu, ale dnes to ještě nedovedu jinak. Zdravím tě z tvého budoucího příbytku – celým srdcem.”

KAPITOLA 14

V Římě se vědělo, že caesar chce cestou navštívit Ostii, či spíše největší koráb na světě, který přivezl právě obilí z Alexandrie; z Ostie měl pak caesar putovat do Antia po Via Litoralis. Rozkazy byly vydány již před několika dny, a tak se už od rána shromažďovaly u Porta Ostiensis davy místní chudiny a příslušníků všech národů světa, aby se nasytily pohledem na caesarův průvod, na který se římský plebs nemohl nikdy dost vynadívat. Do Antia byla snadná cesta a nebylo to daleko, a v samém Antiu, v městě nádherně zařízených paláců a vill, bylo možno najít vše, čeho si vyžadovalo pohodlí i nejnáročnější tehdejší přepych. Avšak caesar míval ve zvyku brát s sebou na cesty všechny věci, které měl rád, počínaje hudebními nástroji a domácím náčiním a konče sochami a mozaikami, které rozestavovali kolem dokonce i tehdy, chtěl-li se zastavit jen na krátkou chvíli, ať už k odpočinku, nebo k posilnění. Proto jej na každé výpravě provázely celé zástupy služebnictva, nepočítaje v to oddíly praetoriánů a augustiány, z nichž každý míval svůj vlastní průvod otroků.

Toho dne brzy ráno prošli branou pastevci z Kampanie, obutí do kozích kůží a s tvářemi ožehnutými sluncem, ženouce už napřed pět set oslic, aby se Poppaea hned zítra po příjezdu do Antia mohla jako obvykle vykoupat v jejich mléku. Chátra pozorovala se spokojeným smíchem dlouhé uši stáda, komíhající se v oblacích prachu, a s radostí naslouchala svistotu bičů a divokým výkřikům pastevců. Jakmile přešly oslice, vrhly se na silnici roje služebnictva, pečlivě ji očistily a začaly ji posypávat květinami a piniovým jehličím.

V davech si šeptali s jakýmsi pocitem hrdosti, že tím kvítím, které sebrali ze soukromých zahrad v okolí, anebo dokonce koupili za drahé peníze od prodavaček u Porta Mugionis, má být poseta celá cesta až do Antia. Čím pozdnější bylo ráno, tím více se každým okamžikem zvětšovala tlačenice. Někteří si přiváděli celé rodiny, a aby neměli příliš dlouhou chvíli, rozkládali si na kamenech, určených na stavbu nového Cereřina chrámu, zásoby jídla a jedli prandium pod širým nebem. Tu a tam se utvořily hloučky, v nichž hráli prim zcestovalí světoběžníci. U příležitosti caesarova odjezdu se mluvilo o jeho budoucích cestách a o cestování vůbec. Námořníci a veteráni tu vyprávěli podivuhodné věci o zemích, o nichž se doslechli na svých dalekých cestách a na jejichž půdě nestanula dosud římská noha. Obyvatelé města, kteří nebyli nikdy v životě dále než na Via Appia, poslouchali plni úžasu o divech Indie a Arábie, o souostrovích obklopujících Británii, kde na jednom ostrůvku věznil Briareos spícího Saturna a kde sídlí duchové, o hyperborejských zemích, o ztuhlých mořích, o tom, jak vody Oceánu syčí a hučí v okamžiku, kdy se zapadající slunce noří do hlubin.

Takové povídačky docházely u lidí snadno víry, vždyť jim věřili i takoví lidé jako Plinius a Tacius. Mluvilo se také o onom korábu, který si měl caesar prohlédnout.

Veze prý pšenice na dva roky, nepočítaje v to čtyři sta cestujících, stejně početnou posádku a spoustu divokých zvířat, kterých má být použito při letních hrách.

Získávalo to caesarovi, který lid nejen živil, nýbrž jej i bavil, všeobecnou oblíbenost. Však se také všichni chystali k nadšenému vítání.

Mezitím se objevil oddíl numidských jezdců, kteří patřili k praetoriánským vojskům. Měli na sobě žluté oděvy, červené šerpy a veliké náušnice, vrhající na jejich černé obličeje zlaté záblesky. Ostří jejich bambusových kopí se ve slunci blýskala jako plaménky. Když přejeli, započal průvod, který se podobal spíše procesí.

Davy se tlačily, aby viděly tu slávu zblízka, avšak přišly oddíly pěších praetoriánů, rozestoupily se po obou stranách brány a zahradily přístup na silnici. Vpředu jely vozy, vezoucí červené a fialové stany z purpuru i stany z byssu bílého jako sníh a protkaného zlatými nitkami, východní koberce, citrusové stoly, části mozaik, kuchyňské náčiní, klece s ptáky z Východu, z Jihu i ze Západu, jejichž mozečky a jazýčky byly určeny pro caesarovu tabuli, amfory s vínem a koše s ovocem.

Avšak předměty, které se neměly na vozech rozbít nebo zprohýbat, nesli pěší otroci. Šly tudy celé stovky lidí, nesoucích nádoby a sošky z korintské mědi; jedni otroci nesli etruské vázy, jiní zase výlučně řecké, jiní zas byli určeni nést nádoby ze zlata, ze stříbra nebo z alexandrijského skla. Jednotlivé skupiny otroků oddělovaly od sebe malé oddíly pěších nebo jízdních praetoriánů a každý hlouček nosičů hlídali dozorci s biči, zakončenými místo uzlíky kousky olova nebo železa. Průvod lidí, nesoucích pozorně a opatrně nejrůznější předměty, vypadal jako jakési slavnostní náboženské procesí a ta podobnost se ještě zvýšila, když se objevily hudební nástroje caesara a jeho dvora. Šly harfy, řecké loutny, loutny hebrejské a egyptské, lyry, formingy, kithary, píšťaly, dlouhé zprohýbané buciny a kymbala. Když se tak člověk díval na to moře nástrojů, třpytících se ve slunci zlatem, bronzem, drahokamy a perletí, mohl by se domnívat, že se to vydal na cestu světem Apollón nebo Bakchus. Pak se objevily nádherné carruky, plné artistů, tanečníků a tanečnic v malebných seskupeních a s thyrsy v rukou. Za nimi jeli otroci určení nikoli k práci, ale k neřestem: pacholata a malá děvčátka, posbíraná z celého Řecka a z celé Malé Asie. Vlasy měli buď dlouhé, nebo nakadeřené a spjaté zlatými síťkami, a podobali se amorkům se sličnými tvářemi, které však byly pokryty tlustou vrstvou líčidla z obavy, aby kampanijský vítr neošlehal jejich jemnou pleť.

A opět nastupoval praetoriánský oddíl obrovských, vousatých, světlovlasých nebo rudovlasých a modrookých Sugambrů. Před nimi nesli korouhevníci, zvaní imaginarii, římské orly, tabule s nápisy a caesarovy bysty. Zpod kožených oděvů a vojenských pancéřů vyčnívaly osmahlé paže, silné jako válečné stroje a schopné ovládat těžké zbraně, jimiž byly tyto stráže vyzbrojeny. Země jako by se otřásala pod jejich pravidelným, těžkým krokem a oni, jako by si byli vědomi své síly, které mohli použít i proti caesarům samým, hleděli na pouliční chátru svrchu, zapomínajíce zřejmě, že mnozí z nich přišli do tohoto města v okovech.

Zde jich však byla jen nepatrná hrstka, hlavní praetoriánské síly zůstaly totiž ve svých táborech v Římě, majíce bdít nad městem a držet je na uzdě. Když praetoriáni přešli, pokračoval průvod Neronovými tažnými tygry a lvy, které vedli proto, aby je mohli zapřáhnout do vozů v průvodu, jestliže se Neronovi uzdá zahrát si na Dionysa. Vedli je Indové a Arabové, majíce je uvázány na ocelových řetězech, které však byly tak ovinuty květinami, že vypadaly jakoby celé z květů. Zvířata, zkrocena zkušenými bestiarii, hleděla na davy svýma zelenýma, jakoby ospalýma očima a tu a tam pozvedla své obrovské hlavy a chraptivě nasála do sebe nozdrami lidské výpary, olizujíce si drsnými jazyky tlamy.

Pak jely caesarské vozy a postupovaly lektiky, větší i menší, zlaté nebo purpurové, vykládané slonovinou nebo perlami anebo hrající třpytem drahokamů; za nimi šel opět malý oddíl praetoriánů v římské zbroji. Tento oddíl se skládal ze samých italských dobrovolníků. A opět zástupy elitních otroků a pacholat a konečně jel sám caesar, jehož blízkost zvěstovalo už z dálky provolávání davů.

V tlačenici byl i apoštol Petr, který chtěl aspoň jednou v životě uvidět caesara. Byla s ním i Lygie, která měla obličej pod hustým závojem, a Ursus, jehož síla byla pro dívku nejspolehlivější ochranou před nevázanými a rozjařenými davy. Lyg uchopil jeden z balvanů určených na stavbu chrámu a přinesl jej apoštolovi, který si na něj stoupl, takže viděl lépe než ostatní. Namačkaní lidé kolem začali napřed reptat, protože Ursus je rozrážel, tak jako koráb rozráží hladinu, ale když sám jediný zvedl kámen, kterým by nepohnuli ani čtyři silní chlapíci z lidu, změnilo se reptání v obdiv a kolem dokola se ozvaly výkřiky: “Macte!”

Zatím se však už přiblížil caesar. Seděl ve voze, který měl tvar stanu; vůz byl tažen šesti bílými idumskými hřebci se zlatými podkovami. Postranní stěny stanu byly úmyslně otevřeny, aby davy mohly caesara vidět.

Na vůz by se vešlo několik lidí, ale Nero chtěl, aby se pozornost soustřeďovala jen a jen na něj, a proto jel přes město sám, maje u nohou jen dva trpaslíky. Na sobě měl bílou tuniku a ametystovou tógu, která vrhala na jeho tvář sinavý stín. Na hlavě měl vavřínový věnec. Od svého odjezdu do Neapole značně ztloustl.

Obličej se mu roztékal; pod spodní čelistí mu visel dvojitý podbradek, takže ústa, ležící vždycky příliš blízko nosu, zdála se teď jakoby proříznuta hned pod chřípím. Silný krk si chránil vždy hedvábným šátkem, který si co chvíli upravoval bílou tlustou rukou, porostlou na zápěstí ryšavými chlupy, tvořícími jakoby krvavé skvrny. Nero však nedovoloval, aby mu je epilátoři vytrhávali, protože mu někdo řekl, že to způsobuje chvění prstů a překáží při hře na loutnu. Jako vždy obrážela se v jeho obličeji bezedná prázdnota, spojená s únavou a unuděností. Vcelku to byl obličej strašný a směšný zároveň. Za jízdy otáčel hlavu na obě strany, mhouřil co chvíli oči a bedlivě naslouchal, jak ho vítají.

Vítal ho bouřlivý potlesk a výkřiky: “Buď zdráv, božský! Caesare, imperátore, buď zdráv, vítězný! Buď zdráv, nedostižný! Synu Apollónův, Apollóne!” Když slyšel tato slova, usmíval se, ale v některých okamžicích mu přes obličej přelétl jakoby mrak, neboť římský lid byl posměvačný, a spoléhaje na svou početnost, dovoloval si uštěpačné posměšky dokonce i na veliké triumfátory, které v podstatě miloval a kterých si vážil.

Bylo přece známo, že kdysi, při vjezdu Julia Caesara do Říma, křičel lid: “Občané, poschovávejte ženy, protože projíždí plešatý lotr!” Avšak zvrhlá Neronova ješitnost nesnesla sebemenší pohanění ani vtip na sebe – a v davech se do pochvalného volání mísily i výkřiky: “Měděnobradý! Měděnobradý! Kam vezeš svou ohnivou bradu? Bojíš se, aby od ní nechytil Řím?” A ti, kdož tak volali, netušili, že v jejich žertu je skryto strašné proroctví. Caesara ostatně takové hlasy ani příliš nehněvaly, už proto ne, že bradku nenosil, neboť ji už kdysi obětoval ve zlatém pouzdru Jovišovi Kapitolskému. Avšak jiní, ukryti za hromadami balvanů a za základy chrámu, křičeli: “Matricida! Nero! Orestes! Alkmeón!” a jiní zase: “Kde je Octavia!”, “Vrať purpur!” A na Poppaeu, která jela hned za ním, volali:

“Flava coma!”, což znamenalo nevěstku. Hudební Neronův sluch zachytil i tyto výkřiky a v takových okamžicích přikládal k oku svůj broušený smaragd, jako by se chtěl podívat a zapamatovat si ty, kdož tak volali.

A tak se stalo, že se jeho pohled zastavil u apoštola stojícího na kameni. Chvíli se tito dva lidé dívali jeden na druhého, avšak nikomu ze skvělého průvodu ani z těch nespočetných davů nenapadlo, že v této minutě se na sebe dívají dva vládcové světa, z nichž jeden brzy pomine jako krvavý sen, avšak druhý, onen stařec v prostinké lacerně, zmocní se na dlouhé věky světa i města.

Zatím caesar přejel a hned za ním neslo osm Afrů přepychovou lektiku, v níž seděla nenáviděná Poppaea. Oblečena jako Nero, v rouchu ametystové barvy, s tlustou vrstvou líčidel na obličeji, nehybná, zamyšlená a lhostejná, vypadala jako nějaké božstvo, krásné a zlé zároveň, které tu nesli jako v procesí. V patách za ní táhl opět celý dvůr mužského i ženského služebnictva a jely řady vozů s předměty, které potřebovala pro své pohodlí, a se šatstvem. Slunce už dávno začalo zase klesat, když teprve začali projíždět augustiáni. Byl to skvělý, barvami mihotající průvod, měnící se ve slunci jako had, průvod nekonečný. Líný Petronius, kterého davy přátelsky vítaly, dal se i se svou otrokyní, jež se podobala bohyni, nést v lektice. Tigellinus jel v carruce tažené malými koníčky, ozdobenými bílými a nachovými pery. Lidé viděli, jak na voze vstává a s nataženým krkem vyhlíží, kdy mu caesar dá znamení, aby si přisedl k němu. Z ostatních vítaly davy potleskem Liciniana Pisona, smíchem Vitellia, hvízdáním Vatinia.

Ke konsulům Liciniovi a Lecaniovi se chovaly lhostejně, avšak Tullius Senecio, který byl kdovíproč oblíben, a také Vestinus sklidili potlesk lidu. Dvůr byl nespočetný. Vypadalo to, jako by vše, co je v Římě jen trochu bohatší, nádhernější a velkolepější, emigrovalo do Antia. Nero necestoval nikdy jinak než na tisíci vozech a zástup, který ho provázel, převyšoval počtem téměř vždy počet vojáků v legii. A tak si lid ukazoval Domitia Afra i vetchoučkého Lucia Saturnina, Vespasiana, který se ještě nevypravil na tažení do Judeje, odkud se vrátil až pro caesarskou korunu, i mladého Nervu, i Lucana, i Annia Gallona, i Quinctiana a spoustu žen, známých bohatstvím, krásou, přepychem a neřestným životem. Oči davů klouzaly ze známých tváří na postroje, vozy, koně, na roztodivné oděvy služebnictva, pocházejícího ze všech národů světa. V té záplavě přepychu a velkoleposti bylo těžko se rozhodnout, nač se honem dívat, a nejen zraky, nýbrž i rozum byl oslněn všemi těmi zlatými záblesky, purpurem a nachem, třpytem drahokamů, korálů, perleti a slonoviny. Zdálo se, že i sluneční paprsky zanikají v tom nádherném přívalu. A ač mezi lidem bylo dost ubožáků s vpadlými břichy a s hladem v očích, tato podívaná je zapalovala nejen touhou moci toho všeho užívat, nejen závistí, ale naplňovala je i uspokojením a hrdostí a dávala jim pocit římské moci a neotřesitelnosti, jejíž byli součástí a před níž klečel svět. V celém světě nebyl nikdo, kdo by se odvažoval soudit, že tato moc nepřetrvá všechny věky, nepřežije všechny národy a že by se cokoli na tomto světě mohlo postavit proti ní.

Když Vinicius, jedoucí na konci průvodu, spatřil apoštola a Lygii, které se tady nenadál, vyskočil z vozu, pozdravil je s rozzářenou tváří a řekl rychle, jako člověk, který nemůže ztrácet čas:

“Tys přišla? Ani nevím, jak ti poděkovat, Lygie!

Bůh mi nemohl seslat lepší znamení. Teď se s tebou loučím, ale ne nadlouho. Cestou rozestavím parthské koně a každý volný den, dokud si nevyprosím návrat do Říma, budu u tebe. Buď zdráva!”

“Buď zdráv, Marku!” odpověděla Lygie a pak tišeji dodala:

“Kéž tě doprovází Kristus a otevře ti Pavlovými slovy duši.”

Vinicia zahřálo u srdce, že jí záleží na tom, aby se stal brzy křesťanem, a proto odpověděl:

“Ocelle mi! Stane se, jak pravíš. Pavel chtěl jet raději s mými lidmi, ale je se mnou a bude mi učitelem i společníkem… Poodhrň závoj, mé potěšení, abych tě ještě uviděl, než pojedu. Proč ses tak zahalila?”

Lygie nadzvedla rukou závoj, ukázala mu svůj jasný obličej a nádherné, rozesmáté oči a zeptala se:

“Je to něco špatného?”

A její úsměv měl v sobě kus dívčího šibalství, avšak Vinicius, nadšeně se na ni zahleděv, odpověděl:

“Je to špatné pro mé oči, které se až do smrti chtějí dívat jen na tebe.”

Pak se otočil k Ursovi a řekl:

“Urse, hlídej ji jako oko v hlavě, protože to není jen tvá, nýbrž i má – domina!”

Po těchto slovech uchopil Lygiinu ruku a přitiskl ji ke rtům. To ovšem nesmírně udivilo chátru kolem, která nedovedla pochopit, že urozený augustián projevuje tak velkou úctu dívce v prostých, ba téměř otrockých šatech.

“Buď zdráva!”

Pak se rychle vzdálil, protože celý caesarův průvod byl už o značný kus vpředu. Apoštol Petr ho přežehnal nenápadně znamením kříže a dobrák Ursus ho začal okamžitě vychvalovat, potěšen, že ho jeho mladá paní dychtivě poslouchá a hledí naň plna vděčnosti.

Průvod se vzdaloval a zahaloval se oblaky zlatavého prachu, avšak oni za ním hleděli ještě dlouho, dokud k nim nepřistoupil mlynář Demas, u něhož pracoval v noci Ursus.

Demas políbil apoštolovi ruku a začal ho prosit, aby se u něho zastavili a něco pojedli, protože jeho dům je blízko Emporia a oni musejí přece mít už hlad a jsou unaveni, když strávili většinu dne u brány.

Šli tedy s ním, odpočinuli si a posilnili se v jeho příbytku a teprve k večeru se vraceli na Zátibří. Chtěli se dostat na druhý břeh po Aemiliově mostě, a tak šli po Clivu Publiku, který vedl středem Aventinského pahorku, mezi Dianiným a Merkurovým chrámem.

Apoštol Petr hleděl z výšiny na budovy kolem i na ty, které mizely kdesi v dálce, a pohrouživ se do mlčení, uvažoval nad obrovitostí a nad mocí tohoto města, do něhož přišel vykládat slovo boží. Dosud se Petr setkával s římskou vládou a legiemi v různých zemích, po nichž cestoval, to však byly jen jednotlivé údy moci, jejíž ztělesnění v caesarově bytosti spatřil dnes poprvé. To nesmírné město, dravé a hrabivé, zároveň však bezuzdné a prohnilé do morku kostí a přitom chladné ve své nadlidské moci, caesar bratrovrah, matkovrah a vrah své ženy, caesar, za nímž se táhne průvod krvavých přízraků, průvod ne menší než caesarův dvůr; caesar, zhýralec a šašek, a zároveň pán třiceti legií a tím i celého světa; dvořané, odění do zlata a šarlatu, nejistí si svým zítřkem, zároveň však mocnější než králové – to vše dohromady připadalo Petrovi jako jakési pekelné království zla a nepravosti. A ve svém prostém srdci se podivil, jak může Bůh dávat takovou nepochopitelnou moc nade vším satanovi, jak mu může dávat v plen zemi, aby ji rozrýval, převracel, rozdupával, vymačkával z ní slzy a krev, ničil ji jako vichřice, bouřil nad ní jako bouře, pálil ji jako oheň. Při těchto myšlenkách se jeho apoštolského srdce zmocnila úzkost, i začal v duchu hovořit s Mistrem: “Pane, co si počnu s tímto městem, do něhož jsi mě poslal? Jemu patří moře i pevniny, jemu patří zvěř na zemi i vodní tvorstvo, jemu patří ostatní království a města a třicet legií, které je hlídají, kdežto já jsem, Pane, rybář od jezera! Co si počnu? A jak zvítězím nad jeho zlobou?”

Při těchto slovech pozvedl svou šedivou, třesoucí se hlavu k obloze, modle se a volaje pln smutku a úzkosti z hloubi srdce ke svému božskému Mistrovi.

Avšak vtom ho z modlitby vyrušil Lygiin hlas.

“Město je celé jako v ohni,” řekla.

A opravdu. Slunce dnes zapadalo nějak podivně.

Jeho obrovský kotouč se už z polovice skryl za Ianiculský pahorek a celá nebeská báň byla zalita rudou září.

Z místa, na němž stáli, měli rozhled daleko široko. Poněkud vpravo viděli protáhlé zdi Cirku Maxima, nad ním poschoďovitě stoupající palatinské paláce a přímo před sebou, za Forem Boariem a Velabrem, vrcholek Kapitolu s Jovišovým chrámem. Avšak zdi, sloupoví a štíty chrámů byly jako ponořeny do oné zlaté a purpurové záře. Řeka, jejíž části bylo v dálce vidět, tekla jakoby krví a čím níže za pahorek se skrývalo slunce, tím rudější byla tato záře, tím víc se podobala záři požáru, tím více sílila a šířila se, až konečně zalila všech sedm pahorků, z nichž jako by stékala na celé okolí.

“Město je celé jako v ohni,” opakovala Lygie.

Petr si zaclonil oči a řekl:

“Hněv boží je nad ním.”

KAPITOLA 15

Vinicius Lygii:

“Otrok Flegón, po kterém ti posílám tento dopis, je křesťan, bude tedy jedním z těch, kdož obdrží svobodu z tvých rukou, má nejdražší. Je to starý služebník naší rodiny, mohu tedy psát se vší důvěrou v něho a bez obav, že by se dopis dostal do jiných rukou než do tvých. Píši z Laurenta, kde jsme se zastavili, protože bylo vedro. Otho tu měl nádhernou villu, kterou daroval kdysi Poppaei, avšak Poppaea, i když se s ním rozvedla, uznala za vhodné ponechat si tento pěkný dárek… Když tak uvažuji o ženách, které mě teď obklopují, a o tobě, myslím si, že z Deukalionových kamenů vznikly asi různé druhy lidí, naprosto se od sebe lišící, a že ty patříš k tomu druhu, který se zrodil z křišťálu. Obdivuji tě a miluji tě celým srdcem tak, že bych chtěl mluvit jen o tobě, a musím se přemáhat, abych ti psal o cestě, o tom, co je se mnou, a o novinkách u dvora. Caesar byl tedy Poppaeiným hostem a Poppaea uchystala tajně skvělé uvítání. Nepozvala sice mnoho augustiánů, avšak já a Petronius jsme pozvání dostali. Po prandiu jsme pluli na zlatých loďkách po moři, které bylo tak tiché, jako by spalo, a tak modré jako tvé oči, božská. Veslovali jsme sami, Augustě totiž patrně lichotilo, že ji vezou konsulové nebo jejich synové. Caesar stál v purpurové tóze u kormidla a zpíval hymnus na moře, který napsal minulou noc a k němuž složil s Diodorem hudbu. Z ostatních loděk ho doprovázeli otroci z Indie, kteří umějí hrát na mořské konchy, a kolem dokola se vynořovala spousta delfínů, jako by je hudba skutečně vyvábila z Amfitridiných hlubin. A víš, co jsem dělal já? Myslil jsem na tebe a toužil po tobě a chtěl jsem vzít to moře, to krásné počasí a tu hudbu a dát to všechno tobě. Chceš, abychom se jednou usadili na mořském pobřeží, daleko od Říma, má Augusto? Mám na Sicílii pozemky, je tam les mandloní, kvetoucích na jaře růžovým květem a rostoucích tak blízko u moře, že se konečky větví takřka dotýkají hladiny. Tam tě budu milovat a velebit učení, jemuž mě Pavel naučí, protože dnes už vím, že se toto učení nestaví proti lásce a štěstí. Budeš chtít?

Ale než uslyším z tvých milovaných úst odpověď, píši ti dále, co se přihodilo na loďce. Když byl břeh už daleko za námi, spatřili jsme v dálce před sebou plachtu a brzy vznikla hádka, je-li to obyčejná rybářská loď, nebo velký koráb z Ostie. Já jsem ho poznal první a tu mi Augusta řekla, že před mýma očima nezůstane zřejmě nic skryto, a pak si znenadání spustila přes obličej závoj a zeptala se, zda bych ji poznal i takto.

Petronius rychle odpověděl, že za mrakem nerozezná člověk ani slunce, avšak Poppaea řekla, naoko se smíchem, že tak bystrý zrak by mohla zaslepit snad jen láska k jedné ženě. Pak začala jmenovat různé augustiánky a vyptávat se a hádat, do které jsem zamilován.

Odpovídal jsem klidně, avšak nakonec vyslovila i tvé jméno. Když mluvila o tobě, odhalila si opět obličej a dívala se na mne zlým a zároveň zkoumavým pohledem. Cítím opravdovou vděčnost k Petroniovi, který v tom okamžiku naklonil loďku, takže se pozornost všech ode mne odvrátila; kdybych byl totiž o tobě uslyšel nepřátelská nebo posměšná slova, nedovedl bych utajit hněv a musil bych bojovat s touhou rozbít té zvrácené a zlé ženě hlavu veslem… Pamatuješ přece, co jsem ti v předvečer svého odjezdu vyprávěl v Linově domě o příhodě na Agrippově jezeře? Petronius se o mne bojí a ještě dnes mě zapřísahal, abych nedráždil Augustinu ješitnost. Ale Petronius mě už nechápe a neví, že kromě tebe není pro mne ani rozkoše, ani krásy, ani lásky a že k Poppaei cítím jen odpor a pohrdání. Ty jsi už hodně změnila mou duši, dokonce tolik, že bych se už nedovedl vrátit k bývalému životu. Ale neboj se, že by mě tu mohlo potkat něco zlého. Poppaea mě nemiluje, protože ona není s to kohokoli milovat a její choutky plynou jen z jejího hněvu na caesara, který ještě podléhá jejímu vlivu, ba snad ji dokonce ještě miluje, avšak neohlíží se už na ni a neskrývá před ní svou nestoudnost a své zvrhlé kousky. Povím ti ostatně ještě jednu věc, která by tě měla uklidnit: Petr mi před odjezdem řekl, abych se nebál caesara, protože mi s hlavy nespadne ani vlásek. A já mu věřím.

Nějaký vnitřní hlas mi říká, že každé jeho slovo se musí vyplnit, a protože Petr požehnal naší lásce, nepodaří se ani caesarovi, ani všem silám Hádu, ba dokonce ani Osudu, aby mi tě vzali, má Lygie! Když o tom uvažuji, jsem šťasten, jako bych byl Nebe, které jedině je šťastné a klidné. Avšak tebe, křesťanku, snad uráží, co tu říkám o Osudu a Nebi? Jestliže ano, pak mi odpusť, protože hřeším nechtě. Křest mě ještě neočistil, ale mé srdce je jako prázdná číše, kterou má Pavel z Tarsu naplnit vaším sladkým učením, pro mne o to sladším, že je to i tvé učení. Ty, božská, přičti mi k dobru aspoň to, že jsem z té číše vylil tekutinu, která ji naplňovala předtím, a že s ní neuhýbám, nýbrž s ní vztahuji ruku jako žíznivý člověk, který se octl u čistého pramene. Kéž najdu v tvých očích milost. V Antiu budu ve dne v noci naslouchat Pavlovi, který si získal mezi mými lidmi hned první den cesty takový vliv, že jsou neustále kolem něho, protože v něm vidí nejen thaumaturga, nýbrž takřka nadpřirozenou bytost. Včera jsem viděl v jeho obličeji radost, a když jsem se ho zeptal, co dělá, odpověděl mi: ,Zasévám.’ Petronius ví, že Pavel je mezi mými lidmi, a rád by se s ním setkal a stejně tak Seneca, který o něm slyšel od Gallona. Ale hvězdy už blednou, má Lygie, a jitřní Lucifer svítí stále silněji. Za chvíli zbarví ranní červánky moře do růžova – a tady vše vůkol spí, jen já myslím na tebe a miluji tě. Zdravím tě zároveň s ranním svítáním, sponsa mea!”

KAPITOLA 16

Vinicius Lygii:

“Byla jsi někdy, má milá, s Aulovou rodinou v Antiu? Jestliže ne, budu šťasten, až ti je jednou ukáži. Už od Laurenta se táhnou po pobřeží villy, jedna vedle druhé, a Antium samo, to je nekonečná řada paláců a portiků, jejichž sloupy se zhlížejí za krásného počasí v hladině. I já tu mám, hned u vody, sídlo s olivovým hájem a s lesem cypřišů za villou, a když si pomyslím, že toto sídlo bude jednou tvé, mramor mi připadá bělejší, zahrady stinnější a nebe modřejší. Lygie, jak dobře je žít a milovat! Starý Menikles, který villu spravuje, vysázel na loukách pod myrtami celé ostrovy kosatců a při pohledu na ně jsem si vzpomněl na Aulův dům, na vaše impluvium a na vaši zahradu, kde jsem s tebou sedával. I tobě budou ty kosatce připomínat dům tvého dětství, a proto jsem si jist, že si zamiluješ Antium a tuto villu. Hned po příjezdu jsme s Pavlem dlouho rozmlouvali u prandia. Mluvili jsme i o tobě, ale pak začal Pavel vykládat učení a já jsem dlouho poslouchal. A řeknu ti jen tolik, že i kdybych dovedl psát tak dobře jak Petronius, ještě bych nebyl s to vylíčit ti vše, co se odehrávalo v mých myšlenkách a v mém nitru.

Netušil jsem, že na světě může být ještě takové štěstí, taková krása a takový klid, o nichž lidé dosud nevědí.

Avšak to vše si schovávám pro rozmluvu s tebou, až v první volné chvíli přijedu do Říma. Řekni mi, jak je to možné, že země nese současně tak různé lidi, jako je apoštol Petr nebo Pavel z Tarsu – a caesar? Ptám se proto, že jsem večer po Pavlově výkladu strávil u Nerona, a víš, co jsem tam slyšel? Nuže, napřed četl caesar svou poému o zničení Tróje a pak začal naříkat, že nikdy neviděl hořící město. Záviděl Priamovi a nazýval ho šťastným člověkem jen proto, že viděl požár a záhubu rodného města. Na to řekl Tigellinus: ,Vyslov jediné slovo, božský, a vezmu pochodeň, a než uplyne noc, spatříš hořící Antium.’ Avšak caesar mu pověděl, že je hlupák. ,Kam bych se jezdil nadýchat mořského vzduchu,’ řekl, ,a chránit tento hlas, jímž mě obdařili bozi a o který musím pečovat pro blaho lidu? Cožpak mi neškodí právě Řím, cožpak mi nezpůsobují chrapot dusné výpary ze Subury a z Esquilinu a cožpak by hořící Řím nebyl stokrát nádhernější a tragičtější podívaná než Antium?’ Tu začali všichni hovořit o tom, jak tragický by byl obraz takového města, které si podrobilo svět, změněného v hromadu šedého popela.

Caesar prohlásil, že pak by jeho poéma předčila Homérovy písně, a potom začal mluvit o tom, jak by znovu vystavěl město a jak by se budoucí věky musily obdivovat jeho dílu, před nímž by zbledla všechna ostatní lidská díla. A tu počali opilí hodovníci volat:

,Udělej to! Udělej!’ a Nero řekl: ,To bych musel mít věrnější a oddanější přátele.’ Přiznám se, že když jsem to uslyšel, zmocnil se mne ihned nepokoj, protože v Římě jsi ty, carissima. Sám se teď směji těm obavám a myslím si, že caesar a augustiáni, třebaže jsou dost ztřeštění, přece jen by se neodvážili takového šílenství, ale já bych byl přece jen raději – jen se podívej, jak se člověk bojí o svou lásku -, přece jen bych byl raději, kdyby Linův dům nestál v úzké uličce na Zátibří, ve čtvrti obývané cizinci, k nimž by v takovém případě měli méně ohledů. Podle mého mínění by dokonce ani palatinské paláce nebyly ještě dost důstojným příbytkem pro tebe, a tak bych chtěl, abys nepostrádala ničeho z těch krásných a pohodlných věcí, jimž jsi byla od dětství zvyklá. Přestěhuj se do Aulova domu, má Lygie. Hodně jsem tady o tom uvažoval. Kdyby byl caesar v Římě, zpráva o tvém návratu by se skutečně mohla dostat prostřednictvím otroků na Palatin, mohla by na tebe upozornit a vydat tě krutému pronásledování za to, že ses odvážila jednat proti caesarově vůli. Ale caesar zůstane tady v Antiu dlouho, a než se vrátí, otroci přestanou o tom dávno mluvit. Linus a Ursus mohou bydlit s tebou. Žiji ostatně nadějí, že dříve než Palatin spatří caesara, ty, má božská, budeš už bydlit ve vlastním domě na Carinách. Požehnané budou den, hodina i okamžik, kdy překročíš můj práh.

A jestliže Kristus, jehož se učím vyznávat, způsobí, aby se to stalo, budiž sláva i jeho jménu. Budu mu sloužit a dám za něho život i krev. Říkám to špatně: budeme mu sloužit oba, dokud se nepřetrhne nit našeho života. Miluji tě a zdravím tě z celého srdce.”

KAPITOLA 17

Ursus bral v cisterně vodu, a zatímco vytahoval dvojitou amforu zavěšenou na provaze, zpíval si polohlasem podivnou lygijskou píseň a zároveň pokukoval rozveselenýma očima po Lygii a Viniciovi, kteří se mezi cypřiši v Linově zahradě bělali jako dvě sochy. Ani vánek nepohnul jejich oděvem. Na svět se snášel zlatý a fialový soumrak a ti dva, držíce se za ruce, hovořili spolu v tichu podvečera.

“Nemůže se ti, Marku, stát nic zlého za to, že jsi opustil Antium bez vědomí caesara?” zeptala se Lygie.

“Ne, má milá,” odpověděl Vinicius. “Caesar ohlásil, že se na dva dny zavře s Terpnem a bude skládat nové písně. Dělává to často a v takových chvílích o ničem jiném neví a na nic jiného nemyslí. Ostatně, co je mi do caesara, když jsem u tebe a dívám se na tebe. Stýskalo se mi už příliš a několik posledních nocí jsem nespal. Nejednou, když jsem si unaven zdříml, probouzel jsem se náhle s pocitem, že ti hrozí nebezpečí; někdy se mi zdálo, že mi ukradli rozestavné koně, kteří mě měli donést z Antia do Říma a s nimiž jsem urazil tu cestu tak rychle jako dosud žádný caesarův posel.

A déle jsem už bez tebe nemohl vydržet Příliš tě miluji, má drahá, nejdražší!”

“Věděla jsem, že přijedeš. Na mou prosbu běžel Ursus dvakrát na Cariny a ptal se po tobě ve tvém domě. Linus se mi smál a Ursus také.”

Bylo skutečně vidět, že ho očekávala, protože místo obvyklého tmavého šatu měla na sobě měkkou bílou stolu, z jejíchž půvabných záhybů vyrůstaly její paže a hlava jako rozkvetlé prvosenky ze sněhu. Vlasy jí zdobilo několik růžových sasanek.

Vinicius přitiskl rty na její ruku, potom si sedli na kamennou lavičku obklopenou psím vínem, opřeli se o sebe rameny a mlčeli, hledíce na červánky, jejichž poslední záblesky se zrcadlily v jejich očích.

Zmocňovalo se jich pomalu kouzlo tichého večera.

“Jaké je tu ticho a jak je svět krásný,” řekl tlumeným hlasem Vinicius. “Bude krásná noc. Cítím se tak šťasten, jak jsem nebyl ještě nikdy v životě. Pověz mi, Lygie, čím to je? Nikdy jsem netušil, že by mohla být taková láska. Myslil jsem, že je to jen oheň v krvi a touha, ale teď teprve vidím, že člověk může milovat každou kapkou krve a každým dechem a zároveň cítit klid, tak sladký a nesmírný, jako by ducha už uspaly Spánek a Smrt. To je pro mne něco nového. Hledím na klid těchto stromů a mám dojem, že je i ve mně. Teď teprve chápu, že může být štěstí, o jakém lidé dosud nevěděli. Teď teprve chápu, proč jste ty a Pomponia Graecina tak klidné… Ano! Ten klid dává Kristus…”

Tu položila Lygie svou krásnou tvářičku na jeho rameno a řekla:

“Marku, můj milý…

A více nebyla s to říci. Radost, vděčnost a pocit, že teprve teď smí milovat, připravily ji o hlas a místo toho jí naplnily oči slzami dojetí. Vinicius objal její drobné tělo, přivinul ji na chvíli k sobě a pak řekl:

“Lygie! Požehnaná chvíle, kdy jsem poprvé uslyšel Jeho jméno.”

A ona odpověděla potichu:

“Mám tě ráda, Marku.”

Potom opět oba zmlkli, protože nemohli z rozbouřených hrudí dostat ani slovo. Na cypřiších zhasínaly poslední fialové odlesky a zahradu začínal postříbřovat srpek měsíce.

Po chvíli začal Vinicius mluvit:

“Já vím… Sotva jsem sem vkročil, sotva jsem políbil tvé milované ruce, vyčetl jsem z tvých očí otázku, zda jsem pochopil to božské učení, které vyznáváš, a zda jsem pokřtěn. Ne! Pokřtěn ještě nejsem, ale víš, má květinko, proč? Pavel mi totiž řekl: ,Já jsem tě přesvědčil, že Bůh přišel na svět a dal se ukřižovat, aby spasil svět, ale v prameni milosti nechť tě omyje Petr, který nad tebou první vztáhl ruce a první ti požehnal.’

A já jsem si také přál, abys ty, má nejmilejší, byla přítomna mému křtu a matkou aby mi byla Pomponia.

Proto tedy nejsem dosud pokřtěn, třebaže věřím ve Spasitele a v jeho sladké učení. Pavel mě přesvědčil, obrátil – a cožpak to mohlo dopadnout jinak? Jak bych mohl neuvěřit, že Kristus přišel na svět, říká-li to Petr, který byl jeho učedníkem, i Pavel, kterému se zjevil? Jak bych mohl nevěřit, že to byl Bůh, jestliže vstal z mrtvých? Viděli ho přece ve městě i u jezera a na hoře, a viděli ho lidé, jejichž ústa nepoznala, co je to lež. Věřil jsem v to už od té doby, co jsem slyšel Petra v Ostrianu, už tenkrát jsem si totiž řekl: na celém světě by mohl lhát kdokoli spíše než ten, který prohlašuje: ,Viděl jsem to!’ Ale bál jsem se vašeho učení. Myslil jsem si, že mi to učení bere tebe. Domníval jsem se, že v něm není ani moudrost, ani krása, ani štěstí. Ale dnes, když jsem je už poznal, jakýpak bych to byl člověk, kdybych si nepřál, aby na světě vládla pravda, a ne lež, láska, a ne nenávist, dobro, a ne zločin, věrnost, a ne nevěra, soucit, a ne pomsta? Kdo by po tom nevolal a nepřál si to? A to přece učí vaše učení.

Jiná učení chtějí také spravedlnost, ale jedině toto činí spravedlivým lidské srdce. A kromě toho je dělá čistým, tak jako tvé a Pomponiino, a dělá je věrným, tak jako tvé a Pomponiino. Byl bych slepý, kdybych to neviděl. A jestliže k tomu ke všemu slíbil Kristus Bůh věčný život a tak nesmírné štěstí, jaké může dát jen boží všemohoucnost, co pak může člověk chtít ještě více? Kdybych se zeptal Seneky, proč doporučuje ctnost, když přece neřest přináší více štěstí, nedovedl by mi opravdu odpovědět nic rozumného. Ale já teď vím, proč mám být ctnostný. Proto, že dobro a láska pochází od Krista, a proto, abych, až mi smrt zavře oči, opět nalezl život, opět nalezl štěstí, opět nalezl sebe i tebe, má nejmilejší… Jak by mohl člověk nemilovat a nepřijmout učení, které zároveň mluví pravdu a odstraňuje smrt? Kdo by nedal přednost dobru před zlem? Já jsem si myslil, že se to učení staví proti štěstí, ale Pavel mě přesvědčil, že to učení nejen nic nebere, nýbrž ještě přidává. To vše nejsem takřka ani schopen pochopit rozumem, ale cítím, že to tak je, protože jsem nebyl nikdy tak šťasten, a ani jsem nemohl být, i kdybych se tě byl zmocnil násilím a měl tě ve svém domě.

Před chvílí jsi mi řekla: ,Mám tě ráda,’ a tato slova bych z tebe nebyl dostal ani za všechnu římskou moc.

Lygie! Rozum mi říká, že to učení je božské a nejlepší, a také srdce to cítí – a kdo odolá dvěma takovým silám?”

Lygie ho poslouchala, upírajíc naň své oči, které se v měsíčním světle podobaly mystickým květům a jako květy byly také zroseny.

“Ano, Marku! To je pravda!” řekla a přivinula hlavu ještě mocněji k jeho rameni.

A v tomto okamžiku se oba cítili nesmírně šťastni, neboť pochopili, že kromě lásky je spojuje ještě jakási jiná síla, sladká a nepřemožitelná zároveň, síla, pod jejímž vlivem se láska mění v něco nezničitelného, co nepodléhá změnám, zklamáním, zradě, ba ani smrti.

Jejich srdce naplnila naprostá jistota, že ať se stane cokoli, oni se nepřestanou milovat a navzájem si patřit A to vědomí působilo, že do jejich duší proudil nevýslovný klid. Vinicius při tom cítil, že je to láska nejen čistá a hluboká, nýbrž i docela nová, taková, jakou svět dosud nepoznal a ani nemohl dát. Vytvářelo ji v jeho srdci vše: i Lygie, i Kristovo učení, i světlo měsíce, spící tiše na cypřiších, i krásná noc, takže se mu zdálo, že celý vesmír je jí plný.

Po chvíli se zase rozhovořil přitlumeným a rozechvělým hlasem:

“Ty budeš duší mé duše a budeš pro mne tím nejdražším na světě. Srdce nám budou tlouci v souladu, stejná bude naše modlitba a stejná bude naše vděčnost Kristovi. Má milá! Žít spolu, uctívat spolu sladkého Boha a vědět, že až přijde smrt, naše oči se znovu otevřou jak po blaženém spánku a spatří nové světlo – co lepšího si lze přát! Divím se jen, že jsem to nepochopil dříve. A víš, co se mi teď zdá? Že tomu učení neodolá nikdo. Za dvě stě nebo tři sta let je přijme celý svět; lidé zapomenou na Joviše a nebudou už jiní bozi než Kristus a jiné chrámy než křesťanské. Neboť kdo by pro sebe nechtěl štěstí? Ach, slyšel jsem přece rozhovor Pavla s Petroniem a víš, co nakonec řekl Petronius? ,To není nic pro mne.’ Ale na víc se nezmohl.”

“A co říkal Pavel?” optala se Lygie.

“Bylo to u mne, k večeru. Petronius začal hovořit nenuceně a žertovat, jak to obyčejně dělává, a tu mu Pavel řekl: ,Jak můžeš, moudrý Petronie, popírat, že Kristus žil a vstal z mrtvých, když jsi přece tenkrát nebyl ještě na světě, kdežto Petr a Jan ho viděli a také já jsem ho viděl cestou do Damašku? Napřed tedy nechť tvá moudrost dokáže, že jsme lháři, a pak teprve může popřít naše svědectví.’ Avšak Petronius odpověděl, že je nemíní popírat, protože ví, že se děje mnoho nepochopitelných věcí, které dosvědčují věrohodní lidé. Jenže, řekl, je něco jiného objevit nějakého nového cizího boha a něco jiného přijmout jeho učení. ,Nechci,’ řekl, ,vědět nic, co by mi mohlo pokazit život a zničit jeho krásu. Nezáleží na tom, jsou-li naši bohové skuteční, ale jsou krásní, je nám s nimi veselo a můžeme žít bezstarostně.’ A Pavel odpověděl takto:

,Odmítáš učení lásky, spravedlnosti a milosrdenství ze strachu před životními starostmi, ale uvaž, Petronie, zda je váš život skutečně prost starostí. Ani ty, pane, ani nikdo z nejbohatších a nejmocnějších Římanů neví, když večer usíná, zda se neprobudí s rozsudkem smrti. Ale pověz: kdyby toto učení, které přikazuje lásku a spravedlnost, vyznával caesar, nebylo by pak tvé štěstí jistější? Bojíš se o své radosti, ale nebyl by pak život radostnější? A co se týče ozdoby života a krásy jestliže jste nastavěli tolik krásných chrámů a soch zlým, mstivým, cizoložným a falešným bohům, co vše byste mohli vykonat pro jediného Boha lásky a pravdy? Pochvaluješ si svůj osud, protože jsi bohatý a žiješ v rozkoši, ale stejně tak jsi mohl být chudý a opuštěný, třebaže pocházíš z vynikajícího rodu, a pak by ti bylo na světě určitě líp, kdyby lidé vyznávali Krista. Ve vašem městě vyhazují často i bohatí rodiče děti z domu, protože se nechtějí namáhat s jejich výchovou. Takovým dětem se pak říká alumni. I ty, pane, jsi mohl být takovým alumnem. Ale kdyby tví rodiče žili podle našeho učení, nemohlo by se ti to stát. Až bys pak dospěl, pojal bys za manželku milovanou dívku a byl bys rád, že ti zůstane věrna až do smrti. A zatím, pohleď, co se u vás děje, kolik je tu všude hanebností, nestoudnosti, jaké kupčení s manželskou věrností! Vždyť vás samé už udivuje, vyskytne-li se žena, kterou nazýváte univira. Ale já ti povídám, že ty ženy, které budou ve svém srdci nosit Krista, neporuší věrnost mužům stejně tak, jako ji křesťanští muži zachovají ženám. Ale vy si nejste jisti ani svými panovníky, ani svými otci, ani ženami, ani dětmi, ani služebnictvem. Před vámi se třese celý svět, ale vy se třesete před vlastními otroky, protože víte, že kteroukoli chvíli mohou proti vašemu útlaku začít strašný boj, jak jej už nejednou začali. Jsi bohatý, ale nevíš, zda ti zítra nerozkáží, abys své bohatství opustil; jsi mladý, ale může se stát, že budeš muset zemřít. Miluješ, ale číhá na tebe zrada; máš zalíbení ve villách a v sochách, ale zítra tě mohou vyhnat na pustou Pandatarii; máš tisíce služebníků, ale zítra ti mohou tito služebníci vypustit krev z žil. A je-li to všechno takové, jak můžete být klidni, šťastni a jak můžete žít v radosti? Ale já zde hlásám lásku a hlásám učení, které přikazuje vládcům, aby milovali své poddané, pánům, aby milovali otroky, otrokům, aby sloužili z lásky, a všem, aby byli spravedliví a milosrdní, hlásám učení, které nakonec slibuje štěstí, nevyčerpatelné jako nekonečné moře. Jak tedy můžeš, Petronie, tvrdit, že toto učení kazí život, když právě ono jediné jej činí lepším a když i ty sám bys byl stokrát šťastnější a jistější, kdyby ovládlo svět tak, jak jej ovládla vaše římská moc?’

Toto řekl Pavel, Lygie, a po jeho slovech řekl Petronius: ,To není nic pro mne,’ a předstíraje, že je ospalý, odešel. Ale na odchodu ještě řekl: ,Je mi milejší má Euniké než tvé učení, Judejče, ale nechtěl bych se s tebou utkat na řečništi!’ Ale já jsem jeho slovům naslouchal celým srdcem, a když mluvil o našich ženách, celým srdcem jsem velebil učení, z něhož jsi vyrostla, jako vyrůstá na jaře lilie z úrodné půdy. A tehdy jsem uvažoval takto: Poppaea opustila kvůli Neronovi dva muže, Calvia Crispinilla, Nigidia a téměř všechny, které znám, kromě jediné, Pomponie, kupčily s věrností a s přísahami a jen jediná, jen ta moje neopustí, nezklame a neuhasí oheň v krbu, i kdyby mě zklamalo a opustilo vše, v co jsem důvěřoval. A tak jsem ti v duchu říkal: čím se ti odvděčím, ne-li láskou a úctou?

A co ty? Cítila jsi, že jsem tam v Antiu k tobě mluvil a stále, bez ustání s tebou hovořil, jako kdybys byla u mne? Stokrát více tě teď miluji za to, že jsi přede mnou utekla z caesarova paláce. Ani já jej už nechci vidět. Nechci jeho rozkoše, jeho hudbu, chci jen tebe jedinou. Řekni slovíčko – a opustíme Řím a usadíme se někde daleko.”

Lygie, aniž zvedla hlavu z jeho ramene, pozvedla jakoby v zamyšlení zrak na postříbřené vrcholky cypřišů a odpověděla:

“Dobře, Marku. Psal jsi mi o Sicílii, kde se na stáří chtějí usadit i Aulové…”

A Vinicius jí rozradovaně skočil do řeči:

“Ano, má drahá! Náš statek je nedaleko. Je to nádherné pobřeží, kde je počasí ještě lahodnější a noci ještě krásnější než v Římě: provoněné a jasné… Život tam a štěstí – to je téměř jedno a totéž.”

Pak začal snít o budoucnosti.

“Tam můžeš zapomenout na všechny starosti. Budeme se procházet háji, mezi olivami, a odpočívat ve stínu. Lygie! Jaký to bude život, milovat se, laskat se, dívat se spolu na moře, dívat se spolu na nebe, spolu uctívat dobrého Boha, v klidu kolem sebe rozsévat dobro a spravedlnost.”

Oba umlkli a zahleděli se do budoucna. Vinicius vinul Lygii stále úže k sobě a v měsíčním světle se na jeho ruce blýskal zlatý rytířský prsten. Ve čtvrti obývané nuzným dělným lidem všecko už spalo a žádný zvuk nerušil ticho.

“Dovolíš mi vídat Pomponii?” zeptala se Lygie.

“Ano, má milá. Budeme je zvát do našeho domu nebo sami jezdit k nim. Chceš, abychom s sebou vzali apoštola Petra? Je už udolán stářím a prací. A také Pavel nás bude navštěvovat, obrátí Aula Plautia, a tak jako vojáci zakládají ve vzdálených zemích kolonie, tak my tam založíme kolonii křesťanů.”

Lygie zvedla ruku, uchopila Viniciovu dlaň a chtěla ji přitisknout k ústům, avšak Vinicius řekl šeptem, jako by se bál, že zaplaší štěstí:

“Ne, Lygie, ne! To já tebe ctím a zbožňuji, ty mi dej ruce.”

“Mám tě ráda.”

Ale on už přitiskl ke rtům její ruce bílé jako jasmín a chvíli slyšeli jen tep vlastních srdcí. Ve vzduchu nebyl ani vánek a cypřiše stály tak nehnutě, jako by také zatajily dech v prsou…

Pojednou proťalo ticho nenadálé zahřmění, hluboké, jako by vycházelo z podzemí. Lygiiným tělem proběhlo zachvění a Vinicius vstal a řekl:

“To řvou lvi ve viváriích…”

A oba začali naslouchat. Prvnímu zahřmění odpovědělo druhé, třetí, desáté – ze všech stran a čtvrtí.

V městě bývalo někdy i několik tisíc lvů, ustájených při různých arénách, a ti přistupovali nejednou v noci k mřížím, opírali o ně své obrovské hlavy a vylévali svůj stesk po svobodě a po poušti. Tak začali tesknit i teď, a předávajíce si v nočním tichu jeden druhému slovo, naplnili řevem celé město. Bylo v tom něco nevýslovně hrozivého a ponurého, takže Lygie, v níž tyto hlasy zapudily jasné a klidné obrazy budoucnosti, poslouchala se srdcem sevřeným jakousi podivnou úzkostí a smutkem.

Vinicius ji objal a řekl:

“Neboj se, milá. Blíží se hry, a tak jsou všechna vivária přeplněna.”

Pak vešli oba do Linova domku, provázeni stále mohutnějším hřměním lvích hlasů.

KAPITOLA 18

V Antiu zatím dobýval Petronius každý den nového vítězství nad augustiány, soutěžícími s ním o caesarovu přízeň. Tigellinův vliv upadl docela. V Římě, kde bylo třeba odstraňovat lidi, kteří se zdáli nebezpeční, loupit jejich majetek, vyřizovat politické záležitosti, pořádat hry, zarážející svým přepychem a nevkusem, a konečně ukájet zvrhlé caesarovy choutky, tam byl prohnaný a ke všemu ochotný Tigellinus nezbytný.

Ale v Antiu, mezi paláci zhlížejícími se v lazurovém moři, žil caesar hellénským životem. Od rána do večera tu četli básně, diskutovali o jejich stavbě a dokonalosti, upadali do nadšení nad šťastnými obraty, pěstovali hudbu a divadlo, prostě zabývali se výlučně tím, co objevil a čím zkrášlil život řecký génius. A v takových podmínkách musil získat převahu Petronius, který byl nesrovnatelně vzdělanější než Tigellinus a ostatní augustiáni a přitom vtipný, výmluvný a plný jemnocitu a vkusu. Caesar vyhledával jeho společnost, ptal se na jeho mínění, vyžadoval si jeho rad, když sám tvořil, a projevoval mu větší přízeň než kdykoliv předtím.

Všem kolem něho se zdálo, že jeho vliv dosáhl konečně definitivního vítězství, že přátelství mezi ním a caesarem se dostalo už do stálého stadia a že přetrvá léta.

Dokonce i ti, kdož předtím dávali uhlazenému epikurejci najevo své nepřátelství, začali se teď k němu mít a soutěžit o jeho přízeň. Nejeden z nich se v duchu upřímně radoval, že převahu získal člověk, který skutečně ví, co si má o kom myslit, a který přijímá se skeptickým úsměškem pochlebenství včerejších nepřátel, který však – ať už z lenosti nebo pro svůj vytříbený vkus – není mstivý a neužívá své moci k cizí škodě nebo záhubě. Byly chvíle, že mohl zničit dokonce i Tigellina, ale on se mu raději vysmíval a odhaloval přede všemi jeho nedostatek vzdělání a jeho neotesanost. Senát v Římě si oddechl, protože už půldruhého měsíce nebyl vydán žádný rozsudek smrti. V Antiu i ve městě se proslýchaly úplné divy o tom, jaké rafinovanosti dosáhly neřestné kousky caesara a jeho oblíbence, ale všichni cítili raději nad sebou caesara rafinovaného než caesara zezvířečtělého v Tigellinových rukou. Sám Tigellinus ztrácel hlavu a uvažoval, nemá-li se vzdát, protože caesar mnohokrát prohlásil, že v celém Římě a u celého dvora jsou jen dvě duše, které jsou s to si porozumět, a jen dva opravdoví helléni: Nero a Petronius.

Úžasná Petroniova obratnost utvrdila všechny v přesvědčení, že jeho vliv přetrvá všechny ostatní.

Nedovedli si už představit, jak by se caesar mohl bez něho obejít, s kým by mohl rozmlouvat o poezii, o hudbě, o dostizích a do čích očí by se díval, chtěje si ověřit, zda to, co tvoří, je opravdu dokonalé. Přitom Petronius, lhostejný jako vždy, jako by svému postavení nepřikládal žádný význam. Byl jako vždycky pomalý, líný, vtipný a skeptický. Často působil na lidi dojmem člověka, který si tropí blázny z nich, ze sebe, z caesara a z celého světa. Někdy se odvažoval otevřeně kritizovat caesara, a když si ostatní užuž myslili, že zachází příliš daleko nebo že si prostě chystá záhubu, dovedl Petronius znenadání zaměřit nepříznivou kritiku tak, že výsledek byl k jeho prospěchu a že to u přítomných vzbuzovalo obdiv a přesvědčení, že není situace, z níž by nevyšel s triumfem. Jednou, asi týden po Viniciově návratu z Říma, předčítal caesar v úzké společnosti kapitolu ze své Troiky, a když skončil a dozněly výkřiky nadšení, řekl Petronius, odpovídaje na tázavý caesarův pohled:

“Prachšpatné verše, patřily by do ohně.”

Přítomným se úděsem zastavila srdce, Nero totiž od dětství neslyšel nikdy z ničích úst takový rozsudek.

Jen Tigellinův obličej zazářil radostí. Zato Vinicius zbledl, protože si myslil, že se Petronius, který se nikdy neopíjel, tentokrát opil.

A Nero se začal vyptávat medovým hlasem, v němž se však ozývala hluboce zraněná ješitnost:

“Co na nich vidíš špatného?”

Avšak Petronius naň zaútočil:

“Nevěř jim,” řekl a ukázal rukou na ostatní, “v ničem se nevyznají. Ptáš se, co je špatného na tvých verších? Jestliže chceš slyšet pravdu, povím ti ji: jsou dobré na Vergilia, jsou dobré na Ovidia, jsou dobré dokonce i na Homéra, avšak ne na tebe. Ty nesmíš psát takové verše. Ten požár, který líčíš, dost nehoří, tvůj oheň dost nepálí. Neposlouchej Lucanovo lichocení.

Jemu bych za tytéž verše přiznal genialitu, ne však tobě. A víš proč? Protože ty jsi větší než oni. Komu dali bohové tolik jako tobě, od toho můžeme žádat více. Ale ty jsi pohodlný. Po prandiu raději spáváš, než abys usedl k práci. Ty můžeš vytvořit dílo, jaké svět dosud neslyšel, a proto ti říkám do očí: napiš lepší verše!”

Říkal to nedbale, jako by vtipkoval a zároveň káral, avšak caesarovy oči se potáhly mlhou rozkoše.

“Bohové mi dali trochu talentu,” řekl, “ale dali mi kromě toho i více: skutečného znalce a přítele, který jediný dovede říci pravdu do očí.”

Po těchto slovech natáhl svou tlustou ruku, porostlou rezavými chloupky, ke zlatému candelabru, uloupenému v Delfách, a chtěl verše spálit.

Avšak Petronius mu je vytrhl, ještě než se plamen dotkl papyru.

“Ne ne!” řekl. “I tak špatné verše patří lidstvu.

Přenech mi je.”

“Dovol mi tedy, abych ti je poslal v pouzdru zdobeném podle mého návrhu,” odpověděl Nero, objímaje ho.

A po chvíli se rozhovořil:

“Ano. Máš pravdu. Můj požár Tróje dost nezáří, můj oheň dost nepálí. Myslil jsem si však, že vyrovnám-li se Homérovi, bude to stačit. Vždycky mi vadila jistá nesmělost a příliš skromné mínění o sobě samém. Tys mi otevřel oči. Ale víš, proč to dopadlo tak, jak říkáš? Když chce sochař vytvořit postavu boha, hledá si vzor, jenže já jsem vzor neměl. Neviděl jsem nikdy hořící město, a proto je v mém líčení málo pravdivosti.”

“A teď ti řeknu, že člověk musí být velikým umělcem, aby to pochopil.”

Nero se zamyslil a po chvíli řekl:

“Odpověz mi, Petronie, na jednu otázku: lituješ, že Trója shořela?”

“Zda lituji? U chromého Venušina manžela! Ani trochu! A řeknu ti proč: Trója by neshořela, kdyby Prométheus nebyl dal lidem oheň a kdyby Řekové nebyli vypověděli Priamovi válku. A kdyby nebyl na světě oheň, Aischylos by nebyl napsal svého Prométhea, stejně tak jako by bez války nebyl Homér napsal Iliadu. A mně je milejší, že existuje Prométheus a Iliada, než aby se zachovalo městečko, pravděpodobně chatrné a špinavé, v němž by teď seděl přinejmenším nějaký protivný procurator a nudil tě rozmíškami s místním areopagem.”

“Tomu říkám rozumná řeč,” odpověděl caesar.

“Poezii a umění můžeme obětovat všechno. Šťastní Achajci, kteří dali Homérovi námět k Iliadě, a šťastný Priamos, který viděl záhubu své vlasti. Ale já? Já jsem neviděl hořící město.”

Nastala chvíle mlčení, kterou konečně přerušil Tigellinus.

“Však jsem ti už říkal, caesare,” řekl, “rozkaž a vypálím Antium. Anebo víš co? Jestliže je ti líto těch vill a paláců, dám zapálit koráby v Ostii nebo ti na úpatí Albských vrchů postavím dřevěné město, do něhož sám vrhneš plamen. Chceš?”

Avšak Nero naň vrhl pohled plný pohrdání.

“Já že se mám dívat na hořící dřevěné boudy? Rozum ti úplně zjalověl, Tigelline! A ke všemu ještě vidím, že si příliš neceníš mého talentu a mé Troiky, jestliže se domníváš, že nějaká jiná oběť by pro ni byla příliš veliká.”

Tigellinus upadl do rozpaků, avšak Nero, jako by chtěl změnit předmět hovoru, řekl po chvíli:

“Blíží se léto… Ó, jak teď musí Řím páchnout! Ale na letní hry se tam budu muset stejně vrátit.”

Vtom řekl Tigellinus:

“Až propustíš augustiány, caesare, dovol, abych směl zůstat chvíli s tebou…”

O hodinu později řekl Vinicius, vraceje se s Petroniem z caesarovy villy:

“Zažil jsem chvilku úzkosti o tebe. Myslil jsem, že jsi opilý a že ses neodvratně zničil. Nezapomeň, že si zahráváš se smrtí.”

“To je má aréna,” odpověděl ledabyle Petronius, “a baví mě pocit, že jsem v ní nejlepší ze všech gladiátorů. Jen se podívej, jak to skončilo. Můj vliv vzrostl ještě téhož večera. Pošle mi své básně v pouzdru, které (chceš se vsadit?) bude ohromně bohaté a strašně nevkusné. Dám je svému lékaři, aby do něho ukládal projímadla. Udělal jsem to také ještě proto, že Tigellinus, když viděl, jak se takové věci daří, bude mě chtít pravděpodobně napodobit, a dovedu si představit, co se stane, až ten jeho rozoumek spustí. Bude to, jako by chtěl pyrenejský medvěd chodit po provaze. Budu se smát jak Demokritos. Kdyby mi na tom tolik záleželo, podařilo by se mi možná zničit Tigellina a stát se místo něho praefektem praetoriánů. Pak bych měl v hrsti i Ahenobarba. Ale nechce se mi. Je mi koneckonců milejší takový život, jaký žiji, ba dokonce i caesarovy básně.”

“Jaká obratnost, když dovedeš dokonce i pohanu změnit v lichotku! Ale jsou ty verše skutečně tak špatné? Já se v tom nevyznám.”

“Nejsou horší než jiné. Lucanus má více talentu v jediném prstu, ale i v Měděnobradém něco je. Především nesmírná záliba v poezii a v hudbě. Za dva dny máme k němu přijít a poslechnout si hudbu k hymnu na Afroditu, který dokončí dnes nebo zítra. Budeme v úzkém kruhu. Jenom já, ty, Tullius Senecio a mladý Nerva. A co se těch básní týče, to, co jsem ti říkal, že jich používám po hostině, stejně jako Vitellius používá pera z plameňáka, není pravda!… Jsou někdy přesvědčivé. Hekubina slova jsou dojemná… Stěžuje si na porodní bolesti a Neronovi se podařilo najít šťastné výrazy, snad proto, že sám rodí každý verš v bolestech… Někdy je mi ho líto. U Polluxe! Co je to za prapodivnou míchanici! Caligula měl o kolečko míň, ale přece jen to nebyla taková příšera.”

“Kdož ví, kam až může zajít Ahenobarbovo šílenství,” řekl Vinicius.

“To nemůže nikdo vědět. Může dojít ještě k takovým věcem, že lidem budou při pomyšlení na ně po celá staletí vstávat vlasy na hlavě. Ale právě to je zajímavé, nevšední, a třebaže se nejednou nudím jako Joviš Hammónský na poušti, přece jen si myslím, že za jiného caesara bych se nudil stokrát více. Ten tvůj Judejec Pavel byl výmluvný, to mu přiznávám, a budou-li tohle učení vykládat lidé jemu podobní, budou se musit naši bohové mít docela vážně na pozoru, aby se jednou nedostali na půdu mezi harampádí. Je pravda, že kdyby například caesar byl křesťan, všichni bychom se cítili bezpečnější. Ale když tvůj prorok z Tarsu používá svých důkazů proti mně, zapomíná, že pro mne je ta nejistota právě půvabem života. Kdo nehraje v kostky, neprohraje své jmění, a přesto lidé v kostky hrají. Je v tom jakýsi požitek a jakési zapomnění.

Znal jsem rytířské a senátorské syny, kteří se dobrovolně stali gladiátory. Povídáš, že já si zahrávám se životem, a je to pravda, ale dělám to proto, že mě to baví, kdežto vaše křesťanské ctnosti by mě unudily za jeden jediný den jako Senekovy rozpravy. Proto tedy nenašla Pavlova výmluvnost ohlas. Měl by pochopit, že lidé jako já nepřijmou toto učení nikdy. Ty jsi něco jiného. Při své povaze jsi mohl slovo křesťan buď nenávidět jako mor, anebo se křesťanem stát. Já uznávám, že mají pravdu – ale zívám při tom. Šílíme, řítíme se do propasti, z budoucnosti se proti nám blíží něco neznámého, pod námi se něco hroutí, kolem nás něco umírá – souhlasím! Ale zemřít dovedeme, a proto si nechceme ztěžovat život a sloužit smrti ještě dřív, než si nás vezme. Život je pro život, ne pro ni.”

“A mně je tě líto, Petronie.”

“Nelituj mě více, než já lituju sebe. Kdysi ti mezi námi nebylo špatně, a když jsi bojoval v Arménii, stýskalo se ti po Římu.”

“I teď se mi stýská po Římu.”

“Ano! Protože ses zamiloval do křesťanské vestálky, která zůstala na Zátibří. Já se tomu ani nedivím, ani ti to nehaním. Více se divím tomu, že přes to její učení, o kterém tvrdíš, že je to moře štěstí, a přes tu lásku, která má být brzy korunována úspěchem, nemizí z tvé tváře smutek. Pomponia Graecina je smutná věčně, ty ses přestal usmívat od té doby, co jsi křesťanem. Tak se mě nesnaž přesvědčovat, že je to učení veselé! Z Říma ses vrátil ještě smutnější. Jestliže tohleto má být ta vaše křesťanská láska, u světlých Bakchových kadeří, nepůjdu ve vašich stopách.”

“To je něco jiného,” odpověděl Vinicius. “Já ti přísahám ne na Bakchovy kadeře, ale na duši svého otce, že nikdy dříve jsem nepocítil ani vzdálenou příchuť takového štěstí, jaké dýchám dnes. Ale strašně se mi stýská, ba co je na tom nejpodivnější, když jsem od Lygie daleko, mám dojem, že nad ní visí nějaké nebezpečí. Nevím jaké a nevím, odkud by mohlo přijít, ale tuším je, tak jako se tuší bouře.”

“Slibuji ti, že za dva dny ti vymohu povolení opustit Antium na tak dlouho, na jak dlouho budeš chtít.

Poppaea je nějak klidnější a pokud vím, nehrozí od ní nic ani tobě, ani Lygii.”

“Právě dneska se mě ptala, co jsem dělal v Římě, ačkoliv můj odjezd byl tajemstvím.”

“Je možné, že tě dala sledovat. Ale teď musí se mnou počítat i ona.”

Vinicius se zastavil a řekl:

“Pavel povídal, že Bůh někdy varuje, ale nedovoluje věřit ve věštby, a tak se bráním tomu tušení, ale nemohu se ubránit. Abych shodil ze srdce kámen, povím ti, co se stalo. Seděli jsme s Lygií vedle sebe za noci stejně krásné, jako je dnešní, a dělali si plány pro další život. Nedovedu ti ani vypovědět, jak jsme byli šťastni a plni klidu. Ale vtom začali řvát lvi. Je to věc v Římě obvyklá, ale já přesto nemám od té doby pokoje. Zdá se mi, že v tom byla jakási hrozba, jakoby předzvěst neštěstí… Víš, že mám pro strach uděláno, ale tehdy v tom bylo něco takového, že úzkost naplnila všechnu tmu noci. Přišlo to tak podivně a nenadále, že mi teď neustále znějí v uších ty hlasy a v srdci mám ustavičný neklid, jako by Lygie potřebovala mou ochranu před něčím strašným … například před těmi lvy samými. A trápím se. Získej pro mne povolení k odjezdu, protože jinak odjedu bez povolení. Nevydržím tu sedět, znovu ti to říkám, nevydržím!”

Petronius se rozesmál.

“Tak daleko to ještě nedospělo,” řekl, “aby lvům v arénách byli předhazováni synové konsulů nebo jejich manželky. Může vás potkat jakákoli jiná smrt, ale ne taková. Ostatně kdož ví, zda to byli lvi, protože germánští tuři neřvou o nic méně než oni. Co se mne týče, jsou mi věštby a osudy pro smích. Včera byla teplá noc a já jsem viděl hvězdy padající jako déšť. Nejednomu je při takovém pohledu všelijak, ale já jsem si pomyslil: je-li mezi nimi i má, pak aspoň nebudu mít nouzi o společnost!”

Pak se na chvíli odmlčel a po kratším přemýšlení řekl:

“Ostatně, podívej se, jestliže ten váš Kristus vstal z mrtvých, pak může odvrátit smrt i od vás dvou.”

“Může,” odpověděl Vinicius a zahleděl se na oblohu, obsypanou hvězdami.

KAPITOLA 19

Nero hrál a zpíval hymnus oslavující “Paní Kypru”; sám složil verše i hudbu. Byl toho dne při hlase a cítil, že jeho hudba přítomné opravdu uchvacuje, a tento pocit dodal zvukům, které ze sebe vydával, takovou sílu a tak rozvlnil jeho nitro, že vypadal jako u vytržení. Nakonec sám zbledl upřímným dojetím. A jistě poprvé v životě nechtěl poslouchat pochvaly posluchačů.

Chvíli seděl, rukama opřen o loutnu a hlavu skloněnou, pak znenadání vstal a řekl:

“Jsem unaven a potřebuji se nadýchat vzduchu.

Nalaďte zatím loutny.”

Po těchto slovech si ovinul krk hedvábným šátkem.

“Vy pojďte se mnou,” řekl Petroniovi a Viniciovi, kteří seděli v rohu sálu. “Ty, Vinicie, mi podej ruku, protože nemám dost sil, a Petronius mi bude vyprávět o hudbě.”

Pak vyšli všichni na palácovou terasu, vykládanou alabastrem a posypanou šafránem.

“Tady se dýchá volněji,” řekl Nero. “Mám duši plnou dojetí a smutku, ačkoli vidím, že s tím, co jsem vám na zkoušku zazpíval, budu moci vystoupit veřejně a že to bude triumf, jaký si neodnesl ještě nikdy žádný Říman.”

“Můžeš vystoupit tady, v Římě i v Achaji. Obdivoval jsem se ti celým srdcem i rozumem, božský!” odpověděl Petronius.

“Vím. Jsi příliš pohodlný, než aby ses nutil do pochval. A jsi upřímný jako Tullius Senecio, ale lépe se v tom vyznáš než on. Pověz mi, co soudíš o hudbě ty?”

“Když poslouchám poezii, když se dívám na čtyřspřeží, které řídíš v cirku, na krásnou sochu, na krásný chrám nebo obraz, cítím, že to, co vidím, obsáhnu v sobě celé a že v mém nadšení je vše, co tyto věci mohou dát. Ale když poslouchám hudbu, zvláště tvou, otevírají se přede mnou stále nové a nové krásy a požitky. Běžím za nimi, chytám je, ale ještě než je vstřebám do sebe, už přitékají nové, docela tak jako mořské vlny přicházejí z nekonečna. Řeknu ti tedy, že hudba je jako moře. Stojíme na jednom břehu a vidíme daleko, ale druhý břeh spatřit nemůžeme.”

“Ach, jaký ty jsi hluboký znalec!” řekl Nero.

A procházeli se chvíli mlčky. Jen šafrán jim šelestil pod nohama.

“Vyslovil jsi mou myšlenku,” řekl konečně Nero, “a proto opakuji stále, že v celém Římě mě dovedeš pochopit jedině ty. Ano. Totéž si myslím o hudbě já.

Když hraji a zpívám, vidím věci, o kterých jsem nevěděl, že v mém státě nebo na světě existují. Jsem a patří mi svět, mohu vše. A přece mi hudba odhaluje nová království, nová horstva a nová moře i nové požitky, které jsem dosud neznal. Obyčejně je nedovedu nazvat jménem ani pochopit rozumem – jen je cítím.

Cítím bohy, vidím Olymp. Ovívá mě jakýsi mimopozemský vánek; vidím jako v mlze jakési nesmírné prostory, klidné a zářivé jako východ Slunce… Kolem mne hraje celý vesmír, a řeknu ti … (tady se Neronův hlas zachvěl skutečným údivem), že si já, caesar a bůh, připadám v takových chvílích malý jako prášek. Věřil bys tomu?”

“Ano. Jen velcí umělci si mohou ve srovnání s uměním připadat malí…”

“Dneska je noc upřímnosti, otvírám ti tedy nitro jako příteli a řeknu ti ještě více… Myslíš si snad, že jsem slepý anebo že nemám rozum? Myslíš si, že nevím, že v Římě píší na zdi nadávky na mne, že mě nazývají matkovrahem a vrahem své ženy … že mě považují za netvora a ukrutníka, a to proto, že Tigellinus získal ode mne několik rozsudků smrti pro mé nepřátele? Ano, můj milý, považují mě za netvora a já to vím… Svými řečmi ze mne udělali takového ukrutníka, že si sám kladu někdy otázku, nejsem-li ukrutník… Ale oni nechápou, že činy člověka mohou být někdy kruté, ale člověk sám nemusí ještě být krutý.

Ach, nikdo neuvěří, a snad ani ty, milý Petronie, neuvěříš, že ve chvílích, kdy hudba ukolébává mou duši, cítím se tak dobrý jako dítě v kolébce. Přísahám ti na ty hvězdy, které září nad námi, že mluvím naprostou pravdu: lidé nevědí, kolik dobrého je v tomto srdci, jaké poklady já sám v něm vidím, když si k nim otevře dveře hudba.”

Petronius, který nepochyboval ani trochu, že Nero mluví v těchto okamžicích upřímně a že hudba může skutečně odhalovat různé ušlechtilejší sklony v jeho duši, sklony zavalené horami egoismu, prostopášnosti a zločinu, řekl:

“Tebe je nutno znát tak důvěrně, jak tě znám já.

Řím tě nedovedl nikdy ocenit.”

Caesar se opřel větší tíhou o Viniciovu paži, jako by se prohýbal pod břemenem nespravedlnosti, a odpověděl:

“Tigellinus mi říkal, že si v senátě šeptají od ucha k uchu, že Diodoros a Terpnos hrají na loutny lépe než já. Nepřejí mi už ani to! Ale ty, jenž mluvíš vždycky pravdu, pověz mi teď otevřeně: hrají ti dva lépe než já nebo stejně tak dobře jako já?”

“Vůbec ne. Ty máš lahodnější úhoz a zároveň více síly. V tobě je vidět umělce, v nich – zručné řemeslníky. Naopak! Teprve když člověk uslyší jejich hudbu, teprve pak pochopí, co jsi ty.”

“Je-li tomu tak, ať si tedy žijí. Nebudou nikdy tušit, jakou službu jsi jim právě prokázal. Ostatně, kdybych je odsoudil k smrti, musel bych na jejich místo vzít někoho jiného.”

“A lidé by ke všemu ještě vykládali, že z lásky k hudbě hudbu ve státě potlačuješ. Nezabíjej nikdy umění pro umění, božský.”

“Jak ty se lišíš od Tigellina!” odpověděl Nero.

“Jenže podívej se, já jsem umělec ve všem, a protože hudba otvírá přede mnou prostory, o jejichž existenci jsem neměl tušení, země, kterým nevládnu, požitky a štěstí, které jsem nepoznal, nemohu žít obyčejným životem. Hudba mi říká, že nevšednost existuje, a proto ji hledám vší silou své moci, kterou bohové dali do mých rukou. Někdy se mi zdá, že chci-li se dostat do těch olympských krajin, musím učinit něco takového, co neučinil dosud žádný člověk, že musím vyniknout nad lidské pokolení, ať už v dobrém, nebo ve zlém.

Vím také, že mě lidé podezírají, že šílím. Ale já nešílím, já hledám! A šílím-li přece, tedy z nudy a z netrpělivosti, že to nemohu najít. Já hledám! Rozumíš! A proto chci být větší než člověk, protože jen tak mohu být největší jako umělec.”

Tu ztlumil hlas, tak aby ho Vinicius nemohl slyšet, přiblížil ústa k Petroniovu uchu a šeptal:

“Víš, že právě proto jsem odsoudil k smrti matku a ženu? Před branami neznámého světa jsem chtěl přinést největší oběť, kterou může přinést člověk.

Myslil jsem si, že se pak něco musí stát, že se otevřou nějaké dveře, za nimiž spatřím něco neznámého. Aťsi to bude nádhernější nebo hrůzostrašnější, než je s to pochopit člověk, jen když to bude nevšední a veliké…

Ale tato oběť byla malá. Aby se otevřely empyrejské dveře, je zřejmě nutná větší oběť – staniž se tedy vůle osudu.”

“Co hodláš udělat?”

“Uvidíš, uvidíš dřív, než tušíš. Zatím si pamatuj, že jsou dva Neronové: jeden takový, jak ho znají lidé, a druhý umělec, kterého znáš jen ty a který, zabíjí-li jako smrt anebo dělá ztřeštěnosti jako Bakchus, dělá to právě proto, že ho tlačí k zemi mělkost a nicotnost obyčejného života a chtěl by ji vyhladit, i kdyby měl užít ohně nebo železa… Ó, jak mělký bude svět, až já tu nebudu!

Nikdo ještě netuší, ani ty, můj milý, jaký jsem já umělec. Ale proto právě trpím a říkám ti upřímně, že má duše bývá někdy tak smutná jako ty cypřiše, které se černají tam před námi. Těžko je člověku, má-li současně nést břímě nejvyšší moci a největšího talentu…”

“Celým srdcem cítím s tebou, caesare, a se mnou i země a moře, nemluvě o Viniciovi, který tě zbožňuje.”

“I jeho jsem měl vždycky rád,” řekl Nero, “i když slouží Martovi, a ne Múzám.”

“Vinicius slouží především Afroditě,” odpověděl Petronius.

A najednou se rozhodl vyřídit synovcovu záležitost jedním zátahem a odstranit zároveň všechna nebezpečí, která by mu mohla hrozit.

“Je zamilován jako Troilos do Kressidy,” řekl.

“Dovol mu, pane, odjet do Říma, jinak mi tu uschne.

Víš, že se ta lygijská dívka, kterou jsi mu daroval, to rukojmí, opět našla a že ji Vinicius, když odjížděl do Antia, nechal pod ochranou jistého Lina? Nezmiňoval jsem se ti o tom, protože jsi skládal svůj hymnus, a to je důležitější než všecko ostatní. Vinicius z ní chtěl udělat svou milenku, ale když se ukázalo, že je ctnostná jako Lucretia, zamiloval se do její ctnosti a teď se s ní chce oženit. Je to královská dcera, takže to jeho důstojnost nijak nesníží, ale on je jako opravdový voják: vzdychá, usychá, sténá, ale čeká na dovolení svého imperátora.”

“Imperátor nevybírá svým vojákům ženy. Nač tedy potřebuje mé svolení?”

“Říkal jsem ti, pane, že tě zbožňuje.”

“Tím spíš si může být jist mým souhlasem. Je to hezké děvče, ale příliš úzké v bocích. Augusta Poppaea si mi na ni stěžovala, že uhranula v palatinských zahradách naše dítě…”

“Jenže já jsem řekl Tigellinovi, že na bohy nepůsobí zlá kouzla. Vzpomínáš si, božský, jak upadl do rozpaků a jak jsi ty sám zvolal: ,Habet!’”

“Vzpomínám.”

A otočil se k Viniciovi:

“Miluješ ji tak, jak říká Petronius?”

“Miluji, pane!” odpověděl Vinicius.

“Rozkazuji ti tedy, abys jel hned zítra do Říma, oženil se s ní a nešel mi bez snubního prstenu na oči.”

“Děkuji ti, pane, celým srdcem i duší.”

“Ó, jak je příjemné činit lidi šťastnými,” řekl caesar. “Celý život bych nechtěl dělat nic jiného.”

“Prokaž nám ještě jedno dobrodiní,” řekl Petronius, “a oznam toto své rozhodnutí Augustě. Vinicius by se nikdy neodvážil pojmout za manželku bytost, k níž Augusta cítí nepřátelství, ale ty, pane, rozptýlíš jediným slovíčkem její výhrady, až jí oznámíš, že jsi to sám rozkázal.”

“Dobrá,” řekl caesar. “Tobě a Viniciovi bych nedovedl odepřít nic.”

A zamířil své kroky k ville. Petronius a Vinicius šli s ním, srdce naplněna radostí nad vítězstvím. Vinicius se musil přemáhat, aby se nevrhl Petroniovi kolem krku, protože teď se zdálo, že všechny překážky a všechna nebezpečí jsou odstraněna.

V atriu villy bavili mladý Nerva a Tullius Senecio hovorem Poppaeu a Terpnos a Diodoros ladili loutny.

Když vešel Nero dovnitř, sedl si na židli vykládanou želvovinou, a pošeptav něco do ucha řeckému hošíkovi, kterého měl k ruce, čekal.

Hošík se za okamžik vrátil se zlatou skřínkou, Nero z ní vyňal náhrdelník z velkých opálů a řekl:

“Klenoty hodné dnešního večera.”

“Hrají v nich červánky,” odpověděla Poppaea, přesvědčena, že náhrdelník je určen jí.

Caesar chvíli hned zvedal, hned zase spouštěl níže ty růžové kameny, až konečně řekl:

“Vinicie, tento náhrdelník dáš jako dar ode mne mladé lygijské královně, s níž se ti rozkazuji oženit.”

Poppaein zrak, plný hněvu a náhlého údivu, sklouzl z caesara na Vinicia a nakonec spočinul na Petroniovi.

Avšak ten, nakloněn pohodlně přes postranní opěradlo křesla, hladil krk harfy, jako by si chtěl přesně zapamatovat jeho tvary.

Zatím Vinicius, poděkovav za dar, přistoupil k Petroniovi a řekl:

“Jak se ti odvděčím za to, co jsi dnes pro mne učinil?”

“Obětuj Euterpé párek labutí,” odpověděl Petronius, “vychvaluj caesarovy písně a posmívej se věštbám. Doufám, že od nynějška nebude řvaní lvů rušit spánek tvůj, ani tvé lygijské lilie.”

“Ne,” řekl Vinicius, “teď jsem úplně klidný.”

“Kéž je vám Fortuna přízniva. Ale teď pozor, caesar sáhl opět po forminze. Zataj dech, poslouchej a roň slzy.”

Caesar skutečně uchopil formingu a zvedl zrak vzhůru. V sále utichl hovor a lidé seděli nehybně, jako by zkameněli. Jen Terpnos a Diodoros, kteří měli caesara doprovázet, hleděli, otáčejíce hlavy, hned na sebe, hned na jeho ústa a očekávali první tóny písně.

Vtom se však v předsíni strhl ruch a hluk a po chvíli se za závěsem objevil napřed caesarův propuštěnec Faón a hned za ním konsul Lecanius.

Nero svraštil obočí.

“Promiň, božský imperátore,” řekl udýchaným hlasem Faón, “v Římě vypukl požár! Větší část města je v plamenech!” Když uslyšeli tuto zvěst, všichni vyskočili ze svých míst. Nero odložil formingu a řekl:

“Bohové! Spatřím hořící město a dopíši Troiku.”

Pak oslovil konsula:

“Jestliže okamžitě vyjedu, uvidím ještě požár?”

“Pane,” odpověděl konsul, bledý jako stěna, “nad městem je jedno moře plamenů. Kouř dusí obyvatele a lidé omdlévají nebo se v šílenství vrhají do ohně…

Řím hyne, pane!”

Nastala chvíle ticha, kterou přerušil Viniciův výkřik:

“Vae misero mihi!”

A mladý muž odhodil tógu a jen v tunice vyběhl z paláce.

Nero však vztáhl ruce k obloze a zvolal:

“Běda ti, posvátné město Priamovo!”

KAPITOLA 20

Vinicius měl sotva čas rozkázat několika otrokům, aby jeli za ním, a už vyskočil na koně a pádil hlubokou nocí prázdnými ulicemi Antia směrem na Laurentum.

Strašlivá zvěst ho uvrhla téměř do stavu šílenství a zdivočelosti, takže v některých okamžicích ani nevěděl, co se s ním děje, a měl jen pocit, že na témž koni sedí za jeho zády neštěstí, a křičíc mu do uší: “Řím hoří!” šlehá jej i koně a žene je do onoho ohně. Sklonil prostovlasou hlavu až na krk koně a pádil vpřed jen tak v tunice, naslepo, nedbaje překážek, o které se mohl roztříštit. V tom tichu, v té klidné a hvězdnaté noci vypadali jezdec a kůň, zalití měsíčním svitem, jako dva přízraky ze sna. Idumský hřebec sklopil uši nazad, natáhl krk a letěl jako střela kolem nehybných cypřišů a bílých vill, které v nich byly ukryty. Dusot kopyt na kamenných deskách probouzel tu a tam psy, kteří doprovázeli podivný zjev štěkotem a po chvíli, znepokojeni jeho náhlým objevením, dávali se do vytí, zvedajíce čumáky k měsíci. Otroci, kteří jeli za Viniciem, měli koně mnohem horší, a proto zůstali brzy vzadu. Vinicius proletěl jako bouře spícím Laurentem a odbočil k Ardeji, kde měl – stejně jako v Aricii, v Bovillech a v Ustrinu – od té doby, co přijel do Antia, připravené koně, aby mohl v co nejkratším čase urazit vzdálenost dělící jej od Říma. Maje to na paměti, vybičovával z koně poslední síly. Za Ardeou se mu zdálo, že se obloha na severovýchodě potahuje růžovou září. Mohlo to být i svítání, protože bylo už pozdě a den v červenci začíná brzy. Avšak Vinicius se nezdržel výkřiku zoufalství a vzteku, protože se mu zdálo, že je to zář požáru. Vzpomněl si na Lecaniova slova: “Celé město je jediné moře plamenů!” a měl chvíli pocit, že mu opravdu hrozí šílenství, protože docela ztratil naději, že by mohl zachránit Lygii, ba třeba jen dojet do Říma dříve, než se celé město změní v jedinou hromadu popela. Jeho myšlenky byly teď ještě rychlejší než běh koně a hnaly se před ním jako hejno černých ptáků – zoufalé a nestvůrné. Nevěděl sice, která část města začala hořet, soudil však, že Zátibří, plné namačkaných domů, skladišť dřeva a dřevěných bud, v nichž se prodávali otroci, mohlo se první stát pastvou plamenů. V Římě docházelo dost často k požárům, při nichž stejně často docházelo k přepadením a k loupežím, a to zvláště ve čtvrtích obydlených chudým a napůl barbarským lidem. Co se tedy mohlo dít na Zátibří, které bylo přece peleší chátry, pocházející ze všech koutů světa? Tu se mihl Viniciovou hlavou Ursus se svou nadlidskou silou, jenže i kdyby to byl třeba titán, a ne člověk, co zmůže proti ničivé síle ohně? A další můra, která tlačila Řím už dlouhá léta, to byl strach před vzpourou otroků. Povídalo se, že statisíce těchto lidí sní o Spartakových časech a čekají jen na příhodný okamžik, aby se mohli chopit zbraně proti svým utlačovatelům a proti městu. A teď nastal takový okamžik! Je možné, že tam, ve městě, zuří kromě požáru i masakr a boj. Je možné, že se na město vrhli i praetoriáni a vraždí na caesarův rozkaz. A Viniciovi vstaly náhle hrůzou vlasy na hlavě. Vzpomněl si na všechny rozhovory o požárech měst, které se v poslední době s podivnou houževnatostí vedly u caesarova dvora, vzpomněl si na caesarovy stížnosti, že musí líčit hořící město, aniž kdy viděl skutečný požár, na jeho pohrdavou odpověď Tigellinovi, který sliboval zapálit Antium anebo umělé dřevěné město, a konečně na caesarovo naříkání na Řím a na zapáchající uličky na Subuře.

Ano! To caesar dal zapálit město! On jediný se toho mohl odvážit a jediný Tigellinus se mohl uvolit takový rozkaz vykonat. Ale hoří-li Řím na caesarův rozkaz, kdo pak může zaručit, že i obyvatelstvo nebude na jeho rozkaz vyvražděno? Ten netvor je schopen i takového činu. Tedy požár, vzpoura otroků a masakr! Jaký to strašný chaos, jaké rozpoutání ničivých živlů a lidské zvířeckosti! A v tom všem je Lygie! Viniciovo sténání se mísilo s chrapotem a sténáním koně, který běžel po silnici, jež k Aricii neustále stoupala, už z posledních sil. Kdo vyrve Lygii z hořícího města a kdo ji může zachránit? Teď si Vinicius docela lehl na koně a zabořil prsty do hřívy, schopen zakousnout se v bolesti do koňského krku. Ale v tom okamžiku nějaký jezdec, ženoucí se také jako vichřice, jenže na opačnou stranu, do Antia, křikl, když ho míjel: “Roma hyne!” a pádil dál. K Viniciovým uším dolétlo jen ještě slovo “bohové”; zbytek přehlušil dusot kopyt. Avšak toto slovo způsobilo, že se vzpamatoval. Bohové! Vinicius vztyčil pojednou hlavu, vztáhl ruce k obloze pokryté hvězdami a začal se modlit: “Ne vás vzývám, jichž chrámy planou, ale Tebe! Ty sám jsi trpěl, Ty jediný jsi milosrdný! Ty jediný jsi chápal lidskou bolest! Tys přišel na svět, abys naučil lidi soucitu, ukaž jej tedy teď!

Jsi-li takový, jak to o tobě říkají Petr a Pavel, zachraň mi Lygii. Vezmi ji do náruče a vynes z plamenů. Ty to můžeš! Vrať mi ji a já ti dám svou krev. A nechceš-li to učinit pro mne, učiň to pro ni. Ona tě miluje a důvěřuje ti. Slibuješ život a štěstí po smrti, ale štěstí po smrti ji nemine, ona však nechce ještě umírat. Nech ji žít. Vezmi ji na ruce a vynes ji z Říma. Ty to můžeš… Leda že bys nechtěl…”

A tu přestal, protože cítil, že další modlitba by se mohla změnit v hrozbu. Bál se urazit Boha ve chvíli, kdy nejvíce potřeboval jeho slitování a dobrodiní. Ulekl se při pouhém pomyšlení na to, a aby si v myšlenkách nepřipustil ani stín hrozby, začal znovu šlehat koně, a to tím spíše, že ve svitu měsíce se před ním bělaly zdi Aricie, ležící na půli cesty do Říma. Za nějakou chvíli prolétl tryskem kolem Merkurova chrámu, který stál v háji před městem. Už tu zřejmě věděli o neštěstí, protože před chrámem bylo neobvykle rušno. V letu spatřil Vinicius na schodech a mezi sloupy roje lidí, svítících si pochodněmi, lidí, kteří se tlačili pod ochranu tohoto boha. Avšak cesta nebyla už ani tak prázdná, ani tak volná jako za Ardeou. Davy spěchaly sice do háje postranními pěšinami, ale i na hlavní silnici postávaly skupinky, které rychle uskakovaly před pádícím jezdcem. Z města se ozýval šumot hlasů.

Vinicius se tam vřítil jako vichřice, poraziv a pošlapav cestou několik lidí. Ze všech stran ho obklopily výkřiky: “Řím hoří! Město je v plamenech! Bohové, zachraňte Řím!”

Kůň klopýtl, ale stržen pevnou rukou, sedl si na zadní nohy před krčmou, kde měl Vinicius dalšího koně na výměnu. Otroci, jako by očekávali pánův příchod, stáli před krčmou a na jeho rozkaz běželi o překot pro nového koně. Vinicius však spatřil oddíl desíti jízdních praetoriánů, kteří jeli zřejmě z města do Antia se zprávami. Přiskočil k nim a začal se vyptávat:

“Která část města hoří?”

“Kdo jsi?” zeptal se desátník.

“Vinicius, vojenský tribun a augustián! Odpověz, je-li ti život milý!”

“Požár vypukl, pane, v krámcích u Velikého cirku.

Když nás vyslali, byl střed města v plamenech.”

“A Zátibří?”

“Plameny tam dosud nedošly, ale zachvacují s nezadržitelnou silou nové a nové čtvrti. Lidé hynou žárem a v kouři a jakákoli záchrana je nemožná.”

V tom okamžiku podali Viniciovi nového koně.

Mladý tribun naň vyskočil a hnal se dále.

Jel teď na Albanum, nechávaje stranou Albalongu a její nádherné jezero. Silnice z Aricie stoupala do vršku, který zcela zacláněl obzor i Albanum, ležící na jeho druhé straně. Vinicius však věděl, že až vyjede na vrcholek, spatří nejen Bovilly a Ustrinum, kde na něho čekají noví koně, nýbrž i Řím. Za Albanem se totiž prostírala po obou stranách Appiovy cesty rovná, nížinatá Kampanie, po níž se k městu táhly jen arkády akvaduktu, takže už nic nebránilo rozhledu.

“S vrcholku spatřím plameny,” říkal si.

A znovu začal pobízet koně.

Avšak ještě než dospěl na vrchol kopce, ucítil v obličeji závan větru a s ním dolétl k jeho chřípí zápach kouře.

A vtom začal zlátnout i vrcholek pahorku.

“Záře!” pomyslil si Vinicius.

Noc však bledla už dlouho, rozbřesk přecházel ve svítání a na všech blízkých kopcích svítily už také zlaté a růžové záblesky, které mohly pocházet stejně od požáru jako od červánků. Vinicius dospěl na vrcholek a zde ho ohromila strašná podívaná.

Celá nížina byla pokryta dýmy, tvořícími jakoby jediný, těsně nad zemí se válející mrak, v němž zmizela města, akvadukty, villy, stromy; a na konci té šedé, strašné plochy hořelo na pahorcích město.

Požár však neměl podobu ohnivého sloupu, jak tomu bývá, hoří-li jednotlivá, byť sebevětší budova.

Byl to spíše dlouhý pás, podobající se červánkům.

Nad tím pásem se vznášel jakoby násep kouře, místy úplně černý, místy hrající do růžova a do krvava, soustředěný, nafouklý, hustý, převalující se jako had, když se stáčí a opět natahuje. Tento strašný val jako by chvílemi zavaloval i ohnivý pás, takže se zužoval do pouhé stužky, ale chvílemi jej zase oheň ozařoval zezdola a měnil jeho spodní chuchvalce v ohnivé vlny.

Kouř i plameny se táhly od jednoho konce obzoru k druhému, ohraničujíce jej jako pás lesa. Sabinské vrchy nebylo vůbec vidět.

Viniciovi se na prvý pohled zdálo, že to nehoří jen město, ale celý svět a že se z toho oceánu ohně a dýmu nemůže zachránit žádná bytost.

Od požáru vál stále silnější vítr a přinášel zápach spáleniny a čoud, který zahaloval zrakům i docela blízké předměty. Byl už jasný den a slunce ozářilo vrcholky nad Albským jezerem. Avšak jasně zlaté ranní paprsky se zdály skrz čoud rezavé a nedomrlé. Vinicius, sjížděje k Albanu, dostával se do stále hustšího a neproniknutelnějšího kouře. Městečko samo bylo v něm docela ponořeno. Zneklidnění lidé se vyhrnuli do ulic a bylo hrůza pomyslit, co se asi děje v Římě, když už tady se těžce dýchalo.

Vinicia se zmocnilo opět zoufalství a hrůzou mu začaly vstávat vlasy na hlavě. Pokoušel se však utěšovat, jak mohl. “Není možné,” uvažoval, “aby celé město vzplanulo najednou. Vítr vane od severu a žene dým jen sem na tu stranu. Na druhé straně takový dým nebude. Zátibří, odděleno od ostatního města řekou, se snad zachránilo docela, ale i kdyby ne, Ursus bude mít dost času, aby se i s Lygií dostal Janiculskou branou Ven a unikl tak nebezpečí. A není také možné, aby zahynulo všechno obyvatelstvo a aby město, které vládne světu, bylo i se svými obyvateli smazáno z povrchu zemského. Vždyť dokonce i v dobývaných městech, kde zuří oheň i masakr, zůstává vždycky jistý počet lidí naživu. Proč by tedy musila zahynout právě Lygie?

Vždyť nad ní bdí Bůh, který sám zvítězil nad smrtí!”

Uvažuje takto, začal se znovu modlit a podle obyčeje, jemuž byl zvyklý, sliboval Kristovi veliké oběti a dary.

Když projel Albanem, jehož obyvatelstvo sedělo téměř všechno na střechách a na stromech a dívalo se na Řím, uklidnil se trochu a získal opět rozvahu. Napadlo mu také, že o Lygii pečuje nejen Ursus, nýbrž i Linus a apoštol Petr. Už pouhé pomyšlení na to mu vlilo do srdce novou naději. Petr byl pro něho vždycky záhadnou, ba téměř nadlidskou bytostí. Od okamžiku, kdy ho slyšel v Ostrianu, utkvěl v něm podivný dojem, o němž psal na počátku svého pobytu v Antiu Lygii: že totiž každé slovo tohoto starce je pravda nebo se pravdou musí stát. Bližší známost, kterou uzavřel s apoštolem za své nemoci, tento dojem ještě posílila a změnila jej v nezlomnou víru. Jestliže tedy Petr požehnal jeho lásce a slíbil mu Lygii, pak nemůže Lygie zahynout v plamenech. Město může shořet, ale ani jiskřička z požáru nepadne na její šat. Po bezesné noci, šílené jízdě a vnitřním otřesu začalo se teď Vinicia zmocňovat podivné vytržení, v němž se mu zdálo možné všechno: Petr udělá nad plameny kříž, jediným slovem je otevře a oni projdou v bezpečí ohnivou alejí. A Petr přece zná věci budoucí, předvídal tedy bezpochyby i tuto katastrofu, jak by tedy mohl nevarovat a nevyvést z města křesťany a s nimi i Lygii, kterou miluje jako vlastní dceru? A Viniciovo srdce se začalo naplňovat stále větší nadějí. Napadlo mu, že utíkají-li z města, mohl by je najít v Bovillech nebo je potkat cestou.

Možná že se mezi těmito domy, rozsetými teď stále hustěji po celé Kampanii, objeví už v příštím okamžiku milovaný obličej.

Zdálo se mu to tím pravděpodobnější, že potkával na silnici stále více lidí, kteří opustili město a jeli do Albských hor, aby se zachránili před požárem a dostali se za hranice dýmu. Nebyl ještě ani v Ustrinu a musel zpomalit, protože na silnici byl velký nával. Kromě pěších lidí, nesoucích své věci na zádech, potkával obtížené koně, muly, vozy naložené majetkem a konečně i lektiky, v nichž otroci nesli bohatší občany. Ustrinum bylo už tak nabito uprchlíky z Říma, že bylo nesnadné protlačit se davem. Na náměstí, pod sloupovím chrámů a na ulicích se to uprchlíky jen hemžilo. Tu a tam začali už lidé rozbíjet stany, pod nimiž měly najít útulek celé rodiny. Jiní tábořili pod širým nebem, křičíce, vzývajíce bohy nebo proklínajíce svůj osud. V tom všeobecném zděšení bylo těžko se na něco doptat. Lidé, které Vinicius oslovoval, neodpovídali buď vůbec, anebo k němu pozvedli oči děsem napůl šílené a odpovídali, že hyne město i svět. Od Říma proudily nové a nové davy mužů, žen a dětí, zvyšujíce ještě zmatek a nářek.

Někteří se v tlačenici navzájem ztratili a teď se zoufale hledali. Jiní se bili o místa k táboření. Houfy polodivokých pastevců z Kampanie přitáhly do městečka, hledajíce tu čerstvé zprávy anebo příležitost ke krádežím, které jim usnadňoval zmatek. Skupiny otroků všech národností a gladiátorů začaly tu a tam plenit domy a villy v městě a bít se s vojáky, kteří bránili obyvatele.

Teprve senátor Iunius, kterého Vinicius spatřil v hloučku batavských otroků před krčmou, podal mu přesnější zprávu o požáru. Oheň vypukl opravdu u Velkého cirku, v místech mezi Palatinem a Caeliem, avšak rozšířil se s nepochopitelnou rychlostí, takže zachvátil celý střed města. Od Brennových dob nepotkala město taková katastrofa. Cirk shořel celý, stejně jako krámky a domy kolem, vyprávěl Iunius, Aventinum a Caelius jsou v ohni. Plameny obešly Palatin a dostaly se na Cariny…

Iunius, jenž měl na Carinách nádhernou insulu plnou uměleckých děl, která nesmírně miloval, nabral při těchto slovech hrst špinavého prachu, posypal si jím hlavu a chvíli zoufale bědoval.

Ale Vinicius ho uchopil za ramena a zatřásl jím.

“I můj dům je na Carinách,” řekl, “ale když hyne všecko, ať zhyne i on.”

Potom si vzpomněl, že Lygie mohla uposlechnout jeho rady a přestěhovat se k Aulům.

“A Vicus Patricius?” zeptal se.

“V plamenech!” odpověděl i Iunius.

“A Zátibří?”

Iunius naň udiveně pohlédl.

“Copak Zátibří!” řekl a dlaněmi si sevřel zbolavělé skráně.

“Mně záleží na Zátibří více než na celém Římě,” vykřikl prudce Vinicius.

“Pak se tam tedy dostaneš leda po Via Portuensis, protože pod Aventinem tě udusí žár… Zátibří?… Nevím. Oheň tam snad ještě nemohl proniknout, ale zda tam v tomto okamžiku už nepronikl, to vědí jen bozi…”

Tu Iunius na okamžik zaváhal a pak řekl ztlumeným hlasem:

“Vím, že mě neprozradíš, povím ti tedy, že to není obyčejný požár. Cirk zakázali hasit… Sám jsem to slyšel… Když začaly hořet domy kolem, volaly tisíce hlasů: ,Smrt těm, kdož hasí!’ Nějací lidé probíhají městem a házejí do domů hořící pochodně… Naopak lid se zase bouří a volá, že město hoří na rozkaz. Nic víc ti neřeknu. Běda městu, běda nám všem i mně! To, co se tam děje, lidský jazyk nevypoví. Lidé hynou v ohni nebo se navzájem vraždí v tlačenici… To je konec Říma!”

A znovu začal opakovat: “Běda městu i nám!”, avšak Vinicius vyskočil na koně a vyrazil vpřed po Appiově silnici.

Jenže teď se spíše jen prodíral řekou lidí a povozů valících se z města.

Město, zachvácené strašlivým požárem, leželo nyní před Viniciem jako na dlani… Od moře plamenů a kouře sálal hrozný žár a lidské výkřiky nebyly s to přehlušit praskot a hukot ohně.

KAPITOLA 21

Čím více se Vinicius blížil k městským hradbám, tím mu bylo jasnější, že nebylo tak nesnadné dostat se k Římu, jak bude nesnadné proniknout do středu města. Bylo těžké se protlačit po Appiově silnici, protože byla plná lidí. Domy, pole, hřbitovy, zahrady a chrámy, ležící po obou jejích stranách, se přeměnily v tábořiště.

V Martově chrámu, stojícím hned u Porta Appia, vyrazil dav dveře, hledaje uvnitř útulek na noc. Na hřbitovech obsazovali lidé větší hrobky a sváděli o ně bitky, při nichž tekla i krev. Ustrinum se svým zmatkem zdálo se teď jen lehkým náznakem toho, co se dělo před branami samého města. Zmizely veškeré ohledy na závaznost zákonů, na úřední postavení, na rodinné svazky, na rozdíly stavu. Bylo vidět otroky, jak bijí klacky měšťany. Gladiátoři, opilí vínem uloupeným v Emporiu, shlukli se do velkých houfů a probíhali s divokým křikem tábořišti u silnice, rozhánějíce lidi, vše ničíce a loupíce. Spousta barbarů, vystavených ve městech na prodej, poutíkala z prodejních bud. Požár a záhuba města znamenaly pro ně konec otroctví a hodinu pomsty zároveň. A tak, zatímco domácí obyvatelstvo, které ztrácelo v ohni všechen majetek, zoufale vztahovalo ruce k bohům a modlilo se o záchranu, barbaři rozháněli s radostným vytím zástupy, stahovali lidem oděv z těla a zmocňovali se mladších žen. S nimi se spojovali otroci, kteří sloužili v Římě už dlouho, chuďasi nemající na těle nic než vlněnou zástěru kolem boků, strašná individua z různých brlohů, individua, která jsi ve dne na ulicích nikdy neviděl a jejichž existenci v Římě jsi mohl sotva tušit. Tento dav Asiatů, Afričanů, Řeků, Thráků, Germánů a Britanů, vřískající všemi jazyky světa, divoký a rozvášněný, šílel, protože se domníval, že nadešla chvíle, kdy si může vynahradit léta utrpení a bídy. Nad tou rozvlněnou lidskou tlačenicí se v záblescích slunce a požáru mihotaly přilby praetoriánů, pod jejichž ochranu se utíkalo klidnější obyvatelstvo a kteří musili na mnoha místech zaútočit na rozběsněnou chátru. Vinicius viděl za svého života dost dobývaných měst, ale jeho oči se nikdy nedívaly na podívanou, v níž by se zoufalství, slzy, bolest, nářek, divoká radost, šílenství, vztek a rozběsněnost spojily dohromady v tak nesmírný chaos.

A nad tou vlnící se, pološílenou lidskou mačkanicí hučel požár, hořelo na pahorcích největší město světa, sálalo do toho zmatku svým ohnivým dechem a zahalovalo jej dýmem, nad nímž nebylo už vidět modrou oblohu. S největším úsilím, vydávaje se co chvíli v nebezpečí života, dorazil konečně mladý tribun k Appiově bráně, ale tu poznal, že čtvrtí Porta Capena se do města nedostane, a to nejen pro tlačící se zástupy lidí, nýbrž i pro strašný žár, od něhož se hned za branou chvěl všechen vzduch. Most u Porta Trigemina, proti chrámu Bony Dey tehdy ještě nestál, a tak, chtěl-li se dostat za Tiber, musel se protlačit až ke Kolovému mostu; to znamenalo projet kolem Aventina částí města zalitou jediným mořem plamenů. Bylo to naprosto nemožné. Vinicius pochopil, že se musí vrátit směrem k Ustrinu, tam odbočit z Appiovy silnice, přejet řeku pod městem a dostat se na Via Portuensis, která vedla přímo na Zátibří. Ani to však nebylo snadné, protože na Appiově silnici byl stále větší zmatek. Musel by si tudy klestit cestu leda mečem a Vinicius nebyl ozbrojen, protože opustil Antium tak, jak ho zpráva o požáru zastihla v caesarově ville. Avšak u Merkurova pramene uviděl známého praetoriánského centuriona, který bránil v čele několika desítek lidí přístup do obvodu chrámu. Vinicius mu rozkázal, aby jel za ním, a centurio, když poznal tribuna, neodvážil se rozkazu odporovat.

Vinicius se ujal sám vedení oddílu, a zapomenuv pro tento okamžik na Pavlovy výklady o lásce k bližnímu, zatlačoval a roztínal před sebou dav, a to se spěchem, který se stal osudný mnohým, kdož nestačili včas uhnout. Pronásledovaly je kletby a spršky kamení, avšak Vinicius si toho nevšímal, chtěje se co nejrychleji dostat na volnější místa. Přesto však postupovali kupředu jen s největším úsilím. Lidé, kteří se už utábořili, nechtěli vojákům uhýbat z cesty a proklínali nahlas caesara i praetoriány. Na některých místech se dav stavěl hrozivě na odpor. K Viniciovu sluchu doléhaly hlasy obviňující Nerona, že zapálil město. Lidé otevřeně hrozili smrtí jemu i Poppaei. Výkřiky: “Sannio!”, “Histrio!” (šašek, komediant) a “Matkovrah!” rozléhaly se kolem na každém kroku. Někteří volali, aby Nerona odvlekli k Tiberu, jiní zase, že Řím byl už dost trpělivý. Bylo jasné, že tyto výhrůžky se mohou proměnit v otevřenou vzpouru, která může vypuknout každým okamžikem, najde-li se vůdce. Zatím se vztek a zoufalství davů vybíjely na praetoriánech, kteří se nemohli dostat z tlačenice také proto, že cestu zatarasovaly hromady věcí vynesených narychlo z ohně: truhly a sudy s potravinami, různé cennější kusy zařízení, nádobí, dětské kolébky, ložní přikrývky, vozy a ruční nosítka. Tu a tam došlo k střetnutím, ale praetoriáni si dovedli rychle poradit s bezbranným lidem.

Když Vinicius s námahou přejel napříč Latinskou, Numiciovu, Ardejskou, Lavinijskou a Ostijskou silnici, vyhýbaje se při tom villám, zahradám, hřbitovům a chrámům, dostal se konečně do městečka zvaného Vicus Alexandrii, za nímž se přepravil přes Tiber. Zde už bylo volněji a méně kouře. Od uprchlíků, kterých však bylo dost i tady, se dozvěděl, že na Zátibří zachvátil požár jen některé uličky, ale že se před silou plamenů nezachrání určitě nic, protože tam jsou lidé, kteří oheň úmyslně zakládají a zakazují hasit, křičíce, že to dělají na rozkaz. Mladý tribun nebyl teď už vůbec na pochybách, že to skutečně caesar dal zapálit Řím, a pomsta, o kterou volaly davy, zdála se mu správná a spravedlivá. Neboť co horšího mohl udělat třeba Mithridates nebo kterýkoli nejzarytější nepřítel Říma? Míra byla dovršena, šílenství bylo už příliš zvrhlé a lidský život v něm se stal nemožný. Vinicius věřil, že Neronova hodina odbila, že tyto trosky, v něž se rozpadá město, musejí zavalit zvrhlého šaška i se všemi jeho zločiny. Kdyby se našel člověk dost smělý, aby se postavil do čela zoufalému obyvatelstvu, mohlo by k tomu dojít v několika hodinách. Tu se začaly Viniciovou hlavou míhat odvážné a pomstychtivé myšlenky: a co kdyby to udělal on? Rodinu Viniciů, z níž vzešla až do nedávných časů celá řada konzulů, znal celý Řím. Davy potřebují jen jméno. Vždyť už jednou, když bylo odsouzeno k smrti čtyři sta otroků praefekta Pedania Secunda, nedošlo jen tak tak ke vzpouře a k občanské válce, co by se tedy stalo dnes, tváří v tvář té strašné katastrofě, daleko největší ze všech, které postihly Řím za těch osm století jeho existence.

Kdo svolá Quirity do zbraně (uvažoval Vinicius), ten určitě svrhne Nerona a sám se oděje do purpuru. Proč by to tedy neměl učinit on? Je statečnější, energičtější a mladší než ostatní augustiáni… Nero sice velí třiceti legiím, stojícím na hranicích impéria, ale cožpak se při zvěsti o spálení Říma a jeho chrámů nevzbouří i tyto legie a jejich velitelé? A tak by se on, Vinicius, mohl stát caesarem. Mezi augustiány se přece šeptá, že jakýsi prorůček předpověděl purpur Othonovi. Je snad Vinicius horší než on? A snad by mu v tom pomohl svou božskou mocí i Kristus? Není to nakonec jeho vnuknutí? “Kéž by tomu tak bylo!” zvolal v duchu Vinicius. Pak by se pomstil Neronovi za to, že uvrhl Lygii do nebezpečí, i za svůj neklid, zavedl by vládu spravedlnosti a pravdy, šířil by Kristovo učení od Eufratu až k mlžným břehům Británie a zároveň by oděl do purpuru Lygii a učinil ji paní světa.

Avšak tyto myšlenky, vyšlehnuvší mu z hlavy jako snop jisker z hořícího domu, brzy jako jiskry zhasly. Napřed musí zachránit Lygii. Hleděl nyní na katastrofu zblízka, znovu se ho tedy zmocnil strach, a když viděl to moře plamenů a dýmu, když stál teď tváří v tvář strašné skutečnosti, ona důvěra, s níž věřil, že apoštol Petr zachrání Lygii, zmizela z jeho srdce docela. Podruhé se ho zmocnilo zoufalství, a tak, když se dostal na Via Portuensis, která vedla přímo na Zátibří, nevzpamatoval se až v bráně, kde mu opakovali to, co říkali předtím uprchlíci, že totiž většina této čtvrti není dosud zachvácena požárem, i když se požár rozšířil na několika místech už i za řeku.

Avšak i Zátibří bylo plné kouře a prchajících davů, jimiž se prodírat bylo ještě nesnadnější než předtím, protože lidé zde měli více času, a tak zachraňovali více věcí. Sama hlavní Přístavní silnice byla jimi na mnoha místech docela zatarasena a u Augustovy naumachie se jich kupily celé hromady. Užší uličky, v nichž se nahromadilo více kouře, byly doslova nepřístupné. Obyvatelstvo z nich utíkalo v tisících. Vinicius viděl cestou srdcervoucí scény. Dvě lidské řeky, valící se proti sobě, setkaly se nejednou v úzkém průchodu, přetlačovaly se navzájem a bojovaly proti sobě na život a na smrt. Lidé se bili a šlapali jedni po druhých. Rodiny se ve zmatku navzájem ztrácely, matky volaly zoufale své děti. Viniciovi vstávaly vlasy na hlavě při pomyšlení, co se asi děje v místech blíže požáru.

V tom křiku a zmatku se mohl těžko na něco vyptávat nebo rozumět jednotlivým výkřikům. Co chvíli se z druhého břehu řeky přivalily nové chuchvalce dýmu, černého a tak těžkého, že se válely těsně při zemi a zahalovaly domy, lidi a všechny předměty, tak jak je zahaluje noc. Avšak vítr, způsobený požárem, je opět rozvíval a Vinicius mohl postupovat opět dále směrem k uličce, kde stál Linův dům. Vedro červencového dne, znásobené žárem sálajícím od hořících čtvrtí, bylo už nesnesitelné. Kouř štípal do očí, plíce měly nedostatek vzduchu. Dokonce i ti, kdož zůstali dosud v domech, protože doufali, že se plameny nerozšíří za řeku, začali nyní své domy opouštět, takže se tlačenice zvětšovala hodinu od hodiny. Praetoriáni provázející Vinicia zůstali vzadu. V tom návalu poranil někdo kladivem jeho koně, takže začal pohazovat krvácející hlavou, vzpínat se a odmítat jezdci poslušnost. Lidé poznali Vinicia po bohaté tunice augustiána a okamžitě se kolem ozvaly výkřiky: “Smrt Neronovi a jeho žhářům!” Nastal okamžik hrozivého nebezpečí. Na Vinicia se napřáhly stovky rukou, avšak vyplašený kůň s ním uskočil, rozdupávaje lidi, a zároveň se přivalila nová vlna černého kouře a zahalila ulici do tmy. Vinicius viděl, že neprojede, seskočil tedy na zem a běžel pěšky, prodíraje se podél zdi a tu a tam vyčkávaje, až ho mine prchající dav. V duchu si říkal, že je to zbytečné úsilí. Lygie může být už mimo město, může se právě teď zachraňovat útěkem. A snazší by bylo najít špendlík na břehu moře než ji v té mačkanici a v tom chaosu. Vinicius však chtěl dorazit k Linovu domu třeba za cenu života.

Chvílemi se zastavoval a protíral si oči. Utrhl lem tuniky, přitiskl si jej k nosu a k ústům a tak běžel dále.

Čím více se blížil k řece, tím strašnější byl žár kolem něho. Vinicius věděl, že požár vypukl v okolí Velkého cirku, a proto zpočátku soudil, že žár sálá od jeho dohořívajících zbytků, od Fora Boarium a od Velabra, které ležely nedaleko a požár je tedy musel zachvátit také. Avšak horko bylo už nesnesitelné. Jakýsi uprchlík, poslední, kterého tu Vinicius spatřil, stařec o berlích, vykřikl: “Nepřibližuj se k Cestiovu mostu!

Celý ostrov je v plamenech!” Nemohl se už déle oddávat iluzím. Na zákrutu k Vicu Iudaeorum, na kterém stál Linův dům, spatřil mladý tribun v mraku kouře plameny: hořel nejen ostrov, nýbrž i Zátibří, přinejmenším druhý konec uličky, v níž bydlila Lygie.

Vinicius si však pamatoval, že kolem Linova domu je zahrada, za níž je směrem k Tiberu nepříliš rozsáhlé, ale nezastavěné pole. Tato myšlenka mu dodala naděje. Oheň se mohl na tomto prázdném místě zastavit.

V té naději běžel dále, třebaže každý závan větru přinášel už nejen kouř, ale i tisíce jisker, které mohly roznítit požár na druhém konci uličky a odříznout mu zpáteční cestu.

Konečně však přece jen spatřil před sebou cypřiše v Linově zahradě. Domy stojící za nezastavěnou plání hořely už jako hranice dřeva, ale malá Linova insula stála ještě nedotčena. Vinicius pohlédl vděčně k obloze a rozběhl se k domku, ačkoliv ho začal pálit už i vzduch. Dveře byly zavřeny, ale Vinicius do nich strčil a vřítil se dovnitř.

V zahradě nebylo živé duše a zdálo se, že i dům je úplně prázdný.

“Snad poomdlévali v tom kouři a žáru,” napadlo Viniciovi.

A dal se do volání:

“Lygie! Lygie!”

Odpovědělo mu mlčení. V tichu bylo slyšet jen hukot vzdáleného požáru.

“Lygie!”

A pojednou dolehl k jeho sluchu onen ponurý zvuk, který slyšel v této zahrádce už jednou. Na nedalekém ostrově vzplanulo zřejmě vivárium, stojící nedaleko Aesculapiova chrámu. To začala řvát strachem nejrůznější zvířata a s nimi i lvi. Viniciovým tělem proběhlo od hlavy až k patě mrazivé zachvění. Už podruhé, vždy ve chvíli, kdy celá jeho bytost je soustředěna v myšlenkách na Lygii, ozývají se ty strašné hlasy jako předzvěst neštěstí, jako zlověstná věštba neznámé budoucnosti.

Byl to však jen krátký, chvilkový dojem, protože hukot požáru, ještě strašnější než řev zvířat, přikazoval pomýšlet na něco jiného. Lygie sice na volání neodpověděla, ale mohla ležet v ohroženém domě v mdlobách anebo otrávena dýmem. Vinicius vběhl dovnitř. Malé atrium bylo prázdné a ztemnělé dýmem.

Hledaje po hmatu dveře vedoucí do cubiculí, všiml si mihotavého plaménku lampičky, a když přistoupil blíže, spatřil lararium a v něm místo lárů kříž. Pod tím křížem hořel kahánek. Hlavou mladého čekatele křtu se mihla jako blesk myšlenka, že tento kříž mu posílá to světélko, s nímž bude moci najít Lygii. Uchopil tedy kahánek a začal hledat cubicula. Když našel první, odhrnul závěs, posvítil si kahánkem dovnitř a rozhlížel se.

Avšak ani tady nikdo nebyl. Vinicius si však byl jist, že našel Lygiino cubiculum, protože na hřebících zaražených do stěny visel její oděv a na lůžku leželo capitium, těsný šat, který nosily ženy na těle. Vinicius jej popadl, přitiskl ke rtům, a přehodiv si jej přes rameno, dal se do dalšího hledání. Domek byl malý, a tak prohledal v krátkém čase všechny místnosti, ba i sklep. Avšak nikde nenašel živé duše. Bylo nad slunce jasnější, že Lygie, Linus a Ursus hledali tak jako ostatní obyvatelstvo záchranu před požárem v útěku.

“Musím je hledat mezi lidmi za branami města,” pomyslil si Vinicius.

Nedivil se ani příliš, že je nepotkal na Via Portuensis, mohli totiž opustit Zátibří opačnou stranou, směrem k Vatikánskému pahorku. Buď jak buď, aspoň před ohněm se zachránili. Viniciovi spadl kámen ze srdce. Viděl sice, s jakým strašným nebezpečím je spojen útěk, ale pomyšlení na nesmírnou Ursovu sílu mu dodávalo naděje. “Teď musím odtud prchat,” uvažoval v duchu, “a dostat se přes Domitiiny zahrady do zahrad Agrippininých. Tam je najdu. Kouř tam nebude tak strašný, protože vítr vane od Sabinských vrchů.”

Byl však už nejvyšší čas, aby pomýšlel na vlastní záchranu, neboť proud plamenů se od ostrova neustále blížil a chuchvalce dýmu už téměř docela zahalily uličku. Kahánek, jímž si v domě svítil, zhasl v průvanu.

Vinicius vyběhl na ulici a běžel, co měl sil, k Via Portuensis, týmž směrem, odkud přišel, ale zdálo se, že ho požár svým ohnivým dechem pronásleduje. Hned jej zahaloval novými a novými chuchvalci kouře, hned ho zasypával jiskrami, které mu padaly do vlasů, na krk, na oděv. Tunika na něm začala na několika místech doutnat, ale on toho nedbal a běžel dále v obavě, že by ho mohl zadusit dým. V ústech cítil příchuť spáleniny a sazí, v krku a na plicích ho pálilo, jako by mu tam hořelo. Krev se mu hrnula do hlavy, takže v některých okamžicích viděl všechno červeně, ba i dým mu připadal rudý. A tu si v duchu říkal: “Ten oheň je živý! Lépe bude, když se vrhnu na zem a zahynu.” Běh ho unavoval víc a více. Hlava, krk a záda měl zality potem a tento pot ho pálil jako vřelá voda. Nebýt Lygiina jména, které si v duchu opakoval, nebýt jejího capitia, do něhož si zabalil ústa, byl by klesl. O chvíli později však nerozeznával už ani uličku, jíž běžel. Poznenáhlu ho opouštělo vědomí, uvědomoval si jen, že musí běžet, protože na volném prostranství ho očekává Lygie, kterou mu slíbil apoštol Petr. A pojednou se ho zmocnila jakási podivná, už polou horečnatá jistota, podobající se vidinám před smrtí, že ji musí uvidět, oženit se s ní a pak že okamžitě zemře.

Běžel už jako opilý, potáceje se z jedné strany ulice na druhou. Avšak vtom došlo v příšerném požáru, který zachvátil obrovské město, k jakési změně. Vše, co dosud ještě jen doutnalo, změnilo se zřejmě v jediné moře plamenů, protože vítr přestal přinášet dým a ten, který se nahromadil v uličkách, rozehnal šílený nápor rozpáleného vzduchu. A ten závan hnal teď milióny jisker, takže Vinicius běžel jako v ohnivém mraku.

Zato však viděl lépe na cestu a právě v okamžiku, kdy myslil, že užuž klesne k zemi, spatřil konec uličky.

Tento pohled mu dodal nové síly. Když odbočil za roh, octl se v ulici vedoucí k Via Portuensis a ke Codetanskému poli. Jiskry jej přestaly pronásledovat. Pochopil, že podaří-li se mu doběhnout na Přístavní silnici, bude zachráněn, i kdyby na ní nakrásně padl do mdlob.

Na konci ulice uviděl opět něco jako mrak, který zahaloval její ústí. “Jestliže je to kouř,” pomyslil si, “pak už neprojdu.” Běžel z posledních sil. Cestou shodil ze sebe tuniku, která už doutnala od jisker a začínala ho pálit jako Nessova košile, a běžel nahý, jen s Lygiiným capitiem na hlavě a před ústy. Když doběhl blíže, poznal, že to, co považoval za kouř, byl zvířený prach, z něhož se ještě ke všemu ozývaly lidské hlasy a výkřiky.

“Lůza plení domy,” řekl si.

Běžel však směrem, odkud se hlasy ozývaly. Buď jak buď, jsou tam lidé, kteří mu mohou poskytnout pomoc. S touto nadějí začal vší silou křičet o pomoc, ještě než k nim doběhl. Ale to bylo jeho poslední vypětí: všechno mu před očima ještě více zrudlo, v plicích pocítil pojednou nedostatek vzduchu, v kostech nedostatek sil – a klesl k zemi.

Lidé ho však uslyšeli, nebo spíše uviděli, a dva z nich mu běželi na pomoc s nádobami plnými vody.

Vinicius, který padl vyčerpáním, ale neztratil vědomí, uchopil nádobu do obou rukou a vyprázdnil ji do poloviny.

“Díky,” řekl. “Postavte mě na nohy, dál už půjdu sám.”

Druhý dělník mu polil hlavu vodou a oba společně jej nejen postavili na nohy, nýbrž zvedli dokonce ze země a nesli ke skupině ostatních, kteří ho obklopili a prohlíželi, zda si příliš neublížil. Ta starostlivost Vinicia udivila.

“Lidé,” zeptal se, “co jste zač?”

“Bouráme domy, aby se požár nedostal k Přístavní silnici,” odpověděl jeden z dělníků.

“Přišli jste mi na pomoc, když jsem už klesl k zemi. Díky vám.”

“My nesmíme odříci pomoc,” ozvalo se několik hlasů.

Vinicius, který předtím viděl od samého rána jen rozběsněné davy, rvačky a plenění, zadíval se teď pozorněji na tváře, jež jej obklopovaly, a řekl:

“Kéž vám to odplatí … Kristus.”

“Pochváleno budiž jeho jméno!” zvolal celý sbor hlasů.

“Linus?” zeptal se Vinicius.

Avšak nebyl s to ptát se dál a neslyšel odpověď, protože dojetím a vysílením ztratil vědomí. Probudil se teprve na Codetanském poli, v zahradě, obklopen několika ženami a muži, a první slova, na která se opět zmohl, byla:

“Kde je Linus?”

Chvíli nikdo neodpovídal, až pak řekl znenadání nějaký hlas, který připadal Viniciovi známý:

“Za Nomentánskou branou; odešel do Ostriana … před dvěma dny… Pokoj s tebou, perský králi!”

Vinicius se nadzvedl a pak si sedl, protože nad sebou spatřil mimo všechno očekávání Chilóna.

A Řek mluvil:

“Tvůj dům, pane, pravděpodobně shořel, protože Cariny jsou v plamenech, ale ty budeš vždycky bohatý jako Midas. Ó, jaké neštěstí! Křesťané, synu Serapidův, předpovídali už dávno, že toto město zničí oheň…

A Linus je i s Jovišovou dcerou v Ostrianu… Ó, jaké neštěstí postihlo toto město!…”

Viniciovi se opět udělalo mdlo.

“Viděl jsi je?” zeptal se.

“Viděl, pane! Děkuji Kristovi a všem bohům, že jsem ti mohl oplatit tvá dobrodiní dobrou zprávou. Ale já ti, Osiride, ještě oplatím, to přísahám při tomto hořícím Římě!”

Venku se stmívalo, ale v zahradě bylo jasno jako ve dne, protože požár se ještě rozmohl. Zdálo se, že nehoří už jen jednotlivé čtvrti, ale celé město v šíř i nadél. Obloha byla rudá, kam oči dohlédly, a na svět padala rudá noc.

DÍL TŘETÍ

KAPITOLA 1

Záře hořícího města zalila oblohu široko daleko, kam až lidské oko dohlédlo. Nad pahorky se vykutálel veliký měsíc v úplňku, okamžitě zrudl odleskem požáru do odstínu rozžhavené mědi a zdálo se, že užasle shlíží na hynoucí světovládné město. Ve zrůžovělých propastech oblohy svítily hvězdy rovněž růžově, avšak na rozdíl od obyčejných nocí byla země jasnější než nebesa. Řím osvětloval jako obrovská hranice celou Kampanii. V krvavém světle bylo vidět vzdálené vrchy, města, villy, chrámy, pomníky a akvadukty, sbíhající ze všech okolních hor k městu, a na akvaduktech roje lidí, kteří tam hledali bezpečí, anebo lepší pohled na požár.

Strašný živel zachvacoval zatím nové a nové čtvrti. Bylo nad všechnu pochybnost, že čísi zločinné ruce město podpalují, protože nové a nové požáry propukaly v místech, která byla daleko od hlavního ohniska.

Z pahorků, na nichž byl Řím vystavěn, stékaly plameny jako mořské vlny do údolí, hustě zastavěných pětipatrovými i šestipatrovými domy, plných bud, krámků, dřevěných přenosných amfiteátrů, jež sem byly postaveny náhodně pro různé podívané, i skladišť dřeva, oleje, obilí, ořechů, piniových šišek, jejichž semeny se živil chudý lid, a skladišť oděvů, které byly čas od času rozdávány chudině hnízdící v těsných brlozích. Tam nacházel požár dost hořlavé potravy, takže se měnil téměř v řadu výbuchů a zachvacoval s nevídanou rychlostí celé ulice. Lidé, tábořící za městem nebo stojící na vodovodech, hádali podle barvy plamenů, co hoří. Šílený nápor vzduchu zvedal co chvíli z ohnivé tůně tisíce a milióny rozžhavených ořechových a mandlových skořápek, které vzlétaly prudce do vzduchu jako nespočetná hejna svítících motýlů a v povětří s třeskotem praskaly, anebo hnány větrem dopadaly na nové čtvrti, na vodovody a na pole kolem města. Zdálo se, že je nesmysl pomýšlet na záchranu.

Zmatek vzrůstal víc a více, protože zatímco na jedné straně prchalo městské obyvatelstvo všemi branami za zdi města, na druhé straně zase přilákal požár tisíce lidí z okolí, a to jak obyvatele menších měst, tak rolníky a polodivoké pastevce z Kampanie, které sem zvábila také touha po plenění.

Volání “Řím hyne!” se nepřestávalo ozývat z úst davů. A záhuba města se v oněch dobách zdála zároveň koncem moci a zpřetrháním všech svazků, které až dosud poutaly obyvatelstvo v jeden celek. Však také chudina, jejíž většině, skládající se z otroků a přivandrovalců, nezáleželo vůbec na římské světovládě, začínala se tu a tam chovat hrozivě. Šířily se násilné činy a loupeže. Vznikal dojem, že už jen podívaná na hynoucí město upoutává lidskou pozornost a oddaluje ještě propuknutí masakru, k němuž dojde okamžitě, jakmile se město změní ve spáleniště. Statisíce otroků, zapomínajících, že Řím má kromě chrámů a hradeb také ještě několik desítek legií ve všech koutech světa, jako by jen čekalo na heslo a na vůdce. Začalo se ozývat Spartakovo jméno – jenže Spartakus už dávno nebyl, zato však obyvatelstvo se začalo shromažďovat a ozbrojovat, čím kdo mohl. Po všech branách kolovaly nejneuvěřitelnější zvěsti. Jedni tvrdili, že to Vulcanus na Jovišův rozkaz ničí město ohněm, tryskajícím z podzemí; jiní zase, že je to Vestina pomsta za vestálku Rubrii. Lidé, kteří o tom byli přesvědčeni, nechtěli nic zachraňovat, nýbrž obléhali jen chrámy a prosili bohy o slitování. Avšak nejčastěji se povídalo, že caesar dal zapálit Řím, aby se zbavil zápachu vanoucího od Subury a aby mohl postavit nové město, jménem Neronia. Při takovém pomyšlení se lidí zmocňoval vztek, a kdyby se byl – jak o tom uvažoval Vinicius našel vůdce, který by chtěl využít toho výbuchu nenávisti, Neronova hodina by byla odbila o léta dřív.

Povídalo se také, že caesar zešílel, že dal praetoriánům a gladiátorům rozkaz vrhnout se na lid a rozpoutat hromadný masakr. Někteří přísahali na bohy, že na rozkaz Měděnobradého byla z vivárií vypuštěna všechna zvěř. Viděli na ulici lvy s hořícími hřívami, rozběsněné slony a tury, rozdupávající desítky lidí.

Bylo v tom dokonce i kus pravdy, protože sloni, když viděli blížící se požár, rozbili na několika místech vivária, dostali se na svobodu a prchali v divokém zmatku před ohněm, ničíce jako bouře vše, co jim stálo v cestě. Mluvilo se o desítkách tisíců lidí, kteří zahynuli v ohni. A skutečně jich zahynula spousta. Byli lidé, kteří ztratili veškeré jmění nebo nejdražší bytosti a vrhali se v zoufalství do plamenů dobrovolně. Jiní se udusili dýmem. Ve středu města, mezi Kapitolem, Quirinalem, Viminalem a Esquilinem a pak mezi Palatinem a Caeliem, kde byly nejhustěji zastavěné ulice, propukal požár na tolika místech najednou, že celé houfy lidí, prchajících jedním směrem, narážely neočekávaně na novou zeď plamenů, postupujících z opačné strany, a hynuly strašnou smrtí v ohnivé záplavě.

V té hrůze, zmatku a nepříčetnosti lidé ostatně ani nevěděli, kam utíkat. Cesty byly zavaleny různými věcmi a na mnoha užších místech docela zataraseny.

Ti, kdož utekli na fóra a náměstí v místech, kde stál později Flaviův amfiteátr, u chrámu Země, u Liviina portiku a výše u chrámu Junony Luciny a konečně mezi Clivem Vibrem a starou Esquilinskou branou, obklopeni kolem dokola mořem plamenů, zahynuli žárem. V místech, kam požár nepronikl, našly se později stovky těl uškvařených na uhel, ačkoliv tu a tam vytrhávali ti nešťastníci kamenné desky z dlažby a zahrabávali se do půl těla do země, aby se tak chránili před žárem. Takřka ani jedna rodina z těch, které bydlily ve středu města, nezachránila se celá. A tak bylo u městských zdí a u všech bran i na všech silnicích slyšet zoufalé vytí žen, vyvolávajících jména svých drahých, kteří zahynuli v tlačenici nebo v plamenech.

A tak zatímco jedni žebrali u bohů o slitování, druzí se jim rouhali za tu strašnou pohromu. Bylo vidět starce, kteří vztahovali ruce směrem k chrámu Jova Liberatora a volali: “Jsi zachránce, zachraň tedy svůj oltář a město!” Zoufalství se však obracelo hlavně proti starým římským bohům, kteří měli podle představ obyvatelstva bdít nad městem starostlivěji než ostatní bozi. Vyšlo však najevo, že jsou bezmocní, a tak jim lidé spílali. Zato však se stalo, že když se na Via Asinaria objevil zástup egyptských kněží, stěhujících Isidinu sochu, kterou zachránili ze svatyně nedaleko Porta Caelimontana, vrhl se dav do průvodu, zapřáhl se do vozu, přitáhl jej až k Appijské bráně, a zmocniv se sochy, postavil ji do Martova chrámu a zbil při tom Martovy kněze, kteří se odvážili klást odpor. Jinde vzývali zase Serapida, Baala nebo Jehovu, jehož vyznavači se vyrojili z uliček na Subuře a Zátibří a naplňovali křikem a voláním pláně za hradbami města.

V jejich výkřicích se však ozývaly jakoby tóny triumfu, a proto, zatímco se někteří Římané připojovali k jejich sboru a oslavovali “Pána světa”, druzí byli tímto radostným zmatkem hlasů pobouřeni a snažili se jej utišit násilím. Tu a tam bylo slyšet, jak muži v nejlepších letech, starci, ženy i děti zpívají podivné a slavnostně znějící písně, jejichž smyslu nikdo nerozuměl, ale v nichž se co chvíli opakovala slova: “Přichází soudce v den hněvu a pohrom.” Tak vypadal ten rozvlněný a neutuchající lidský příval, který jako rozbouřené moře obléval hořící město.

Avšak nepomáhalo ani zoufalství, ani rouhání, ani písně. Zdálo se, že pohroma je nepřemožitelná, naprostá a neúprosná jako Osud. Nedaleko Pompeiova amfiteátru se vzňala skladiště konopí a lan, jichž bylo zapotřebí celé spousty v circích, arénách i k nejrůznějším strojům používaným při hrách a zároveň s nimi vzplanuly budovy plné sudů se smolou, jíž se lana mazala. Celá část města, za níž leželo Martovo pole, zářila několik hodin tak jasně žlutým plamenem, že se divákům, úděsem zpola nepříčetným, dlouho zdálo, že s velikou pohromou byl rovněž převrácen pořádek dne a noci a že to, co vidí, je sluneční záře. Avšak pak zastínila všechny ostatní barvy plamenů jednolitá krvavá záplava. Z ohnivého moře tryskaly k rudému nebi jakoby obrovské fontány a ohnivé sloupy, třepící se ve výšce v plamenné věchty a chocholy, jichž se zmocňoval vítr, měnil je ve zlaté nitě a v chomáče jisker a unášel je daleko, daleko nad Kampanii, až k Albským vrchům. Noc byla stále jasnější; zdálo se, že i vzduch je nasáklý nejen září, nýbrž i plameny. Tiber tekl živým ohněm. Nešťastné město se změnilo v jediné peklo. Požár zachvacoval větší a větší prostory, bral útokem pahorky, rozléval se po rovinách, zaplavoval doliny, šílel, hučel a hřměl.

KAPITOLA 2

Tkadlec Macrinus, do jehož domu přinesli Vinicia, jej umyl, dal mu oděv a posilnění, načež mladý tribun, jsa už úplně při silách, prohlásil, že ještě této noci zahájí další pátrání po Linovi. Macrinus, který byl křesťanem, potvrdil Chilónova slova, že Linus odešel ještě se starým knězem Klementem do Ostriana, kde měl Petr křtít celé houfy vyznavačů nového učení. Křesťané ze Zátibří věděli, že Linus svěřil před dvěma dny péči o dům nějakému Gaiovi. Pro Vinicia to bylo důkazem, že ani Lygie, ani Ursus nezůstali doma a že se asi také vypravili do Ostriana.

Toto vědomí mu přineslo velkou úlevu. Linus byl starý člověk, pro něhož bylo těžké chodit každý den ze Zátibří až za vzdálenou Nomentánskou bránu a odtamtud se opět vracet na Zátibří, usadil se tedy pravděpodobně na těch několik dnů u některého souvěrce za městskými hradbami a s ním asi i Lygie a Ursus. Tak unikli požáru, který se vůbec nerozšířil na druhou stranu Esquilinu. Vinicius viděl v tom všem Kristovo řízení; pocítil nad sebou jeho péči a se srdcem plným lásky, vroucnější než kdykoliv předtím, mu v duchu přísahal, že se mu za ty zřejmé projevy přízně odvděčí celým svým životem.

Tím více však spěchal do Ostriana. Vyhledá Lygii, vyhledá Lina a Petra a odvede je někam daleko, na kterýkoli ze svých statků, třeba i na Sicílii. Řím hoří a za několik dnů zbude po něm jen hromada ohořelých zbytků, proč by tu tedy měli zůstávat s tou pohromou a s rozběsněným lidem? Tam je obklopí zástupy poslušných otroků, kolem nich bude klid venkova a budou žít pokojně pod Kristovou ochranou a s Petrovým požehnáním. Jen aby je teď našel.

Nebylo to tak snadné. Vinicius měl na paměti, jak těžko se dostal od Via Appia na Zátibří a jak musil kličkovat, aby se dostal k Přístavní silnici. Rozhodl se tedy, že obejde město z opačné strany. Po Triumfální silnici se mohl dostat podél řeky až k Aeliovu mostu a odtamtud, vyhýbaje se Pinciu, podél Martova pole, kolem Pompeiových, Lucullových a Sallustiových zahrad na Via Nomentana. Byla to nejkratší cesta, avšak ani Macrinus, ani Chilón mu neradili, aby se jí dával.

Požár sice dosud nezachvátil tuto část města, avšak všechna náměstí a všechny ulice mohly být úplně zataraseny lidmi a jejich věcmi. Chilón radil, aby se vydal přes Ager Vaticanus až k Porta Flaminia, tam aby přešel řeku a postupoval dále vně městských hradeb, za Aciliovými zahradami, k Porta Salaria. Vinicius po chvilce váhání na tuto radu přistoupil.

Macrinus musil zůstat hlídat dům, avšak postaral se o dva muly, kteří se mohli hodit i k další cestě s Lygií. Chtěl dát i otroka, ale Vinicius odmítl, doufaje, že tak jako předtím podřídí se i nyní jeho rozkazům první praetoriánský oddíl, který potká.

A po chvíli vyrazili oba s Chilónem přes Pagus Ianiculensis k Triumfální silnici. Na volných prostranstvích byla tábořiště i tady, ale prodírali se jimi s menší námahou, neboť větší část obyvatelstva utekla Přístavní branou k moři. Za Septimianovou branou jeli dále, po jedné straně řeku, po druhé nádherné Domitiiny zahrady, jejichž mohutné cypřiše zrudly od záře požáru jako od večerních červánků. Cesta byla teď volnější, jen tu a tam se musili potýkat s proudem venkovanů, kteří spěchali k městu. Vinicius popoháněl mula, jak mohl, kdežto Chilón, který jel těsně za ním, vedl celou cestu jakousi samomluvu.

“Vida, požár zůstal za námi a teď nás hřeje do zad.

Ještě nikdy nebylo na téhle cestě v noci tak jasno. Ó

Die! Jestliže nesešleš na ten požár průtrž, bude to znamenat, že máš Řím v nelásce. Lidská síla ty plameny neuhasí. Takové město, jemuž sloužilo Řecko a celý svět! A teď si bude moci první lepší Řek upražit své boby v jeho popelu! Kdo by se toho byl nadál! A nebude už Řím ani římští páni… A komukoli se zachce chodit po spáleništi, až vystydne, a hvízdat si, ten bude hvízdat, aniž mu bude hrozit nebezpečí. Ó bohové!

Hvízdat si nad takovým světovládným městem! Kdo z Řeků anebo i z barbarů se toho mohl nadít? Ale hvízdat si bude moci, protože hromada popela, ať zůstane po pasteveckém ohýnku, nebo po vyhořelém městě, je jenom hromada popela, kterou roznese dříve nebo později vítr.”

Co to povídal, otáčel se chvílemi k požáru a hleděl na ohňovou záplavu s obličejem zároveň hněvivým i rozradostněným. A pak pokračoval:

“Hyne! Hyne! A nebude už více na světě. Kam teď bude svět posílat své zboží, svůj olej a své peníze? Kdo z něho bude ždímat zlato a slzy? Mramor nehoří, ale drobí se v ohni. Z Kapitolu budou trosky i z Palatinu budou trosky. Ó Die! Řím byl jako pastýř a ostatní národy jako ovce. Když měl pastýř hlad, podřezal některou ovci, snědl maso a tobě, otče bohů, obětoval kůži. Kdo, ó Hromovládný, bude teď podřezávat, do čích rukou vložíš pastevecký bič? Protože Řím hoří, otče, tak dokonale, jako bys jej ty sám zapálil bleskem.”

“Pospěš si!” naléhal Vinicius. “Co tam děláš?”

“Pláči nad Římem, pane,” odpověděl Chilón. “Takové Jovišovo město!”

Nějakou dobu jeli mlčky, naslouchajíce hukotu požáru a šumění ptačích křídel. Holubi, jichž hnízdila spousta po villách a v městečkách v Kampanii, a s nimi nejrůznější ptáci od moře a z okolních hor považovali patrně záři požáru za sluneční světlo a letěli v celých hejnech naslepo přímo do ohně.

Vinicius první přerušil mlčení:

“Kde jsi byl, když požár vypukl?”

“Šel jsem, pane, ke svému příteli Euriciovi, který míval krámek u Velkého cirku, a uvažoval jsem právě o Kristově učení, když tu začali lidé volat: ,Hoří!’ Sbíhali se k cirku, chtějíce jej hasit a také ze zvědavosti, ale když plameny zachvátily celý cirk a začaly se kromě toho současně objevovat i na Jiných místech, musili myslit na vlastní záchranu.”

“Viděl jsi lidi, kteří házeli do domů pochodně?”

“Co já jsem všecko neviděl, vnuku Aeneův! Viděl jsem lidi, kteří si v tlačenici klestili cestu meči; viděl jsem potyčky a lidské vnitřnosti rozdupané na dlažbě.

Ach parte, kdybys to byl viděl, mohl by sis myslit, že to barbaři dobyli města a rozpoutali masakr. Lidé dokola volali, že nadešel konec světa. Někteří ztratili docela hlavu, nechali útěk útěkem a čekali tupě, až je zachvátí plameny. Jiní zešíleli, jiní zase vyli zoufalstvím, ale viděl Jsem i takové, kteří vyli radostí, protože na světě, ó pane, je mnoho špatných lidí, kteří nedovedou ocenit dobrodiní vašeho mírného panování ani ony správné zákony, podle nichž berete všem to, co mají, a přivlastňujete to sobě. Lidé se nedovedou smířit s vůlí bohů!”

Vinicius byl příliš zabrán do vlastních myšlenek, než aby si všiml ironie, která se ozývala v Chilónových slovech. Mráz hrůzy mu probíhal po těle při pouhém pomyšlení, že se Lygie mohla octnout v tom zmatku, na těch strašných ulicích, kde se rozdupávaly lidské vnitřnosti. A tak, ač se Chilóna vyptal už nejmíň desetkrát na vše, co mohl vědět, zeptal se ho ještě jednou:

“A viděl jsi je v Ostrianu na vlastní oči?”

“Viděl, synu Venušin. Viděl jsem dívku, toho dobrého Lyga, svatého Lina i apoštola Petra.”

“Před požárem?”

“Před požárem, Mithro!”

Avšak ve Viniciově nitru se zrodily pochybnosti, zda Chilón nelže, zastavil tedy mula, pohlédl výhružně na starého Řeka a zeptal se:

“A cos tam dělal ty?”

Chilón upadl do rozpaků. Je pravda, tak jako mnoha lidem i jemu se zdávalo, že se zánikem Říma přichází i konec římského panování, jenže prozatím byl sám s Viniciem. A zároveň si vzpomněl, že mu Vinicius pod strašnou hrozbou zakázal slídit za křesťany, a zvláště za Linem a Lygií.

“Pane,” řekl, “proč nevěříš, že je mám rád? Ano!

Byl jsem v Ostrianu, protože jsem napůl křesťanem.

Pyrrhón mě naučil vážit si více ctnosti než filozofie, a tak lnu stále více k ctnostným lidem. A k tomu ke všemu jsem, pane, chudý, a zatímco jsi ty, Joviši, byl v Antiu, umíral jsem často nad knihami hladem, a tak jsem sedával u zdi Ostriana, protože křesťané, i když sami chudí, rozdají více almužen než všichni ostatní římští obyvatelé dohromady.”

Tento důvod se zdál Viniciovi postačující, zeptal se tedy už méně hrozivě:

“A nevíš, kde Linus po tu dobu bydlí?”

“Krutě jsi mě potrestal za zvědavost, pane,” odpověděl Řek.

Vinicius umlkl a jeli dál.

“Pane,” řekl po chvíli Chilón, “nebýt mne, nenašel bys tu dívku, ale jestliže ji najdeme, nezapomeneš na chudého mudrce?”

“Dostaneš nedaleko Amerioly dům s vinicí,” odpověděl Vinicius.

“Díky tobě, Herkule! S vinicí? Díky tobě! Ach! S vinicí!”

Jeli teď kolem Vatikánských pahorků, které zrudly požárem, za Naumachií však odbočili doprava, chtějíce se za Vatikánským polem dostat k řece, překročit ji a dojet pak k Porta Flaminia. Vtom však Chilón zastavil mula a řekl:

“Pane! Přišel jsem na dobrý nápad.”

“Mluv,” odpověděl Vinicius.

“Mezi Janikulským pahorkem a Vatikánem, za Agrippininými zahradami, jsou podzemní štoly, v nichž těžili kámen a písek pro stavbu Neronova cirku. A teď poslouchej, pane! Poslední dobou začali Židé, jichž je na Zátibří, jak víš, spousta, krutě pronásledovat křesťany. Pamatuješ se přece, že už za božského Claudia tam byly takové nepokoje, že caesar byl donucen vyhnat je z Říma. Dnes, když se vrátili a když se Augustinou zásluhou cítí v bezpečí, zacházejí s křesťany ještě nestoudněji. Já to vím! Já to viděl. Proti křesťanům nebyl vydán žádný edikt, ale Židé je před praefektem města obviňují, že vraždí děti, uctívají osla a hlásají učení, které neuznal senát; a sami je bijí a přepadají jejich chrámy s takovou zuřivostí, že se křesťané musí před nimi skrývat.”

“Co tím chceš říci?” zeptal se Vinicius.

“To, pane, že synagógy si stojí na Zátibří veřejně, ale křesťané, chtějí-li se vyhnout pronásledování, musejí se modlit potajmu a scházejí se tedy v opuštěných kůlnách za městem nebo v harenariích. Ti, kdož bydlí na Zátibří, zvolili si právě lomy, které vznikly při stavbě cirku a různých domů u Tiberu. Teď, když hyne město, Kristovi vyznavači se bezpochyby modlí. V podzemí jich najdeme nespočetné množství, a proto ti radím, pane, abychom se tam cestou podívali.”

“Ale vždyť jsi říkal, že Linus šel do Ostriana!” zvolal netrpělivě Vinicius.

“Ale ty jsi mi slíbil dům s vinicí u Amerioly,” odpověděl Chilón, “chci tedy dívku hledat všude, kde je naděje, že ji najdu. Když vypukl požár, mohli se vrátit na Zátibří… Mohli obejít město, tak jak je teď obcházíme my. Linus má dům, možná že chtěl být blíže domova, aby viděl, zda požár nezachvátí i tuto čtvrť.

A jestliže se vrátili, pak ti, pane, přísahám na Persefonu, že je najdeme v podzemních jeskyních na modlitbách, v nejhorším však se o nich něco dozvíme.”

“Máš pravdu, veď mě tedy!” řekl tribun.

Chilón odbočil bez rozmýšlení doleva, k pahorku.

Úbočí kopce jim na chvíli zaclonilo požár, takže se octli ve stínu, ačkoliv okolní vyvýšeniny byly ve světle.

Projeli kolem cirku, odbočili ještě jednou vlevo a vjeli do jakéhosi úvozu, kde byla naprostá tma. Ale v těch temnotách spatřil Vinicius roje mihotajících se lucerniček.

“To jsou oni!” řekl Chilón. “Bude jich tu dnes více než kdykoli jindy, protože modlitebny buď shořely, anebo jsou plny kouře, tak jako celé Zátibří.”

“Ano! Slyším zpěv,” řekl Vinicius.

Z tmavého otvoru v kopci se ozývaly zpívající hlasy a lucerničky mizely v díře jedna za druhou. Avšak z postranních úvozů vystupovaly nové a nové postavy, takže Vinicius a Chilón se po chvíli octli v celém houfu lidí.

Chilón slezl z mula, pokynul výrostkovi, který šel kolem, a řekl mu:

“Jsem Kristův kněz a biskup. Podrž nám muly a já ti za to dám požehnání a odpustím ti hříchy.”

Potom, nečekaje na odpověď, strčil mu otěže do rukou a připojil se s Viniciem k postupujícímu houfu.

Za chvíli vešli do podzemí a šli v mdlém světle lucerniček tmavou chodbou, až se dostali do prostorné jeskyně, kde se předtím lámal zřejmě kámen, jak prozrazovaly stopy na stěnách jeskyně.

Bylo tam více světla než v chodbě, protože kromě kahánků a lucerniček tu hořely i pochodně. V jejich světle spatřil Vinicius zástup lidí, klečících s rukama vztaženýma vzhůru. Lygii, apoštola Petra ani Lina nikde neviděl, zato však byly všude kolem něho slavnostní a vzrušené tváře. V některých se zračilo očekávání, úzkost, naděje. Světlo se odráželo od bělma očí, zvrácených v sloup, po čelech, bílých jako křída, stékal pot; někteří zpívali písně, jiní mumlali horečně Ježíšovo jméno, jiní se zase bili v prsa. Na všech bylo vidět, že očekávají co nevidět něco nadpřirozeného.

Vtom píseň ustala a nad shromážděním, ve výklenku po obrovském balvanu, se objevil Crispus, kterého Vinicius znal. Jeho obličej byl napůl nepříčetný, bledý, fanatický a přísný. Oči všech se obrátily k němu jakoby v očekávání slov útěchy a naděje, avšak Crispus požehnal shromáždění znamením kříže a začal mluvit překotným hlasem, podobným téměř křiku:

“Litujte hříchů svých, neboť přišel čas. Na město zločinu a zhýralosti, na nový Babylón, seslal Pán ničivé plameny. Odbila hodina soudu, hněvu a pohromy…

Pán předpověděl svůj příchod a vy ho zakrátko spatříte! Avšak nepřijde již jako Beránek, který obětoval krev za hříchy vaše, nýbrž jako strašný soudce, jenžto ve své spravedlnosti svrhne hříšné a nevěrné do propasti… Běda světu a běda hříšníkům, neboť nebude pro ně milosrdenství… Vidím tě, Kriste! Hvězdy dští jako déšť na zemi, slunce se zatmívá, země se otevírá v propast a mrtví vstávají – a ty přicházíš za hlaholu trub a zástupů andělských, v hromobití a dunění. Vidím a slyším tě, Kriste!”

Tady ustal a zvedl hlavu, jako by se zahleděl na něco vzdáleného a strašného. A vtom se v podzemí ozvalo tlumené hřmění, jednou, dvakrát, desetkrát. To se v hořícím městě začaly s rachotem řítit celé ulice prohořelých domů. Ale většina křesťanů považovala tyto zvuky za přesvědčivé znamení, že strašná hodina se skutečně blíží, protože víra v brzký druhý příchod Kristův a v konec světa byla mezi nimi tak jako tak už dost rozšířena a teď ji ještě posílil požár města. A proto se celého shromáždění zmocnila bázeň boží. Mnoho hlasů začalo volat: “Soudný den! Už přichází!” Někteří si zakrývali rukama obličeje, přesvědčeni, že se každým okamžikem zachvěje země v základech a z jejího nitra vystoupí pekelné příšery a vrhnou se na hříšníky. Jiní zase volali: “Kriste, smiluj se! Vykupiteli, buď nám milostiv!” Jiní se zase hlasitě vyznávali z hříchů a ještě jiní se nakonec začali vzájemně objímat, aby v této hrůzné chvíli měli poblízku nějaké milované srdce.

Avšak byli tam i takoví, v jejichž tvářích, jakoby nanebevzatých a prozářených nadpozemskými úsměvy, nebyla hrůza. Na několika místech se ozvaly podivné, nadnesené hlasy: to lidé v náboženském vytržení začali vykřikovat nesrozumitelná slova v nesrozumitelných jazycích. Z tmavého kouta jeskyně někdo zvolal: “Vzbuďte se, kdož spíte!” A všechno přehlušovalo Crispovo volání: “Bděte! Bděte!”

Byly však okamžiky, kdy bylo naprosté ticho, jako by všichni se zatajeným dechem čekali, co se stane.

A tehdy bylo slyšet vzdálené hřmění řítících se čtvrtí, načež se opět ozývalo bědování, modlitby, hlasy a výkřiky: “Vykupiteli, smiluj se!” Tu a tam promluvil Crispus. Volal: “Zřekněte se pozemských statků, neboť za chvíli vám zmizí země pod nohama! Zřekněte se pozemských lásek, neboť Pán zatratí ty, kdož více nežli jeho milovali ženy a děti! Běda tomu, kdo si stvoření zamiloval více nežli Stvořitele! Běda bohatým! Běda marnotratným! Běda zhýralým! Běda muži, ženě i dítěti!”

Pojednou otřáslo kamenolomem zahřmění silnější než všechna dřívější. Všichni padli k zemi s rukama roztaženýma na způsob kříže, chtějíce se tímto znamením bránit před zlými duchy. Nastalo ticho, v němž bylo slyšet rychlé oddychování, děsuplný šepot: “Ježíši, Ježíši, Ježíši!” a tu a tam dětský pláč. Ale vtom zazněl nad tím ležícím lidským zástupem jakýsi klidný hlas:

“Pokoj s vámi!”

Byl to hlas apoštola Petra, který přišel právě před chvílí do jeskyně. Po jeho slovech zmizela bázeň okamžitě, tak jako mizí strach stáda, v němž se objeví pastýř. Lidé povstávali ze země, ti, kdož byli blíže, skláněli se k jeho nohám, jako by u něho hledali ochranu, a Petr vztáhl nad ně ruce a řekl:

“Proč se strachujete v srdcích? Kdo z vás může vědět, co ho potká, než se přiblíží hodina soudu? Pán ztrestal ohněm Babylón, ale nad vámi, které omyl křest a jejichž hříchy vykoupila Beránkova krev, bude milosrdenství jeho a vy zemřete se jménem jeho na rtech svých. Pokoj s vámi!”

Po přísných a nemilosrdných Crispových slovech snesla se slova Petrova na shromážděné jako balzám.

Místo strachu z Boha zmocnila se duší láska k Bohu.

Tito lidé opět našli takového Krista, jakého si zamilovali v apoštolově vyprávění, ne tedy nemilosrdného soudce, nýbrž mírného a trpělivého Beránka, jehož milosrdenství stokrát převyšuje lidskou špatnost. Celého shromáždění se zmocnil pocit úlevy a srdce naplnila naděje a vděčnost k apoštolovi. Z různých stran začaly volat hlasy: “My jsme tvé ovečky, pas nás!” A ti, co byli blíže, říkali: “Neopouštěj nás v den neštěstí!”

A klekali k jeho nohám. Když to viděl Vinicius, přistoupil k němu, uchopil lem jeho pláště a řekl se skloněnou hlavou:

“Pane, zachraň mě! Hledal jsem ji v dýmech požáru i v davech lidí, ale nikde jsem ji nemohl najít. Věřím však, že ty mi ji můžeš vrátit.”

Petr mu položil ruce na hlavu.

“Důvěřuj,” řekl, “a pojď se mnou.”

KAPITOLA 3

Město stále hořelo. Circus Maximus se sesul v trosky a pak se ve čtvrtích, které vzplanuly první, sesouvaly celé uličky a ulice. Po každém takovém pádu vyšlehly na okamžik ohnivé sloupy až k obloze. Vítr změnil směr a vál teď s nesmírnou silou od moře, zanášeje celé vlny ohně, hořících kusů dřeva a uhlíků na Caelius, na Esquilinus a na Viminalis. Nicméně začalo se už uvažovat o záchraně. Na rozkaz Tigellina, který přispěchal třetího dne z Antia, začaly se bourat domy na Esquilinu, aby oheň, až narazí na prázdná místa, zhasl sám od sebe. Byly to však bezúčelné práce, zamýšlené jen na záchranu zbytků města, protože na záchranu toho, co už hořelo, nedalo se vůbec pomýšlet. A k tomu bylo nutno předejít i dalším následkům pohromy. Spolu s Římem se ničila nesmírná bohatství, obracelo se v prach a popel všechno jmění jeho obyvatel, takže vně hradeb kočovaly teď statisíce samých žebráků. Už na druhý den začal na ty lidské spousty doléhat hlad, protože nesmírné zásoby potravin nashromážděných v městě hořely s ním a ve všeobecném zmatku a za stavu, kdy se úřady rozprchly, nepomyslil ještě nikdo na to, aby se daly přivézt nové. Teprve po Tigellinově příchodu šly do Ostie příslušné rozkazy, ale lid se zatím začínal tvářit hrozivěji a hrozivěji.

Dům u Aqua Appia, v němž se Tigellinus dočasně usídlil, obstoupily zástupy žen, které křičely od rána do pozdní noci: “Chléb a střechu!” Praetoriáni, přivoláni z velikého tábora mezi Via Salaria a Nomentana, snažili se marně zavést jakýs takýs pořádek. Místy se jim lidé stavěli otevřeně na odpor se zbraní v ruce, jinde zase ukazovaly bezbranné zástupy na hořící město a volaly: “Nuže, vražděte nás tváří v tvář tomuto ohni!” Lidé zlořečili caesarovi, augustiánům, praetoriánským vojákům a pobouření vzrůstalo hodinu od hodiny tak, že Tigellinus, když se v noci díval na tisíce táborových ohníčků hořících kolem města, říkal si v duchu, že jsou to ohně nepřátelských táborů. Na jeho rozkaz přivezli kromě mouky co největší množství hotových chlebů, které sehnali nejen v Ostii, nýbrž ve všech okolních městech a vesnicích. Avšak když došly první zásilky do Emporia, lid vyrazil hlavní bránu směrem od Aventina a za strašného zmatku rozebral všechny zásoby v jediném okamžiku. Za svitu měsíce se lidé bili o bochníčky a spoustu jich vdupali do země.

Mouka z roztrhaných pytlů pokryla jakoby sněhem celé prostranství od špejcharů až k Drusovu a Germanikovu oblouku a rozruch trval tak dlouho, dokud vojáci neobsadili všechny budovy a nezačali rozhánět davy šípy a metanými kameny.

Nikdy od nájezdů Galů pod Brennovým vedením nepotkala Řím taková pohroma. Však lidé také s hořkostí srovnávali oba tyto požáry. Jenže tenkrát se zachránil aspoň Kapitol, kdežto teď byl i Kapitol obklopen strašlivým ohnivým věncem. Mramor nehořel sice plamenem, ale za nocí, když vítr na okamžik rozvál plameny, bylo vidět řady sloupů horního Jovišova chrámu, rozpálených a svítících rudě jako rozžhavené uhlíky. A konečně za Brennových časů měl Řím ukázněné, jednolité obyvatelstvo, lnoucí k městu a k jeho oltářům, kdežto teď tábořily kolem zdí hořící metropole různojazyčné davy, složené ponejvíce z otroků a propuštěnců, rozvášněné, rozhašteřené a schopné obrátit se ve své bídě proti vládě a proti městu.

Avšak obrovitost požáru naplňovala srdce zděšením a do jisté míry chátru ochromovala. Po pohromě požáru mohla přijít pohroma hladu a nemocí, protože k dovršení všeho zlého nastala strašná červencová vedra. Vzduch, rozpálený ohněm a sluncem, nebylo možno dýchat. Noc nejen nepřinášela úlevu, ale stávala se naopak peklem. Ve dne se očím naskytala hrozná a zlověstná podívaná. Uprostřed na pahorcích obrovské město, proměněné v hučící vulkán, a kolem dokola, až k Albským vrchům, jedno jediné nepřehledné tábořiště bud, stanů, srubů, vozů, trakařů, nosítek, krámků a ohníčků, zahalené kouřem a prachem, ozářené rezavými slunečními paprsky, prodírajícími se čoudem, plné hovoru, křiku, hrozeb, nenávisti a strachu – nestvůrné rejdiště mužů, žen a dětí. Vedle Quiritů Řekové, pačesatí světloocí lidé ze Severu, Afrové a Asiaté; vedle římských občanů otroci, propuštěnci, gladiátoři, kupci, řemeslníci, rolníci i vojáci; opravdové lidské moře, omývající ostrov plamenů.

A různé zprávy zmítaly tím mořem jako vítr skutečnou hladinou. Zprávy dobré i špatné. O nesmírných zásobách obilí a šatstva, které prý přišly do Emporia a měly se zdarma rozdávat. O tom, že na caesarův rozkaz budou provincie v Asii a v Africe oloupeny o všechna svá bohatství a takto nashromážděný poklad bude rozdělen mezi římské obyvatelstvo, aby si každý mohl postavit vlastní dům. Avšak šířily se i takové noviny, jako že voda ve vodovodech je otrávená a že Nero chce zničit město a vyhubit jeho obyvatele, aby se pak mohl přestěhovat do Řecka nebo do Egypta a vládnout světu odtamtud. Každá zpráva se šířila rychlostí blesku a každá nacházela u lidu víru, vyvolávajíc výbuchy naděje anebo hněvu, strachu nebo vzteku. Nakonec zachvátila ty tisíce tábořících lidí jakási horečka. Víra křesťanů, že konec světa způsobený ohněm se blíží, šířila se i mezi vyznavači bohů. Lidé upadali do otupělosti nebo se jich zmocňovalo šílenství. V mracích osvětlených září požárů viděli bohy, jak se dívají na zhoubu země, a vztahovali k nim ruce, prosíce je o slitování, anebo je proklínali.

Zatím vojáci, jimž pomáhal jistý počet obyvatelstva, bořili neustále domy na Esquilinu, na Caeliu a také na Zátibří, které tak bylo ze značné části zachráněno. Avšak ve středu města hořely nepřeberné poklady, shromážděné za staletí vítězných válek, nepředstavitelně cenná umělecká díla, nádherné chrámy a nejdražší památky na římskou minulost a na římskou slávu. Lidé odhadovali, že z celého města zůstane jen několik okrajových čtvrtí a že statisíce lidí zůstanou bez střechy nad hlavou. Jiní však zase rozšiřovali pověst, že vojáci boří domy ne proto, aby zastavili plameny, nýbrž proto, aby z města nezůstalo opravdu nic.

Tigellinus prosil poníženě v každém dopise, aby caesar přijel a uklidnil svou přítomností lid, jehož se zmocnilo zoufalství. Avšak Nero vyrazil teprve tehdy, když plameny zachvátily “domus transitoria”, a spěchal, aby nepropásl chvíli, kdy požár dosáhne vrcholu své síly.

KAPITOLA 4

Požár se mezitím rozšířil až k Via Nomentana a odtud, protože se změnil vítr, se otočil k Via Lata a k Tiberu, obešel Kapitol, rozlil se po Foru Boariu, a niče vše, co v prvním náporu minul, blížil se znovu k Palatinu. Tigellinus shromáždil všechny praetoriánské síly a posílal k blížícímu se caesarovi posla za poslem se zprávami, že nepřijde o nic z velkolepé podívané, protože požár se ještě rozrostl. Avšak Nero chtěl na místo dorazit v noci, aby se mohl tím více kochat pohledem na hynoucí město. Proto se zastavil poblíže Aqua Albana, pozval si do stanu tragéda Alitura a hledal s jeho pomocí vhodnou pózu, výraz obličeje a pohled a učil se příslušným pohybům, hádaje se s ním zarytě o to, zda při slovech “Ó svaté město, jež se zdálo trvalejší než Ida” má pozvednout vzhůru obě ruce, anebo si raději vzít do jedné ruky formingu, nechat ji pak klesnout podél těla a zvednout jen druhou. A tato otázka byla v tomto okamžiku pro caesara důležitější než všechny ostatní. Když konečně za soumraku vyrazil, zeptal se ještě Petronia na radu, zda by neměl do básně, kterou na katastrofu napsal, dát několik velkolepých rouhavých slov proti bohům a zda by se taková slova, když se to vezme z uměleckého hlediska, nevydrala nakonec sama od sebe z úst člověka octnuvšího se v podobné situaci a ztrácejícího vlast.

K půlnoci se konečně přiblížil k městským zdem, provázen svým mohutným dvorem, skládajícím se z celých zástupů dvořenínů, senátorů, rytířů, propuštěnců, otroků, žen a dětí. Šestnáct tisíc praetoriánů, rozestavených v bojovém šiku podél cesty bdělo nad pořádkem a bezpečím při jeho vjezdu a udržovalo pobouřený lid v patřičné vzdálenosti. Lid sice proklínal, křičel a hvízdal na průvod, ale neodvažoval se na něj zaútočit. Avšak na mnoha místech se přes to všecko ozval i potlesk lůzy, která předtím nic neměla, a proto požárem také nic neztrácela, ba naopak doufala, že podílení obilím, olejem, šatstvem a penězi bude nyní štědřejší než předtím. Ostatně jak pokřikování a hvízdání, tak potlesk přehlušily zvuky trub a rohů, na něž rozkázal troubit Tigellinus. Když Nero prošel Ostijskou branou, zastavil se na chvíli a řekl: “Bezdomý vládce bezdomého lidu, kam složím na noc nešťastnou svou hlavu!” Pak překročil Clivus Delphini a vystoupil po zvlášť přichystaných schodech na Appijský vodovod, sledován augustiány a sborem zpěváků, nesoucích loutny, kithary a jiné hudební nástroje.

Všichni zatajili dech v prsou a čekali, nevysloví-li nějaká veliká slova, která by si měli ostatní v zájmu své vlastní bezpečnosti zapamatovat. Avšak Nero stál slavnostní, němý, oděn purpurovým pláštěm, na hlavě věnec ze zlatého vavřínu, a zíral na rozpoutanou sílu plamenů. Když mu Terpnos podal zlatou loutnu, pozvedl zrak k obloze zalité září, jako by čekal na inspiraci.

Lid si ho z dálky ukazoval prstem, jak byl zalit krvavou září. O kus dál syčeli ohniví hadi a hořely staleté, nej světější památky: hořel Herkulův chrám, který postavil Euandros, chrám Jova Statora, chrám bohyně Luny, vystavěný ještě Serviem Tulliem, dům Numy Pompilia, Vestin příbytek s penáty římského národa; v hřívách plamenů se chvílemi objevil Kapitol.

Hořela minulost a duch Říma. Avšak on, caesar, stál s loutnou v ruce, s tváří herce tragédií a nemyslil na hynoucí vlast, nýbrž na pózu a na patetická slova, jimiž by mohl co nejlépe vylíčit velikost pohromy, vzbudit co největší obdiv a získat co nejnadšenější potlesk.

Nenáviděl toto město, nenáviděl jeho obyvatelstvo, miloval jen své písně a básně, radoval se tedy v srdci, že konečně vidí tragédii podobnou té, o které píše. Veršotepec v něm se cítil šťasten, recitátor inspirován, hledač dojmů se opájel strašnou podívanou a s potěšením myslil na to, že dokonce zánik Tróje nebyl ničím ve srovnání se zánikem tohoto obrovského města. Co víc si mohl ještě přát? Řím, světovládný Řím hoří a on stojí na obloucích vodovodu se zlatou loutnou v ruce, osvětlený, purpurový, obdivovaný, velkolepý a poetický. A tam někde pod ním, ve tmě, reptá a bouří se lid! Ale ať si reptá. Staletí uplynou, tisíce let přejdou, ale lidstvo bude vzpomínat a oslavovat básníka, který za takovéto noci zpíval o pádu a požáru Tróje. Co je proti němu Homér? Co je proti němu sám Apollón se svou dlabanou formingou?

Tu pozvedl ruce, udeřil do strun a ozval se Priamovými slovy:

“Ó hnízdo otců mých, ó kolébko má drahá!”

Na volném prostranství, v hluku požáru a ve vzdáleném šumu tisícihlavých davů zdál se jeho hlas podivně ubohý, třaslavý a slabý a hlas doprovázejícího jej sboru zněl jako bzučení mouchy. Avšak senátoři, úředníci a augustiáni, shromážděni na vodovodu, sklonili hlavy a poslouchali v mlčelivém nadšení. Caesar zpíval dlouho a upadal do stále truchlivější nálady.

Kdykoli se odmlčel, aby se mohl nadechnout, sbor zpěváků opakoval poslední verše, načež Nero opět shodil s ramene pohybem, kterému ho naučil Aliturus, tragédskou sirmu, uhodil do strun a zpíval dále. Když konečně dozpíval píseň, kterou už předtím složil, začal improvizovat, hledaje v podívané, která se před ním odehrávala, velikášská přirovnání. Jeho obličej se začal měnit. Nedojala ho zhouba rodného města, ale opojil a vzrušil ho patos vlastních slov, a to do té míry, že pojednou upustil s řinkotem loutnu k nohám, zahalil se do sirmy a ustrnul jako zkamenělý, podoben jedné z Niobiných soch, které zdobily nádvoří na Palatinu.

Po chvilce ticha se ozvala bouře potlesku. Avšak z dálky jí odpovědělo vytí davů. Teď už nikdo nepochyboval, že město dal zapálit caesar, aby si zchystal podívanou a mohl při ní zpívat písně. Když Nero uslyšel ten křik statisíců hlasů, otočil se se smutným rezignovaným úsměvem člověka, jemuž ubližují, k augustiánům a řekl:

“Zde vidíte, jak si Quiritové dovedou vážit mne a poezie.”

“Holota!” odpověděl Vatinius. “Rozkaž, pane, praetoriánům, aby na ně zaútočili.”

Nero se otázal Tigellina:

“Mohu se spolehnout na věrnost vojáků?”

“Ano, božský,” odpověděl praefekt Avšak Petronius pokrčil rameny.

“Na jejich věrnost ano, ale ne na jejich počet,” řekl. “Zůstaň zatím, kde jsi, protože tady je nejbezpečněji, ale lid bude nutno uklidnit.”

Téhož mínění byl i Seneca i konsul Licinius. Pobouření dole zatím rostlo. Lid se vyzbrojoval kamením, tyčemi, prkny z vozů a trakařů a různými železnými předměty. Za chvíli přišlo několik velitelů kohort a oznámilo, že davy se tlačí na praetoriány a ti že udržují bojovou linii jen s největším úsilím, a protože nemají rozkaz, aby zaútočili, nevědí, co si počít.

“Bohové!” řekl Nero. “Jaká noc! Z jedné strany požár, z druhé rozběsněné moře lidu.”

A začal dále hledat výrazy, které by co nejvelkolepěji vystihly nebezpečí těchto okamžiků, ale když viděl kolem sebe bledé obličeje a neklidné pohledy, dostal také strach.

“Dejte mi tmavý plášť s kapucí,” zvolal. “Což se opravdu strhne boj?”

“Pane,” odpověděl nejistým hlasem Tigellinus, “udělal jsem vše, co jsem mohl, ale nebezpečí je velké… Promluv, pane, k lidu a slib mu něco.”

“Caesar a mluvit k lůze? Ať to udělá někdo jiný mým jménem. Kdo je ochoten?”

“Já!” odpověděl klidně Petronius.

“Jdi, příteli! Tys mi nejvěrnější, kdykoli věrnost potřebuji… Jdi a nešetři sliby.”

Petronius se otočil k caesarovu průvodu s lhostejnou a posměšně staženou tváří.

“Přítomní senátoři,” řekl, “a pak ještě Piso, Nerva a Senecio pojedou se mnou.”

Pak sestoupil pomalu z vodovodu. Ti, které vyzval, šli za ním ne sice bez váhání, ale přece jen s jakousi důvěrou, kterou do nich vléval jeho klid. Když Petronius sestoupil k úpatí arkád, dal si přivést bílého koně, vsedl na něj a rozjel se v čele svých průvodců hlubokými řadami praetoriánů k černým, vyjícím davům. Byl beze zbraně, v ruce měl jen tenkou hůlčičku ze slonoviny, o niž se obvykle opíral.

Když dojel, pobídl koně do zástupů. Ve světle požáru bylo kolem dokola vidět zvednuté ruce, ozbrojené nejrůznějšími zbraněmi, blýskající se oči, zpocené obličeje a pěnou pokrytá, řvoucí ústa. Rozběsněný příval obklopil v okamžiku Petroniův průvod a dále vzadu bylo vidět skutečné, zmítající se, vroucí, hrozné moře hlav.

Křik ještě zesílil a změnil se v nelidský řev. Tyče, vidle, ba dokonce i meče se vznášely nad Petroniovou hlavou, chtivé ruce se natahovaly po otěžích jeho koně a po něm, avšak on zajížděl stále hlouběji, chladný, lhostejný, pohrdavý. Tu a tam ťukl hůlčičkou po hlavách ty nejdrzejší, docela tak, jako by si klestil cestu v obyčejné tlačenici, a ta jeho jistota, ten klid přece jen udivovaly rozběsněné davy. Konečně ho poznali a četné hlasy začaly volat:

“Petronius! Arbiter elegantiarum! Petronius!”

“Petronius!” ozvalo se ze všech stran.

A jak se toto jméno šířilo, obličeje kolem dokola začaly ztrácet svou hrozivost a řev vzteklost, protože tento uhlazený patricius, třebaže se o přízeň lidu nikdy neucházel, byl přesto u lidu oblíben. Pokládali ho za lidského a štědrého člověka a jeho popularita vzrostla zvláště od případu Pedania Secunda, kdy se Petronius přimlouval za zmírnění rozsudku, podle něhož byli odsouzeni k smrti všichni praefektovi otroci.

Zvláště davy otroků ho od té doby milovaly onou bezmeznou láskou, jakou lidé utlačovaní milují obyčejně ty, kdož jim dávají najevo aspoň trošku soucitu.

K tomu se teď přidala ještě i zvědavost, co řekne caesarův pověřenec, protože nikdo nepochyboval, že ho caesar vyslal schválně.

Petronius svlékl svou bílou, šarlatem lemovanou tógu, zvedl ji nad hlavu a začal jí mávat na znamení, že chce promluvit.

“Mlčte! Mlčte!” ozývalo se ze všech stran.

Za chvíli nastalo skutečně ticho. Petronius se vzpřímil v sedle a promluvil zvučným, klidným hlasem:

“Občané! Ti, kdož mě uslyší, nechť opakují má slova těm, kdož stojí dál, avšak všichni nechť se chovají jako lidé, a ne jako zvířata v arénách.”

“Posloucháme! Posloucháme!”

“Tedy slyšte. Město bude znovu postaveno. Lucullovy, Maecenatovy, Caesarovy a Agrippininy zahrady vám budou zpřístupněny! Od zítřka se začne rozdávat obilí, víno a olej, tak aby si každý mohl nacpat břicho až po krk! Pak vám caesar uchystá hry, jaké svět dosud neviděl a při nichž vás čekají hostiny a dary. Budete bohatší po požáru, než jste byli před požárem!”

Odpovědělo mu mručení, které se šířilo ze středu na všechny strany, tak jak se šíří kola na vodě, do které hodil někdo kámen: to ti, kdož byli blíže, sdělovali jeho slova dozadu. Pak se ozvaly tu a tam hněvivé anebo souhlasné výkřiky, které se nakonec změnily v jediné, mohutné volání všech:

“Panem et circenses!”

Petronius se zahalil do tógy a chvíli poslouchal, nehybný, podobný ve svém bílém oděvu mramorové soše. Volání sílilo, přehlušovalo hukot požáru, ozývalo se ze všech stran a stále z větších hloubek, ale mluvčí měl patrně ještě něco na srdci, protože čekal.

A konečně, zjednav si opět zvednutou paží klid, zvolal:

“Slibuji vám panem et circenses, ale teď provolejte slávu caesarovi, který vás krmí a odívá, a pak spát, holoto, protože za chvíli se začne rozednívat!”

Po těchto slovech otočil koně, a zlehka ťukaje hůlčičkou po hlavách a tvářích těch, kdož mu stáli v cestě, odjel zvolna do řad praetoriánů.

Zanedlouho byl pod vodovodem. Nahoře zastal téměř paniku. Nerozuměli tam výkřikům “Panem et circenses” a domnívali se, že je to nový výbuch vzteku. Už ani nedoufali, že by se Petronius mohl zachránit, a proto, když ho Nero uviděl, přiběhl až ke schodům a začal se ho vyptávat, tvář pobledlou vzrušením:

“Co je? Co se tam děje? Už se strhla bitva?”

Petronius nabral do plic vzduch, zhluboka si oddechl a odpověděl:

“U Polluxe! Potí se a páchnou! Podejte mi někdo epilimmu, nebo omdlím.”

Pak se otočil k caesarovi.

“Slíbil jsem jim,” řekl, “obilí, olej, zpřístupnění zahrad a hry. Znovu tě zbožňují a vyřvávají ti svými rozpraskanými rty slávu. Bohové, jak nepříjemně páchne ten plebs!”

“Mí praetoriáni byli připraveni,” zvolal Tigellinus, “a kdybys je nebyl uklidnil, utichli by ti křiklouni navěky. Škoda, caesare, žes mi nedovolil užít násilí.”

Petronius naň pohlédl, pokrčil rameny a řekl:

“To není ještě ztraceno. Možná že ho budeš musit použít zítra.”

“Ne ne!” řekl caesar. “Dám jim otevřít zahrady a rozdávat obilí. Děkuji ti, Petronie! Uspořádám hry a tu píseň, kterou jsem vám dneska zpíval, zazpívám veřejně.”

Po těchto slovech položil ruku Petroniovi na rameno, chvíli mlčel a pak, vzpamatovav se poněkud, zeptal se:

“Pověz mi upřímně: jaký jsem se ti zdál, když jsem zpíval?”

“Byl jsi hoden podívané, tak jako podívaná byla hodna tebe,” odpověděl Petronius.

Pak se otočil k požáru.

“Ale dívejme se ještě,” řekl, “a rozlučme se se starým Římem.”

KAPITOLA 5

Apoštolova slova naplnila nitra křesťanů důvěrou. Konec světa se jim sice zdál stále blízko, začali však věřit, že k strašnému soudu nedojde ihned a že předtím snad ještě spatří konec Neronovy vlády, kterou považovali za Antikristovo panování, a že se dočkají božího trestu za jeho zločiny, volající o pomstu. Povzbuzeni tedy v srdcích, začali se po skončení modliteb rozcházet z podzemí a vracet se do svých prozatímních útulků, ba dokonce i na Zátibří, protože přišly zprávy, že požár, založený na několika místech, obrátil se se změnou větru zpátky k řece, a stráviv tu a tam, co mohl strávit, přestal se šířit.

Apoštol, provázen Viniciem a Chilónem, který šel za nimi, opustil také podzemí. Mladý tribun se ho neodvažoval vyrušovat v modlitbě, šel tedy nějakou chvíli mlčky a jen očima prosil o slitování a chvěl se neklidem. Avšak ještě mnoho lidí přicházelo políbit apoštolovi ruku a lem jeho roucha, matky k němu vztahovaly ruce s dětmi, jiní poklekali v dlouhé temné chodbě, zvedali nad hlavy kahance a prosili o požehnání a jiní zase jej provázeli a zpívali, takže Vinicius nenašel vhodný okamžik, aby se mohl zeptat, a Petr mu nemohl odpovědět. Stejné to bylo i v úvozu. Teprve když vyšli na volnější prostranství, odkud bylo už vidět hořící město, apoštol je třikrát přežehnal křížem, otočil se k Viniciovi a řekl:

“Neboj se. Blízko odtud je fossorova chaloupka, kde najdeme Lygii s Linem a s jejím věrným sluhou.

Kristus, který ti ji určil, zachránil ji pro tebe.”

Avšak Vinicius se zapotácel a opřel se rukou o balvan. Cesta z Antia, události před městskými hradbami, hledání Lygie v horkém dýmu, probdělé noci a strašná starost o Lygii vyčerpaly jeho síly a o ty, které mu ještě zbyly, jej připravila zpráva, že bytost jemu na světě nejdražší je nablízku a že ji za chvíli uvidí. Zmocnila se ho náhlá slabost, tak velká, že klesl k apoštolovým nohám, a objav je, zůstal tak ležet, neschopen jediného slova.

Apoštol, bráně se jeho díkům a projevům úcty, řekl:

“Ne mně, ne mně, ale Kristovi!”

“Obdivuhodný bůh!” ozval se za nimi Chilónův hlas. “Jenže nevím, co mám dělat s muly, kteří tu opodál čekají.”

“Vstaň a pojď se mnou,” řekl Petr a uchopil mladého muže za ruku.

Vinicius povstal. V záři požáru bylo vidět, jak mu po tváři zbledlé dojetím stékají slzy. Rty se mu chvěly, jako by se modlil.

“Pojďme,” řekl.

Avšak Chilón opakoval otázku:

“Pane, co mám dělat s muly, kteří čekají? Nechtěl by ten ctihodný prorok raději jet než jít pěšky?”

Vinicius sám nevěděl, co odpovědět, ale uslyšev od Petra, že kopáčova chatrč stojí kousek odtud, řekl:

“Odveď muly k Macrinovi.”

“Promiň, pane, že ti připomínám dům v Ameriole.

Při takovém strašném požáru může člověk na takovou maličkost snadno zapomenout.”

“Dostaneš ho.”

“Ó vnuku Numy Pompilia, byl jsem si tím vždycky jist, ale teď, když tento slib uslyšel i tento velkomyslný apoštol, nepřipomínám ti už ani, že jsi mi slíbil i vinici;

Pax vobiscum! Zase tě vyhledám. Pax vobiscum!”

A oni odpověděli:

“I s tebou.”

Pak odbočili doprava k pahorkům. Cestou řekl Vinicius:

“Pane! Omyj mě vodou křtu, abych se mohl zvát opravdovým vyznavačem Krista, protože ho miluji celou svou duší. Omyj mě rychle, protože v srdci jsem už připraven. A co mi srdce řekne, to učiním, ty mi však pověz, co více bych mohl ještě učinit.”

“Miluj lidi jako své bratry,” odpověděl apoštol, “neboť jen láskou mu můžeš sloužit”

“Ano! Už to chápu a cítím. Jako dítě jsem věřil v římské bohy, ale nemiloval jsem je. Ale tohoto jediného miluji tak, že bych proň s radostí obětoval život.”

A zahleděv se k nebi, začal u vytržení opakovat:

“Protože on je! Protože on je dobrý a milosrdný!

A proto, i kdyby hynulo nejen toto město, nýbrž třeba celý svět, k němu jedinému se budu znát a jej jediného vyznávat!”

“A on požehná tobě i tvému domu,” dokončil apoštol.

Mezitím odbočili do jiného úvozu, na jehož konci bylo vidět mdlé světýlko. Petr na ně ukázal a řekl:

“To je příbytek kopáče, který nám poskytl útulek, když jsme se vrátili s nemocným Linem z Ostriana a nemohli jsme se dostat na Zátibří.”

Po chvíli k němu došli. Byla to spíše jeskyně, vyhloubená v horské štěrbině a uzavřená zvenčí stěnou, slepenou z hlíny a rákosu. Dveře byly zavřeny, ale otvorem, který nahrazoval okno, bylo vidět vnitřek osvětlený ohništěm.

Příchozím vyšla vstříc jakási obrovská tmavá postava a zeptala se:

“Kdo jste?”

“Služebníci Kristovi,” odvětil Petr. “Pokoj s tebou, Urse.”

Ursus se sklonil k apoštolovým nohám a pak, poznav Vinicia, uchopil jeho ruku v zápěstí a pozvedl ji k ústům.

“I ty, pane?” řekl. “Požehnáno budiž Beránkovo jméno za tu radost kterou způsobíš Kallině.”

Po těchto slovech otevřel dveře a vešli dovnitř.

Nemocný Linus ležel na otepi slámy, tvář vyhublou a čelo žluté jako slonovina. U ohniště seděla Lygie a držela v ruce svazek malých rybiček, navlečených na šňůře a určených zřejmě k večeři.

Zaujata sundáváním ryb ze šňůry a přesvědčena, že to přichází Ursus, nepozvedla vůbec zrak. Avšak Vinicius k ní přistoupil, zavolal ji jménem a vztáhl k ní ruce. Okamžitě vyskočila: obličejem se jí mihl záblesk překvapení a radosti a Lygie se beze slova, jako dítě, které po dlouhých dnech úzkosti a neštěstí našlo opět otce nebo matku, vrhla do jeho rozevřené náruče.

Vinicius ji objal a hodnou chvíli ji tiskl k hrudi také tak nadšeně, jako by se byla zázračně zachránila.

Pak uvolnil objetí, uchopil do dlaní její skráně a líbal ji na čelo, na oči a znovu ji objímal, vyslovoval její jméno, pak se skláněl k jejím nohám a rukám, vítal ji, projevoval jí lásku a úctu. Jeho radost neměla prostě mezí, stejně jako jeho láska a štěstí.

Konečně jí začal vyprávět, jak přispěchal z Antia, jak ji hledal před městskými hradbami v kouři, v Linově domě, co se nastaral, co úzkosti vystál a kolik vytrpěl, než mu apoštol ukázal její útulek.

“Ale teď,” řekl, “když jsem tě zase našel, nenechám tě tu v blízkosti toho požáru a rozběsněných davů. Lidé se tu před hradbami vraždí, otroci se bouří a plení. Jen Bůh ví, jaké pohromy mohou ještě Řím postihnout. Ale já zachráním tebe a vás všechny. Má nejmilejší!… Chcete jet se mnou do Antia? Tam nasedneme na loď a poplujeme na Sicílii. Mé statky jsou vašimi statky, mé domy jsou vašimi domy. Poslyš! Na Sicílii najdeme Aulovy, vrátím tě Pomponii a vezmu si tě pak z jejích rukou. Ó carissima, ty se mne přece už nebojíš? Křest mě ještě neočistil, ale zeptej se tady Petra, zda jsem mu před chvílí, když jsme šli k tobě, neříkal, že se chci stát skutečným vyznavačem Krista, a zda jsem ho neprosil, aby mě pokřtil třeba ve fossorově chaloupce. Důvěřuj mi a důvěřujte mi všichni.”

Lygie naslouchala jeho slovům s rozzářeným obličejem. Skutečně, všichni zde žili v neustálé nejistotě a strachu, předtím proto, že je pronásledovali Židé, a teď zase pro požár a pro zmatek, který pohroma způsobila. Odjezd na klidnou Sicílii by znamenal konec všeho neklidu a zároveň by byl počátkem nového období štěstí v jejich životě. Kdyby byl Vinicius chtěl vzít s sebou jen Lygii, určitě by odmítla tu lákavou nabídku, protože by nechtěla opustit apoštola Petra a Lina, ale Vinicius jim přece pověděl: “Jeďte se mnou!

Mé statky jsou vašimi statky, mé domy jsou vašimi domy!”

Sklonila se tedy k jeho ruce, políbila ji na znamení poslušnosti a řekla:

“Tvůj krb je mým krbem.”

Tu se však zastyděla, že vyslovila slova, která podle římského zvyku vyslovují jen nevěsty při svatebních obřadech, tvář se jí pokryla ruměncem a ona tu teď stála v záři ohně se sklopenou hlavou, plna nejistoty, zda jí nebudou mít tato slova za zlé.

Avšak ve Viniciových očích se zračilo bezmezné zbožňování. Teď se otočil k Petrovi a znovu se rozhovořil:

“Řím hoří na caesarův rozkaz. Už v Antiu si stěžoval, že neviděl nikdy veliký požár. Ale jestliže se nezalekl takového zločinu, pak pomyslete, co všecko se může ještě stát. Kdož ví, zda nesvolá vojska a nedá povraždit obyvatelstvo. Kdož ví, k jakým dojde proskribcím, kdož ví, zda po požáru nedojde k občanské válce, k vraždění a hladu. Zachraňte se tedy a zachraňme Lygii. Tam přečkáte bouři v klidu, a až přejde, opět se vrátíte a budete rozsévat své zrno.”

Venku, směrem od Ager Vaticanus, ozvaly se jakoby na dotvrzení Viniciových obav jakési vzdálené výkřiky, plné vzteku a hrůzy. Vtom vešel také kopáč, majitel chatrče, zavřel za sebou spěšně dveře a vykřikl:

“U Neronova cirku se lidé zabíjejí. Otroci a gladiátoři se vrhli na obyvatelstvo.”

“Slyšíte?” řekl Vinicius.

“Míra se dovršuje,” řekl apoštol, “a neštěstí bude jako nepřehledné moře.”

Pak se otočil k Viniciovi, ukázal na Lygii a řekl:

“Vezmi tuto děvenku, kterou ti určil Bůh, a zachraň ji. A nemocný Linus a Ursus nechť jedou s vámi.”

Avšak Vinicius, který si apoštola zamiloval z celé své nezkrotné duše, zvolal:

“Přísahám ti, učiteli, že tě tu nenechám všanc záhubě.”

“A Pán ti požehná za tvou ochotu,” odpověděl apoštol, “ale což jsi neslyšel, že Kristus u jezera řekl třikrát: ,Pas ovce mé!’”

Vinicius zmlkl.

“Jestliže tedy ty, ačkoliv tě nikdo nepověřil péčí o mne, říkáš, že mě tady nenecháš všanc záhubě, jak potom můžeš žádat, abych já v neštěstí opustil své stádo? Když na jezeře zuřila bouře a my jsme se velice báli, on nás neopustil. Jak bych tedy já, služebník, mohl nejít ve šlépějích svého pána?”

Vtom zvedl svou pohublou tvář Linus a zeptal se:

“A jak bych mohl já nejednat podle tvého příkladu, zástupce Páně?”

Vinicius si začal dlaní třít čelo, jako by bojoval sám se sebou nebo se svými myšlenkami, pak uchopil Lygii za ruku a řekl hlasem, v němž zaznívala rozhodnost římského vojáka:

“Vyslechněte mě, Petře, Line i ty, Lygie! Mluvil jsem, jak mi velel můj lidský rozum, ale vy máte jiný rozum, který se neohlíží na osobní bezpečnost, nýbrž jen na Spasitelova přikázání. Ano! Já jsem to nepochopil a chybil jsem, protože z mých očí nesešlo ještě bělmo a stará povaha se ve mně ještě stále ozývá. Ale protože miluji Krista a chci být jeho služebníkem, proto, i když mi tu jde o více než o vlastní hlavu, klekám zde před vámi a přísahám, že i já splním přikázání lásky a neopustím své bratry v neštěstí.”

Při těchto slovech poklekl a pojednou upadl do vytržení: oči i ruce zvedl vzhůru a začal volat:

“Chápu tě už, Kriste? Jsem tě už hoden?”

Ruce se mu třásly, v očích se zaleskly slzy, tělem mu probíhaly záchvěvy víry a lásky. Tu uchopil apoštol Petr hliněnou amforu s vodou, přistoupil k Viniciovi a promluvil slavnostním hlasem:

“Já tě křtím ve jménu Otce i Syna i Ducha, amen!”

A tu se náboženské vytržení zmocnilo všech přítomných. Měli dojem, že se místnost naplnila jakýmsi nadpozemským světlem, že slyší jakousi nadpozemskou hudbu, že se nad jejich hlavami rozestupuje skalní strop jeskyně, že z nebe slétají roje andělů a tam, vysoko nahoře, je vidět kříž a žehnající probodené ruce.

Venku se ozývaly výkřiky potýkajících se lidí a hukot plamenů hořícího města.

KAPITOLA 6

Lidé se rozložili táborem v nádherných Caesarových, Domitiiných a Agrippininých zahradách, na Martově poli i v zahradách Pompeiových, Sallustiových a Maecenatových. Obsadili portiky, budovy určené k míčovým hrám, roztomilé letohrádky i kůlny vystavěné pro zvířata. Pávi, plameňáci, labutě i pštrosi, gazely a antilopy z Afriky, jeleni a srny, předtím ozdoby zahrad, končili nyní pod noži chudiny. Potraviny se vozily z Ostie v takovém množství, že po vorech a nejrůznějších lodích bylo možno přejít z jednoho břehu Tiberu na druhý jako po mostě. Obilí se rozdělovalo za neslýchaně nízkou cenu tří sesterciů a chudším lidem dokonce zdarma. Byly přivezeny nesmírné zásoby vína, oleje a kaštanů; z hor přiháněli každodenně celá stáda hovězího dobytka a ovcí. Chudina, živořící v dobách před požárem v uličkách Subury a sužovaná za normálních dob hladem, žila si nyní lépe než kdykoli předtím. Nebezpečí hladu bylo s konečnou platností zažehnáno, zato však bylo těžko zabránit krádežím, drancování a násilnostem. Kočovnický život zajišťoval beztrestnost zlodějíčkům, a to tím spíše, že ze sebe dělali caesarovy ctitele a nešetřili potleskem, kdekoli se objevil. A protože činnost úřadů byla následkem událostí ochromena a protože zároveň bylo v Římě málo ozbrojených sil, které by mohly zabránit svévolným kouskům, děly se v tomto městě, obydleném spodinou celého tehdejšího světa, věci vymykající se lidským představám. Nebylo noci, aby nedošlo k bitkám, k vraždám, k únosům žen a dětí. U Porta Mugionis, kde měla stanoviště stáda přihnaná z Kampanie, docházelo k bojům, v nichž hynuly stovky lidí. Každé ráno byly břehy Tiberu obsypány těly utopenců, které nikdo nepohřbíval, takže ve vedru, zvětšovaném ještě požárem, podléhala rychlému rozkladu a naplňovala povětří zapáchajícími výpary. Po tábořištích se začaly šířit choroby a ustrašenější lidé předpovídali velikou epidemii.

A město stále hořelo. Teprve šestý den, když požár narazil na prázdná místa na Esquilinu, kde předtím úmyslně zbourali obrovské množství domů, začal slábnout. Avšak hromady zuhelnatělých zbytků zářily ještě tak silně, že lid nechtěl věřit, že by to měl být už konec pohromy. Sedmé noci vypukl požár s novou silou v Tigellinových domech, ale protože měl už málo potravy, netrval dlouho. Jen tu a tam se ještě sesouvaly prohořelé domy, vymršťujíce vzhůru hady plamenů a snopy jisker. Avšak spáleniště, uvnitř ještě pomalu doutnající, začala už na povrchu černat. Obloha přestala po západu slunce zářit krvavým odleskem a jen v noci vyskakovaly tu a tam z černé spouště modré jazyky plamenů, prodírajících se z hromad zuhelnatělých zbytků.

Ze čtrnácti římských čtvrtí zůstaly sotva čtyři, počítaje v to i Zátibří. Všechny ostatní pohltily plameny.

Když konečně hromady zuhelnatělých zbytků zpopelavěly, bylo od Tiberu až po Esquilinus vidět obrovské šedivé, smutné, mrtvé prostranství, z něhož trčely jako náhrobní sloupy na hřbitově řady komínů. Mezi těmito sloupy procházely ve dne ponuré zástupy lidí, hledající buď drahocenné věci, anebo kosti svých nejdražších. A v noci vyli na hromadách popela a na spáleništích někdejších domů psi.

Všechna pomoc a štědrost, kterou caesar projevil lidu, nezabránila však kletbám a pobouření. Spokojen byl jenom zástup zlodějů, kapsářů a bezdomých ubožáků, kteří mohli jíst, pít a plenit, co hrdlo ráčilo. Ale lidé, kteří ztratili své nejdražší a svůj majetek, nedali se koupit ani otevřením zahrad, ani rozdáváním obilí, ani slibováním her a darů. Neštěstí bylo příliš veliké a příliš nebývalé. Jiné zase, v nichž doutnala ještě jakási jiskřička lásky k městu – vlasti, uváděla v zoufalství zvěst, že starý název “Roma” má zmizet z povrchu zemského a že caesar má v úmyslu vystavět na troskách nové město a nazvat je Neropolis. Vlna odporu se vzdouvala a rostla den ode dne a Nero, citlivý na oblíbenost u davů jako žádný z dřívějších caesarů, uvažoval přes všechny Tigellinovy lži a přes všechno lichocení augustiánů pln bázně o tom, že v zavilém boji na život a na smrt, který vede s patricii a se senátem, mohl by zůstat bez podpory. Augustiáni nebyli znepokojeni o nic méně, protože každé jitro jim mohlo přinést záhubu. Tigellinus uvažoval o přivolání několika legií z Malé Asie; Vatinius, který se smával i tehdy, když ho fackovali, ztrácel humor; Vitellius ztrácel chuť k jídlu.

Jiní augustiáni se zase mezi sebou radili, jak odvrátit nebezpečí, protože všem bylo jasné, že kdyby nějaký výbuch smetl caesara, nevyvázl by životem snad kromě Petronia – ani jeden augustián. Vždyť přece jejich vlivu připisují Neronovy ztřeštěnosti, jejich našeptávání všechny zločiny, kterých se dopustil.

Nenávist k nim byla téměř silnější než k němu.

Začali si tedy lámat hlavy, jak by se vykroutili z odpovědnosti za vypálení města. Jestliže se však chtěli vykroutit oni, musili zbavit podezření i caesara, jinak by totiž nikdo neuvěřil, že nebyli původci pohromy. Tigellinus se o tom radil s Domitiem Afrem, ba dokonce i se Senekou, ačkoliv ho nenáviděl. I Poppaea pochopila, že Neronův konec by znamenal rozsudek i pro ni, dotazovala se tedy na radu svých důvěrníků a hebrejských kněží. Vědělo se totiž povšechně, že už několik let vyznává víru v Jehovu. Nero hledal cesty na vlastní pěst, cesty často strašné, častěji však bláhové, a upadal střídavě hned do strachu, hned zase si počínal jako dítě, ale především bědoval.

Jednou se v Tiberiově domě, který se zachránil před požárem, konala dlouhá a bezvýsledná porada.

Petronius zastával názor, že by měl caesar nechat nesnáze nesnázemi a odjet do Řecka a pak do Egypta a Malé Asie. Pomýšlí přece na tu cestu už dlouho, proč ji tedy odkládat, zvláště je-li v Římě i smutno i nebezpečno.

Caesar přijal tu radu s nadšením, ale Seneca chvíli uvažoval a pak řekl:

“Odjet bude snadné, ale vrátit se by už bylo těžší.”

“U Hérakla!” odpověděl Petronius. “Vrátit se můžeš v čele asijských legií.”

“To udělám!” zvolal Nero.

Ale Tigellinus začal odporovat. Sám nedovedl vymyslit nic, a kdyby mu napadla Petroniova myšlenka, prohlásil by ji docela určitě za spásnou, šlo mu však o to, aby se Petronius nejevil už podruhé jako jediný člověk, který dovede v těžkých chvílích všechno a všechny zachránit.

“Vyslechni mě, božský!” řekl. “Je to zhoubná rada!

Ještě než dojedeš do Ostie, vypukne občanská válka; kdož ví, zda se pak neprohlásí caesarem někdo z Augustových levobočků, kteří ještě žijí. A co si pak počneme, jestliže se legie postaví na jeho stranu?”

“Uděláme to tak,” odpověděl Nero, “že se předtím postaráme, aby žádní Augustovi potomci nebyli. Není jich už mnoho, bude tedy snadné se jich zbavit.”

“Udělat to můžeme, ale cožpak jde jenom o ně? Mí lidé slyšeli ještě včera, jak se mezi lidmi povídá, že caesarem by měl být takový muž jako Thrasea.”

Nero se kousl do rtů. Za okamžik však zvedl opět oči a řekl:

“Nenasytní a nevděční! Mají dost obilí a uhlí, na kterém si mohou péci placky, co tedy ještě chtějí?”

Na to odpověděl Tigellinus:

“Pomstu.”

Nastalo mlčení. Caesar pojednou vstal, zvedl ruku vzhůru a začal recitovat:

Srdce o pomstu volají a pomsta si oběti žádá.

Pak, zapomenuv na všechno, zvolal s rozjasněným obličejem:

“Ať mi podají tabulku a stilus, abych mohl zapsat ten verš. Lucanus nikdy takový nesložil. Všimli jste si, že jsem jej našel v jediném okamžiku?”

“Ó nedostižný!” ozvalo se několik hlasů.

Nero napsal verš a řekl:

“Ano. Pomsta si žádá oběti.”

Pak přelétl pohledem po všech kolem:

“A co kdybychom rozšířili zprávu, že to Vatinius dal zapálit město, a kdybychom hněvu lidu obětovali jej?”

“Ó božský! Kdopak já jsem?” zvolal Vatinius.

“Pravda! Potřebujeme někoho většího, než jsi ty… Vitellia?”

Vitellius zbledl, ale přesto se rozesmál:

“Můj tuk,” odpověděl, “by leda mohl znovu rozdmychat požár.”

Ale Neronovi tanulo na mysli něco jiného. Hledal totiž oběť, která by byla s to opravdu ukojit hněv lidu.

A našel ji.

“Tigelline,” řekl po chvíli, “ty jsi spálil Řím!”

Shromážděným augustiánům přeběhl po zádech mráz. Pochopili, že caesar přestal tentokrát žertovat a že nastává chvíle těhotná událostmi.

Ale Tigellinův obličej se svraštil jako tlama psa, připraveného kousnout.

“Spálil jsem Řím na tvůj rozkaz,” řekl.

A vpili se do sebe pohledy jako dva démoni. Nastalo takové ticho, že bylo slyšet bzučení much, lítajících po atriu.

“Tigelline,” ozval se Nero, “miluješ mě?”

“Ty to víš, pane.”

“Obětuj se za mne!”

“Božský caesare,” odpověděl Tigellinus, “proč mi podáváš sladký nápoj, který nesmím pozvednout k ústům? Lid reptá a bouří se, chceš snad, aby se začali bouřit i praetoriáni?”

Hrůza sevřela srdce všem přítomným. Tigellinus byl praefektem praetorie a jeho slova byla prostě výhrůžkou. Pochopil to i Nero a jeho obličej se pokryl bledostí.

Vtom vstoupil Epafroditus, caesarův propuštěnec, a oznámil, že božská Augusta si přeje mluvit s Tigellinem, protože jsou u ní lidé, které musí praefekt vyslechnout.

Tigellinus se poklonil caesarovi a odešel, tváře se klidně a pohrdavě. Chtěli ho uhodit, a on ukázal zuby; dal jim na srozuměnou, kdo je. A protože znal Neronovu zbabělost, byl si jist, že tento vládce světa se nikdy neopováží vztáhnout na něj ruku.

Nero seděl chvíli mlčky, ale když viděl, že přítomní čekají od něho nějaký výrok, řekl:

“Vychoval jsem si hada na hrudi.”

Petronius pokrčil rameny, jako by chtěl říci, že není nesnadné utrhnout takovému hadu hlavu.

“Co ty na to? Mluv, poraď!” zvolal Nero, všimnuv si jeho pohybu. “Tobě jedinému důvěřuji, protože ty máš více rozumu než oni všichni dohromady a protože mě máš rád!”

Petronius měl užuž na jazyku: “Jmenuj mě praefektem praetorie, já vydám Tigellina lidu a uklidním město za jediný den.” Avšak zvítězila jeho vrozená pohodlnost. Být praefektem vlastně znamenalo nést na bedrech caesara a tisíce veřejných záležitostí. Proč by se tak namáhal? Což není lepší čítat si v útulné knihovně básně, kochat se pohledem na vázy a sochy anebo sedět, na klíně božské tělo Euniké, probírat se jejími zlatými vlasy a sklánět se k jejím korálovým rtům?

A proto řekl:

“Já radím, abys jel do Achaje.”

“Ach,” odpověděl Nero, “od tebe jsem čekal více.

Senát mě nenávidí. Jestliže odjedu, kdo mi zaručí, že se proti mně nevzbouří a neprohlásí caesarem někoho jiného? Lid mi byl kdysi věrný, ale teď půjde s nimi…

U Háda! Kdyby tak senát a lid měl jenom jednu hlavu!”

“Dovol, abych ti řekl, božský, že budeš-li chtít zachovat Řím, budeš muset zachovat aspoň několik Římanů,” řekl s úsměvem Petronius.

Avšak Nero začal bědovat:

“Co je mi do Říma a Římanů! Poslouchali by mě tedy v Achaji. Tady jsem obklopen jen samou zradou.

Všichni mě opouštějí! I vy jste schopni mě zradit! Vím to, vím… Vám ani nenapadne zamyslit se nad tím, co řeknou o vás budoucí staletí, jestliže opustíte takového umělce jako já.”

Tu se najednou ťukl do čela a zvolal:

“Vidíte! Vždyť v těch starostech zapomínám i já, kdo jsem.”

Po těch slovech se otočil k Petroniovi už s docela vyjasněnou tváří.

“Petronie,” řekl, “lid reptá, ale kdybych vzal loutnu a šel na Martovo pole, kdybych mu zazpíval tu píseň, kterou jsem vám zpíval při požáru, co myslíš, nedojal bych jej svým zpěvem, tak jako dojal Orfeus divoké šelmy?”

Tullius Senecio, který měl napilno, protože se chtěl vrátit ke svým otrokyním přivezeným z Antia, a který seděl už dlouho jako na jehlách, odpověděl:

“Docela určitě, caesare, jestliže by ti ovšem dovolili začít.”

“Jeďme do Hellady!” zvolal Nero znechuceně.

Avšak vtom vešla Poppaea a za ní Tigellinus. Zraky všech se mimoděk otočily k němu, nikdy totiž žádný triumfátor nevjížděl na Kapitol tak hrdě, jako teď stanul před caesarem on.

A začal mluvit pomalu a důrazně, hlasem, v němž jako by skřípělo železo:

“Vyslechni mě, caesare, poněvadž ti mohu říci:

Našel jsem! Lid potřebuje pomstu a oběť, ale ne jednu, nýbrž stovky a tisíce. Slyšel jsi někdy, pane, kdo to byl Chréstos, kterého ukřižoval Pontius Pilatus? A víš, kdo jsou to křesťané? Nevyprávěl jsem ti snad o jejich zločinech a nestoudných obřadech, o proroctvích, že oheň učiní konec světu? Lid je nenávidí a podezírá. Nikdo je neviděl v chrámech, protože naše bohy považují za zlé duchy; nenajdeš je ve Stadiu, protože pohrdají závody.

Dlaně žádného křesťana ti nikdy neprojevily úctu potleskem. Nikdo z nich tě nikdy neuznal za boha. Jsou to nepřátelé lidského pokolení, nepřátelé města i tví.

Lid reptá proti tobě, ale ne ty, caesare, jsi mi rozkázal spálit Řím a ne já jsem ho spálil… Lid touží po pomstě, má ji tedy mít. Lid touží po krvi a po hrách, má je tedy mít. Lid podezírá tebe; ať se tedy jeho podezření odvrátí jinam.”

Nero poslouchal zpočátku udiveně. Avšak jak Tigellinus mluvil, začala se caesarova herecká tvář měnit, střídal se na ní výraz hněvu, lítosti, soucitu a pobouření. Pojednou vstal, shodil ze sebe tógu, jež se mu sesunula k nohám, vztáhl obě ruce vzhůru a chvíli tak mlčky setrval. Konečně se ozval hlasem tragéda:

“Die, Apolline, Héro, Athéno, Persefoné a všichni vy nesmrtelní bohové, proč jste nám nepřispěchali na pomoc? Co učinilo to nešťastné město těm ukrutníkům, že je tak nelidsky vypálili?”

“Jsou to nepřátelé lidského pokolení i tví,” řekla Poppaea.

A ostatní se dali do volání:

“Učiň spravedlnosti zadost! Ztrestej žháře! Sami bohové si žádají pomsty!”

Nero si opět sedl, svěsil hlavu na prsa a opět mlčel, jako by zvěst o takové ničemnosti otupila jeho smysly.

Ale po chvíli se ozval, potřásaje rukama:

“Jakého trestu a jakých muk si zasluhuje takový zločin? Ale bohové mi dají vnuknutí a s pomocí všech mocí Tartaru uchystám svému ubohému lidu takovou podívanou, že na mne bude dlouhé věky vzpomínat.”

Petroniovo čelo se pojednou zachmuřilo. Uvědomil si nebezpečí, které bude hrozit Lygii, Viniciovi, jehož měl rád, a všem těm lidem, jejichž učení sice odmítal, ale o jejichž nevině byl přesvědčen. Napadlo mu také, že se zase rozpoutají jedny z těch krvavých orgií, které jeho oči estéta nesnášejí. Ale především si řekl: “Musím zachránit Vinicia, protože zešílí, jestliže to jeho děvče zahyne.” A tento zřetel převážil všechny ostatní, ačkoliv Petronius dobře chápal, že začíná hru nebezpečnou jako ještě nikdy v životě.

Nicméně začal mluvit nenuceně a ledabyle, jak obyčejně mluvíval, když kritizoval nebo se vysmíval ne dost estetickým nápadům caesara a augustiánů:

“Našli jste tedy oběti! Dobrá! Můžete je poslat do arén anebo jim obléci ,tuniky bolesti’. Také dobře! Ale vyslechněte mě. Máte moc, máte praetoriány, máte sílu, buďte tedy upřímní, aspoň když vás nikdo neslyší.

Podvádějte lid, ale nepodvádějte sami sebe. Vydejte křesťany lidu napospas, odsuďte je k jakým chcete mukám, mějte však odvahu říci sami sobě, že ne oni spálili Řím!… Fuj! Říkáte mi arbiter elegantiarum, nuže prohlašuji tu před vámi, že jsou mi odporné ubohé komedie. Fuj! Jak mi to všecko připomíná divadelní boudy u Porta Asinaria, kde pro potěšení předměstské chátry hrají herci bohy a krále, ale po představení zapíjejí cibuli kyselým vínem nebo jsou mrskáni. Buďte skutečnými bohy a králi, protože – říkám vám – můžete si to dovolit. Ty, caesare, jsi nám hrozil soudem příštích věků, ale pomysli, že tyto věky budou soudit i tebe. Při božské Klió! Nero vládce světa, Nero bůh spálil Řím, poněvadž byl tak mocný na zemi jako Zeus na Olympu. Nero básník miloval poezii tak, že jí obětoval vlast! Od počátku světa neudělal nikdo nic takového, nikdo se ničeho takového neodvážil. Zapřísahám tě ve jménu devíti Libethrid, nezříkej se takové slávy, protože písně o tobě budou znít do skonání světa. Co bude proti tobě Priamos, co bude Agamemnón, co Achilles, co bohové sami? Nezáleží na tom, je-li spálení Říma věc dobrá, hlavně že je to věc velká a kromobyčejná! A k tomu ke všemu ti říkám, že lid nevztáhne na tebe ruku! To není pravda! Buď odvážný! Střez se činů nehodných sebe, protože tobě hrozí jen to, že by budoucí věky mohly říci: ,Nero spálil Řím, ale protože to byl zbabělý caesar a zbabělý básník, zřekl se ze strachu svého velkého činu a svalil vinu na nevinné!’”

Petroniova slova zapůsobila na Nerona jako obvykle velmi silně, avšak tentokrát si ani Petronius sám nedělal iluze, věděl totiž, že to, co říká, je krajní prostředek, který sice může – dopadne-li to dobře – zachránit křesťany, ale který může ještě snáze zahubit jej samého. Necouvl však, protože mu šlo i o Vinicia, kterého měl rád, i o hazardérství, které ho bavilo. “Kostky jsou vrženy,” řekl si v duchu, “a uvidíme, nakolik v té opici zvítězí strach o vlastní kůži nad touhou po slávě.”

A v duchu nepochyboval, že přece jen nabude vrchu strach.

Po jeho slovech nastalo mlčení. Poppaea a všichni přítomní zírali do Neronových očí plni očekávání a Nero začal ohrnovat rty takovým způsobem, že je zvedl až k chřípí nosu, což dělával, kdykoli nevěděl, co si počít. Konečně se rozpaky a rozmrzelost objevily i na jeho obličeji.

“Pane,” zvolal Tigellinus, když to uviděl, “dovol mi odejít, neboť jestliže tě chtějí vydat všanc záhubě a nadto tě zvou zbabělým císařem, zbabělým básníkem, žhářem a komediantem, mé uši nejsou s to snést taková slova.”

“Prohrál jsem,” pomyslil si Petronius.

Přesto však se otočil k Tigellinovi, změřil si ho pohledem, z něhož čišelo pohrdání velkého pána a uhlazeného člověka ubožákem, a řekl:

“Tigelline, komediantem jsem nazval tebe, protože jím jsi dokonce i teď.”

“Proto, že nechci poslouchat tvé urážky?”

“Proto, že předstíráš, jak bezmezně caesara miluješ, a zatím jsi mu před chvílí vyhrožoval praetoriány.

Porozuměli jsme tomu všichni a on také.”

Tigellinus, který se nenadál, že se Petronius odváží vrhnout na stůl takové kostky, zbledl, ztratil hlavu a oněměl. Bylo to však poslední vítězství arbitra elegantiae nad jeho soupeřem, protože v témž okamžiku řekla Poppaea:

“Pane, jak můžeš dopustit, aby někdo na něco takového jen pomyslil, natož aby se někdo odvážil něco takového před tebou hlasitě vyslovit?”

“Ztrestej toho smělce!” zvolal Vitellius.

Nero zvedl znovu rty až k chřípí nosu, a upřev své skelné oči krátkozrakého člověka na Petronia, řekl:

“Tak mi odplácíš přátelství, které jsem k tobě cítil?”

“Jestliže se mýlím, dokaž mi to,” odpověděl Petronius, “ale věz, že říkám to, co mi přikazuje láska k tobě.”

“Ztrestej toho smělce!” opakoval Vitellius.

“Udělej to!” ozvalo se několik hlasů.

Atrium se naplnilo šumem a ruchem, protože lidé si začali od Petronia odsedávat. Odsedl si dokonce i Tullius Senecio, jeho starý přítel u dvora, i mladý Nerva, který mu až dosud projevoval největší přátelství. Za chvíli zůstal Petronius sám v levé části atria a s úsměvem na rtech, rovnaje si dlaní záhyby na tóze, čekal, co řekne nebo udělá caesar.

A caesar řekl:

“Chcete, abych ho potrestal, ale je to můj druh a přítel, a proto, i když mi zranil srdce, ať pozná, že to srdce má pro přátele jen … odpuštění.”

“Prohrál jsem a zahynul,” pomyslil si Petronius.

Caesar vstal. Porada skončila.

KAPITOLA 7

Petronius se odebral domů, kdežto Nero s Tigellinem přešli do Poppaeina atria, kde na ně čekali lidé, s nimiž praefekt předtím rozmlouval.

Byli tam dva rabíni ze Zátibří, odění do dlouhých slavnostních rouch, s mitrami na hlavě, mladý písař, jejich pomocník, a Chilón. Když kněží spatřili caesara, zbledli vzrušením, pozvedli ruce do výše ramen a sklonili hlavy až k dlaním.

“Buď zdráv, monarcho monarchů a králi králů,” řekl starší z nich, “buď zdráv, vladaři světa, ochránce vyvoleného lidu, caesare, lve mezi lidmi, jehož panování je jako sluneční světlo a jako libánský cedr a jako pramen a jako palma a jako jerišský balzám!”

“Bohem mě nezvete?” zeptal se caesar.

Kněží zbledli ještě více a opět promluvil starší z nich:

“Tvá slova, pane, jsou sladká jako zrno vinné révy a jako zralý fík, neboť Jehova naplnil tvé srdce dobrotou. Avšak předchůdce tvého otce, caesar Gaius, byl ukrutník, a přesto jej naši vyslanci nenazývali bohem, protože dávali přednost smrti před urážkou Zákona.”

“A Caligula je dal předhodit lvům?”

“Ne, pane. Caligula Caesar Gaius se ulekl hněvu Jehovy.”

A zvedli hlavy, neboť jméno mocného Jehovy jim dodalo odvahy. Důvěřujíce v jeho moc, hleděli Neronovi do očí už směleji.

“Obviňujete křesťany, že spálili Řím?” zeptal se caesar.

“My je, pane, obviňujeme jen z toho, že to jsou nepřátelé Zákona, nepřátelé lidstva, nepřátelé Říma i tví a že odedávna vyhrožovali městu a světu ohněm.

Ostatní ti poví zde tento člověk, jehož ústa se nepotřísní lží, protože v žilách jeho matky kolovala krev vyvoleného národa.”

Nero oslovil Chilóna:

“Kdo jsi?”

“Tvůj ctitel, Osiride, přitom však chudý stoik…”

“Nenávidím stoiky,” řekl Nero, “nenávidím Thraseu, nenávidím Musonia i Cornuta. Hnusí se mi jejich řeči, jejich pohrdání uměním, jejich dobrovolná chudoba a nečistota.”

“Pane, tvůj učitel, Seneca, má tisíc citrusových stolů. Stačí, budeš-li chtít, a já jich budu mít dvakrát tolik. Jsem stoik z nezbytí. Ověnči, ó Paprsčitý, můj stoicismus věncem z růží a postav před něj džbán vína a bude zpívat Anakreonta tak, že překřičí všechny epikurejce.”

Nero, jemuž se zalíbil přídomek “Paprsčitý”, se usmál a řekl:

“Líbíš se mi!”

“Ten člověk stojí za tolik zlata, kolik sám váží,” zvolal Tigellinus.

Avšak Chilón odpověděl:

“Doplň, pane, mou váhu svou štědrostí, protože jinak odvane odměnu vítr.”

“To je pravda, Vitellia bys nepřevážil,” poznamenal caesar.

“Eheu, Stříbrnoruký, můj důvtip není z olova.”

“Vidím, že tvůj Zákon ti nebrání nazývat mě bohem.”

“Ó nesmrtelný! Můj zákon je v tobě: křesťané se tomu Zákonu rouhali, a proto je nenávidím.”

“Co víš o křesťanech?”

“Dovolíš mi plakat, božský?”

“Ne,” řekl Nero, “to mě nudí.”

“A máš třikrát pravdu, protože oči, které tě spatřily, měly by jednou provždy oschnout od slz. Pane, braň mě před mými nepřáteli!”

“Mluv o křesťanech,” řekla Poppaea se stínem netrpělivosti v hlase.

“Stane se, jak rozkazuješ, Isido,” odpověděl Chilón. “Od mládí jsem zasvětil život filozofii a hledal jsem pravdu. Hledal jsem ji u starých bohorovných mudrců, v Akademii v Athénách i v alexandrijském Serapeiu. Když jsem se doslechl o křesťanech, domníval jsem se, že je to nějaká nová škola, v níž budu moci najít několik zrnek pravdy, a ke svému neštěstí jsem se s nimi seznámil.

První křesťan, s nímž mě sblížil zlý osud, byl Glaukos, lékař v Neapoli. Od něho jsem se za nějaký čas dozvěděl, že křesťané uctívají nějakého Chrésta, který jim slíbil, že vyhladí všechny lidi a zničí všechna města na zemi, je však že nechá, jestliže mu pomohou vyhladit Deukalionovy děti. Proto, ó pane, nenávidí křesťané lidi, proto otravují fontány, proto na svých shromážděních chrlí kletby na Řím a na všechny chrámy, v nichž se uctívají naši bozi. Chréstos byl ukřižován, ale slíbil, že až bude Řím zničen ohněm, přijde podruhé – a odevzdá jim vládu na zemi…”

“Teď lid pochopí, proč byl Řím vypálen,” přerušil ho Tigellinus.

“Mnoho lidí to už chápe, pane,” odpověděl Chilón, “protože já chodím po zahradách, po Martově poli a učím. Ale jestliže mě chcete vyslechnout až do konce, pochopíte, jaké mám k pomstě důvody. Lékař Glaukos mi zpočátku neprozradil, že jejich učení přikazuje nenávidět lidi. Naopak, říkal mi, že Chréstos je dobrý bůh a že podstatou jeho učení je láska. Mé citlivé srdce nemohlo odolat takovým pravdám, a tak jsem si Glauka zamiloval a začal mu důvěřovat. Dělil jsem se s ním o každý kousek chleba, o každý groš – a víš, pane, jak se mi odvděčil? Cestou z Neapole do Říma mě bodl nožem a mou ženu, mou krásnou a mladou Bereniku, prodal obchodníkům s otroky. Kdyby tak znal mé osudy Sofokles! Ale co to jen povídám! Poslouchá mě přece někdo lepší, než byl Sofokles.”

“Ubožák!” řekla Poppaea.

“Kdo spatřil tvář Afroditinu, není ubožák, paní, a já ji v tomto okamžiku vidím před sebou. Avšak tehdy jsem hledal útěchu ve filozofii. Když jsem přišel do Říma, snažil jsem se vyhledat křesťanské starší, abych prosadil proti Glaukovi spravedlnost. Domníval jsem se, že ho přinutí, aby mi vrátil ženu. Poznal jsem jejich velekněze, poznal jsem druhého kněze jménem Pavel, který tu byl vězněn, ale pak ho propustili, poznal jsem Zebedeova syna, poznal jsem Lina a Kleta a ještě mnoho jiných. Vím, kde bydlili před požárem, vím, kde se scházejí, mohu vám ukázat jedny katakomby ve Vatikánském pahorku a jeden hřbitov za Nomentánskou branou, kde konají své ohavné obřady. Viděl jsem tam apoštola Petra, viděl jsem Glauka, jak vraždí děti, aby měl apoštol čím skrápět hlavy shromážděných, a viděl jsem Lygii, odchovanku Pomponie Graeciny, jak se holedbá, že nemohla sice přinést dětskou krev, přináší však aspoň smrt dítěte, poněvadž uřkla malou Augustu, tvou dcerušku, ó Osiride, i tvou, ó Isido!”

“Slyšíš, caesare!” řekla Poppaea.

“Je to možné?” zvolal Nero.

“Mohl jsem odpustit křivdy, kterých se dopustila na mně,” pokračoval Chilón, “ale když jsem uslyšel o těch, kterých se dopustila na vás, chtěl jsem ji probodnout nožem. Bohužel, překazil mi to urozený Vinicius, který ji miluje.”

“Vinicius? Ona přece od něho utekla.”

“Utekla, ale on ji hledal, protože nemohl bez ní žít.

Za mizernou odměnu jsem mu ji pomáhal hledat; to já jsem mu ukázal dům na Zátibří, kde bydlila s křesťany. Vypravili jsme se tam spolu a s námi i tvůj zápasník Krotón, kterého najal urozený Vinicius, aby bděl nad jeho bezpečností. Avšak Ursus, Lygiin otrok, uškrtil Krotóna. Ten člověk má strašnou sílu, pane, býkům zakroutí krkem stejně snadno, jako druzí ukrucují makovice. Aulus a Pomponia ho za to měli rádi.”

“U Herkula!” řekl Nero. “Smrtelník, který uškrtil Krotóna, je hoden pomníku na Foru. Jenže ty se buď mýlíš, anebo si vymýšlíš, starče, protože Krotóna zabil nožem Vinicius.”

“Takhle obelhávají lidé bohy! Pane, já sám jsem viděl, jak se Krotónova žebra lámala v Ursově objetí a jak potom Ursus srazil k zemi i Vinicia. Byl by ho zabil, nebýt Lygie. Vinicius potom dlouho stonal, ale oni ho ošetřovali, protože doufali, že se pro svou lásku stane křesťanem. A on se také křesťanem stal.”

“Vinicius?”

“Ano.”

“A snad dokonce i Petronius?” zeptal se překotně Tigellinus.

Chilón se začal kroutit, mnout si ruce a nakonec řekl:

“Obdivuji se tvé prozíravosti, pane! Ó! Je to docela možné! Ba velmi pravděpodobné!”

“Teď chápu, proč se křesťanů tak zastával.”

Ale Nero se dal do smíchu.

“Petronius křesťanem! Petronius nepřítelem života a rozkoše! Nebuďte hlupáci a nechtějte, abych tomu věřil, protože jinak budu ochoten neuvěřit ničemu.”

“Ale urozený Vinicius se křesťanem stal, pane.

Přísahám u jasu, který z tebe vychází, že mluvím pravdu a že se mi nic nehnusí víc než lež. Křesťankou je Pomponia, křesťanem je malý Aulus, křesťany jsou Lygie i Vinicius. Sloužil jsem mu věrně, ale on mě místo odměny dal na žádost lékaře Glauka zbičovat, ačkoliv jsem už starý a tehdy jsem byl nemocen a hladov.

Přísahal jsem u Háda, že mu to nezapomenu. Ó pane, pomsti na nich bezpráví, které mi způsobili, a já vám vydám apoštola Petra a Lina, Kleta a Glauka i Crispa, a to všechno jsou křesťanští starší, a vydám vám i Lygii a Ursa, označím vám jich stovky, tisíce, ukáži vám jejich modlitebny, hřbitovy – všechny vaše věznice nebudou stačit! Beze mne byste je nedovedli najít! Dosud jsem ve své bídě hledal útěchu jen ve filozofii, kéž ji nyní najdu v dobrodiní, jímž mě obdaříte… Jsem už starý, ale život jsem dosud nepoznal, rád bych si konečně odpočinul!”

“Chceš být stoikem nad plnou mísou,” řekl Nero.

“Kdo prokazuje službu tobě, naplňuje ji už touto službou.”

“Nemýlíš se, filozofe.”

Ale Poppaea nezapomínala na své nepřátele. Její záliba ve Viniciovi byla sice spíše jen chvilkovou choutkou, vyvolanou žárlivostí, hněvem a uraženou ješitností, avšak chladná nevšímavost mladého patricia se jí přes to přese všecko hluboce dotkla a naplnila její srdce zarytou zaujatostí. Už to, že se odvážil dát před ní přednost jiné, bylo v jejích očích přečinem volajícím o pomstu. A Lygii začala nenávidět hned od prvního okamžiku, od chvíle, kdy ji znepokojila krása té severní lilie. Petronius, hovořící o dívčiných příliš úzkých bocích, mohl namluvit co chtěl caesarovi, nikoli však Augustě. Znalkyně Poppaea pochopila hned při prvním pohledu, že v celém Římě s ní může soutěžit jediná Lygie, ba že by ji mohla i předčit. A od onoho okamžiku jí přísahala pomstu.

“Pane,” řekla, “pomsti naše dítě!”

“Pospěšte si!” zvolal Chilón. “Pospěšte si! Jinak ji Vinicius ukryje. Ukáži vám dům, do něhož se po požáru opět vrátili.”

“Dám ti deset lidí a půjdeš tam hned,” řekl Tigellinus.

“Pane! Tys neviděl Krotóna v Ursových rukou: jestliže mi dáš padesát lidí, i pak ti ukáži dům jen z dálky. Ale jestliže neuvězníte zároveň i Vinicia, jsem ztracen.”

Tigellinus pohlédl na Nerona.

“A nebylo by nejlépe, božský, vyřídit současně strýce i synovce?”

Nero se na chvíli zamyslil a odpověděl:

“Ne! Teď ne! Lidé by neuvěřili, kdybychom jim chtěli namluvit, že Petronius, Vinicius nebo Pomponia Graecina zapálili Řím. Měli příliš krásné domy…

Dnes je zapotřebí jiných obětí, tihleti přijdou na řadu jindy.”

“Dej mi tedy, pane, vojáky, aby mě hlídali,” řekl Chilón.

“Tigellinus to zařídí.”

“Prozatím budeš bydlit u mne,” řekl praefekt.

Na Chilónově tváři se objevila radost.

“Vyzradím vám všechny! Jenom si pospěšte! Pospěšte si!” volal chraptivým hlasem.

KAPITOLA 8

Když Petronius opustil caesara, dal se nést do svého domu na Carinách, který zůstal za požáru výjimečně ušetřen, protože byl ze tří stran obklopen zahradou a z přední strany bylo malé forum Caeciliů.

Ostatní augustiáni, kteří poztráceli své domy a v nich spoustu bohatství a uměleckých děl, nazývali proto Petronia šťastným. Ostatně už odedávna se o něm říkalo, že je prvorozeným Fortuniným synem, a větší a větší přízeň, kterou mu v poslední době projevoval caesar, jako by potvrzovala správnost té domněnky.

Avšak tento prvorozený Fortunin syn mohl teď uvažovat nanejvýš o vrtkavosti své matky nebo spíše o její podobnosti s Kronem, požírajícím vlastní děti.

“Kdyby byl můj dům shořel,” říkal si v duchu, “a s tím i mé gemy, mé etruské vázy, alexandrijské sklo a korintská měď, pak by snad Nero opravdu zapomněl na urážku. U Polluxe! Když si tak pomyslím, že záleželo jen na mně, abych teď byl praefektem praetoriánů! Byl bych Tigellina prohlásil za žháře, jímž ostatně je, byl bych ho dal obléci do bolestné tuniky, vydal bych ho lidu, zachránil křesťany a vybudoval Řím. A kdož ví, zda by se pak poctivým lidem nevedlo dokonce lépe. Měl jsem to udělat, už kvůli Viniciovi.

Kdybych s tím měl příliš mnoho práce, předal bych úřad praefekta jemu – a Nero by se ani nepokusil něco namítat… Vinicius by si pak mohl pokřtít všechny praetoriány a třeba i samého caesara, mně by to nevadilo. Zbožný, ctnostný a milosrdný Nero – to by byla dokonce nádherná podívaná!”

A Petroniova bezstarostnost byla tak veliká, že se začal usmívat. Ale po chvilce se jeho myšlenky stočily jinam. Měl pojednou dojem, že je v Antiu a že mu Pavel z Tarsu říká:

“Nazýváte nás nepřáteli života, ale odpověz mi, Petronie: kdyby byl caesar křesťanem a jednal podle našeho učení – nebyl by pak váš život jistější a bezpečnější?”

A připomenuv si tato slova, pokračoval v samomluvě:

“U Kastora! Vždyť za každého zavražděného křesťana najde Pavel nového, protože nemůže-li svět stát na zločinu, pak má ten člověk pravdu… Jenže kdož ví, zda nemůže, když přece teď na zločinu stojí. Já sám jsem se toho naučil nemálo, ale nenaučil jsem se, jak to udělat, abych byl dost velkým ničemou – a proto si budu musit proříznout žíly… Ale tak to přece muselo skončit, a i kdyby to neskončilo tak, skončilo by to jinak. Je mi jen líto, že musím opustit Euniké a svou murrhovou vázu, ale Euniké je svobodná a váza půjde se mnou! Ahenobarbus ji nedostane za nic na světě! Je mi líto i Vinicia. Ostatně, ačkoliv jsem se poslední dobou nudil méně než kdysi, jsem připraven. Věci jsou na světě krásné, ale lidé jsou tu většinou tak odporní, že nestojí za to litovat života. Kdo uměl žít, ten musí umět zemřít. Třebaže jsem patřil k augustiánům, byl jsem svobodnějším člověkem, než se domnívají.”

Tady pokrčil rameny.

“Tamti se možná domnívají, že se mi teď třesou kolena a vlasy na hlavě se mi ježí strachem, jenže já, až se vrátím domů, vykoupám se ve fialkové vodě, má Zlatovlasá mě pak sama natře mastmi a po jídle si dáme sborově zazpívat Antemiův hymnus na Apollóna. Sám jsem kdysi řekl: ,Na smrt je zbytečné myslit, protože myslí na nás bez naší pomoci.’ Přesto by však bylo podivuhodné, kdyby opravdu existovala nějaká Elysijská pole a na nich stíny… Jací šašci! Jací kejklíři! Jaká to odporná chátra bez vkusu a uhlazenosti!

Deset arbitrů elegantiarum by z těch Trimalchionů neudělalo lidi k světu. U Persefony! Mám jich už po krk!”

A s údivem zjistil, že se už něco postavilo mezi něho a tyto lidi. Znal je přece dobře a předtím vždycky věděl, co si o nich má myslit, ale teď mu připadali vzdálenější, opovrženíhodnější než obyčejně. Měl jich už opravdu dost.

Pak se však zamyslil nad svou situací. Protože byl bystrý, pochopil, že záhuba mu nehrozí bezprostředně.

Nero přece využil vhodného okamžiku a vyslovil několik hezkých, nadnesených slov o přátelství, o odpuštění a svázal si jimi trochu ruce. Bude teď muset hledat záminky, a než je najde, může uplynout mnoho času.

“Především uspořádá hry s křesťany,” hovořil Petronius sám k sobě, “a teprve potom bude uvažovat o mně. A je-li tomu tak, pak nestojí za to dělat si s tím těžkou hlavu a nestojí ani za to měnit kvůli tomu způsob života. Mnohem dříve hrozí nebezpečí Viniciovi!”

A od toho okamžiku myslil už jen na Vinicia, kterého se rozhodl zachránit.

Otroci nesli lektiku rychlým krokem troskami, spáleništi a mezi řadami komínů, jichž byly Cariny ještě plny, ale on jim rozkázal, aby běželi, protože chtěl být doma co nejdříve. Vinicius, jehož insula shořela, bydlil u něho a byl naštěstí doma.

“Viděl jsi dnes Lygii?” zeptal se Petronius ve dveřích.

“Vracím se od ní.”

“Poslouchej, co ti povím, a neztrácej čas otázkami.

Dnes bylo u caesara rozhodnuto svalit zapálení Říma na křesťany. Hrozí jim pronásledování a mučení. Honička na ně začne každým okamžikem. Vezmi Lygii a ihned utečte, třeba za Alpy nebo do Afriky. A pospěš si, protože z Palatinu je na Zátibří blíže než odtud!”

Vinicius byl skutečně příliš vojákem, než aby ztrácel čas zbytečnými otázkami. Poslouchal se svraštělým obočím, obličej soustředěný a hrozivý, ale bez úděsu. Prvním pocitem, který se v této povaze probouzel tváří v tvář nebezpečí, bylo zřejmě odhodlání bojovat a bránit se.

“Jdu,” řekl.

“Ještě něco: vezmi si váček zlata, zbraň a hrstku svých lidí, křesťanů. Kdyby bylo zapotřebí, odraz útok!”

Vinicius byl už ve dveřích atria.

“Pošli mi po otrokovi zprávu,” zvolal za odcházejícím Petronius.

A osaměv, začal se procházet podél sloupoví zdobícího atrium a uvažoval o tom, co se stane. Věděl, že Lygie a Linus se vrátili po požáru do starého domu, který zůstal ušetřen, jako ostatně většina Zátibří. A to byla nepříznivá okolnost, jinak totiž by je v davech tak snadno nenašli. Doufal však, že na Palatinu stejně nikdo neví, kde Lygie bydlí, takže Vinicius buď jak buď praetoriány předstihne. Napadlo mu také, že bude-li Tigellinus chtít schytat na jeden zátah co nejvíce křesťanů, bude musit rozestřít síť po celém Římě, to jest rozdělit praetoriány na malé oddíly. “Jestliže pro ni nepošlou více než deset lidí,” uvažoval, “pak jim ten lygijský obr poláme kosti. A což teprve, až přijde na pomoc Vinicius!” A jak o tom přemýšlel, naděje se mu vrátila. Je sice pravda, klást ozbrojený odpor praetoriánům bylo totéž jako zahájit boj s caesarem. Petronius také věděl, že unikne-li Vinicius caesarově pomstě, může tato pomsta dopadnout na něho, na Petronia, ale mnoho si tím hlavu nelámal. Naopak, myšlenka, že udělá Neronovi a Tigellinovi škrt přes jejich rozpočet, jej rozveselila. Rozhodl se, že na to nebude litovat ani peněz, ani lidí, a protože Pavel z Tarsu obrátil na křesťanství, ještě když byli v Antiu, většinu jeho otroků, mohl si být jist, že pokud půjde o obranu Lygie, bude moci počítat s jejich ochotou a obětavostí.

Úvahy mu přerušil příchod Euniké. Když ji spatřil, všechny jeho starosti a nesnáze zmizely beze stopy. Zapomněl na caesara, na nemilost, do níž upadl, na ničemné augustiány, na pronásledování hrozící křesťanům, na Vinicia i na Lygii a hleděl jen a jen na ni očima estéta, libujícího si v nádherných tvarech, i očima milence, na něhož dýchá z těchto tvarů láska. Euniké, v průzračném fialovém rouchu, zvaném Coa vestis, jímž prosvítalo její růžové tělo, byla skutečně krásná jako bohyně. A protože cítila, jak ji obdivuje, a protože ho i milovala celou svou duší a vždycky toužila po jeho něžnostech, začala se radostí ruměnit, jako by nebyla jeho souložnicí, ale nevinným děvčátkem.

“Co mi neseš, Charitko?” zeptal se Petronius a vztáhl k ní ruce.

Euniké sklonila k němu svou zlatovlasou hlavu a odpověděla:

“Pane, přišel Antemios se zpěváky a ptá se, zda si ho dneska chceš poslechnout.”

“Ať počká. U oběda nám zazpívá hymnus k Apollónovi. Kolem dokola jsou ještě spáleniště a popel, a my budeme poslouchat hymnus na Apollóna! U Pafských hájů! Když tě tak vidím v té Coa vestis, zdá se mi, že to Afrodita se zahalila útržkem oblohy a stojí přede mnou!”

“Ó pane!” řekla Euniké.

“Pojď, Euniké, obejmi mě svými pažemi, dej mi svá ústa… Miluješ mě?”

“Dia bych nemilovala více.”

Když to řekla, přitiskla své rty k jeho rtům, chvějíc se mu štěstím v náručí.

Ale po chvíli řekl Petronius:

“A kdybychom se musili rozloučit?”

Euniké mu pohlédla ustrašeně do očí:

“Jak to, pane?”

“Nelekej se!… Kdož ví, nebudu-li muset na dalekou cestu.”

“Vezmi mě s sebou…”

Ale Petronius změnil pojednou předmět hovoru a zeptal se:

“Řekni mi, jsou na trávnících v zahradě asfodely?”

“Cypřiše a tráva v zahradě zežloutly požárem, z myrt opadalo listí a celá zahrada vypadá jako mrtvá.”

“Celý Řím vypadá jako mrtvý a brzy bude opravdu hřbitovem. Víš, že vyjde edikt proti křesťanům a že začne pronásledování, za něhož zahynou tisíce lidí?”

“Zač je budou trestat, pane? Jsou to dobří a tiší lidé.”

“Právě za to.”

“Jeďme tedy k moři. Tvé božské oči se nerady dívají na krev.”

“Dobrá, ale teď se musím vykoupat. Přijď mi do oleothekia natřít mastmi ramena. U Kypridina pásu!

Ještě nikdy jsi mi nepřipadala tak krásná. Dám ti udělat vanu ve tvaru škeble a ty v ní budeš jako vzácná perla… Přijď, Zlatovlasá.”

A odešel. O hodinu později ulehli oba, ověnčeni růžovými věnci a oči zamžené, ke stolu, na němž bylo prostřeno ve zlatém nádobí. Posluhovala jim pacholata přestrojená za amory a oni, popíjejíce víno z číší ozdobených břečťanem, poslouchali hymnus na Apollóna, který zpíval sbor za zvuků harf a za Antemiova řízení.

Co jim bylo do toho, že všude kolem villy trčely ze spálenišť komíny domů a že závany větru roznášely popel ze spáleného Říma! Cítili se šťastni a myslili jen na lásku, která jim měnila život v božský sen.

Ale ještě než dozněl hymnus, vešel do sálu otrok, který spravoval atrium.

“Pane,” řekl hlasem, v němž se chvěl neklid, “před branou stojí centurio s oddílem praetoriánů a na caesarův rozkaz chce s tebou mluvit.”

Zpěv a zvuky harf umlkly. Neklid se zmocnil všech přítomných, protože caesar nepoužíval obvykle ke svým stykům s přáteli praetoriánů, jejichž příchod neznamenal v oněch dobách nikdy nic dobrého. Jediný Petronius nedal najevo sebemenší rozrušení a řekl jako člověk, kterého nudí neustálá pozvání:

“Také mě mohli nechat v klidu poobědvat.”

Pak oslovil správce atria:

“Uveď ho.”

Otrok zmizel za závěsem; o chvíli později bylo slyšet těžké kroky a do sálu vstoupil Petroniův známý, setník Aper, celý ve zbroji a s těžkou přilbou na hlavě.

“Urozený pane,” řekl, “zde je caesarův dopis.”

Petronius vztáhl lenivě svou bílou ruku, vzal od něho tabulky, vrhl na ně letmý pohled a odevzdal je s naprostým klidem Euniké.

“Bude večer předčítat další píseň své Troiky,” řekl, “a zve mě, abych přišel.”

“Mám jen rozkaz odevzdat dopis,” ozval se setník.

“Ano. Odpovědi není třeba. Ale nechtěl bys, setníku, na chvíli ulehnout k nám a vypít kratér vína?”

“Děkuji ti, urozený pane. Kratér vína vypiji rád, na tvé zdraví, ale ulehnout nemohu, jsem ve službě.”

“Proč dali dopis tobě, místo aby jej poslali po otrokovi?”

“Nevím, pane. Snad proto, že mě do těch končin poslali ještě s jiným posláním.”

“Vím,” řekl Petronius. “Proti křesťanům.”

“Ano, pane.”

“Začala honička dávno?”

“Některé oddíly byly poslány na Zátibří už před polednem.”

Po těchto slovech ulil setník trochu vína z číše na počest Martovu, pak číši vypil a řekl:

“Kéž ti bohové dají, pane, vše, po čem zatoužíš.”

“Vezmi si i ten kratér,” řekl Petronius.

Potom dal znamení Antemiovi, aby dokončil hymnus na Apollóna.

Měděnobradý si začíná se mnou a s Viniciem zahrávat, řekl si, když se harfy opět ozvaly. Myslím, že jsem uhádl jeho úmysl. Chtěl mě vystrašit tím, že mi poslal pozvání po centurionovi. Budou se večer vyptávat setníka, jak jsem ho přijal. Ne ne! Velkou radost mít nebudeš, ty zlomyslný, krutý panáku. Vím, že na urážku nezapomeneš, vím, že mě záhuba nemine, ale jestliže si myslíš, že se ti budu dívat prosebně do očí, že uvidíš na mé tváři strach a pokoru, pak se mýlíš.

“Caesar píše: ,Přijď, máš-li chuť,” řekla Euniké.

“Půjdeš, pane?”

“Jsem ve výborné náladě a mohu poslouchat dokonce i jeho verše,” odpověděl Petronius. “Půjdu tedy, tím spíše, že Vinicius jít nemůže.”

Po obědě a po obvyklé procházce se odevzdal do rukou otrokyň upravujících mu vlasy a skládajících záhyby a za další hodinu, krásný jako bůžek, dal se nést na Palatin. Bylo už pozdě, večer byl tichý a teplý, měsíc svítil tak silně, že lampadarii, kráčející před lektikou, pozhášeli pochodně. Ulicemi a troskami se potácely skupiny lidí opilých vínem. Byli ověnčeni břečťanem a vinnou révou a v rukou nesli myrtové a vavřínové větvičky, natrhané v caesarových zahradách.

Hojnost obilí a vyhlídka na veliké hry naplnila srdce lidí veselím. Tu a tam zpívali písně, oslavující “božskou noc” a lásku; jinde zase tančili při měsíčním světle; otroci musili několikrát volat, aby lidé udělali místo lektice “urozeného Petronia”, a tu se dav vždycky rozestupoval a provolával slávu svému oblíbenému patriciovi.

Petronius však myslil na Vinicia a divil se, že nemá od něho žádné zprávy. Byl epikurejec a egoista, ale za tu dobu, co se stýkal hned s Pavlem z Tarsu, hned zase s Viniciem a co slýchal každý den o křesťanech, změnil se poněkud, i když o tom sám nevěděl.

Ovanul ho jakoby vánek jejich myšlení a zasel do jeho duše nepostřehnutelnou setbu. Kromě jeho vlastní osoby jej začali zajímat i jiní lidé. K Viniciovi lnul ostatně odedávna, protože v dětství miloval velmi jeho matku, svou sestru, a teď, když se zamíchal do jeho záležitostí, díval se na ně s takovým zájmem, jako by se díval na nějakou tragédii.

Neztrácel naději, že Vinicius předešel praetoriány a utekl s Lygií, anebo že ji v krajním případě násilím osvobodil. Byl by však raději měl jistotu, protože předpokládal, že bude muset odpovídat na různé otázky, na které by bylo lépe být připraven.

Octnuv se před Tiberiovým domem, vysedl z lektiky a za chvíli vstoupil do atria, naplněného už augustiány. Jeho včerejší přátelé, i když je udivovalo, že byl pozván, ještě stále se ho stranili, ale on se mezi nimi pohyboval vznešeně, nenuceně a tak sebejistě, jako by sám mohl rozdávat milosti. Však také někteří, když ho spatřili, zneklidněli v duchu obavami, zda nebylo předčasné projevovat mu lhostejnost.

Caesar však předstíral, že ho nevidí, a neodpověděl na jeho poklonu, předstíraje, že je zabrán do hovoru. Zato však k němu přistoupil Tigellinus a řekl:

“Dobrý večer, arbitře elegantiarum! Tvrdíš ještě pořád, že Řím nezapálili křesťané?”

Petronius pokrčil rameny, poklepal mu na rameno jako propuštěnci a odpověděl:

“Ty víš stejně jako já, co si o tom myslit.”

“Neodvažuji se rovnat se ti v moudrosti.”

“A máš trochu pravdy, protože například teď, když nám caesar přečte novou píseň z Troiky, místo abys křičel jako páv, jistě bys vyslovil něco strašně neobratného.”

Tigellinus se kousl do rtů. Neměl příliš velkou radost z toho, že se caesar rozhodl předčítat dneska novou píseň, protože to otvíralo pole, na němž nemohl s Petroniem soutěžit. Však také, když Nero četl, obracel zraky podle starého zvyku k Petroniovi a bedlivě si všímal, co vyčte z jeho obličeje. A Petronius poslouchal zvedaje obočí, tu a tam přikyvuje, tu a tam napínaje pozornost, jako by se chtěl přesvědčit, zda dobře slyšel.

A pak něco chválil, něco kritizoval a doporučoval opravy a další práci na některých verších. Sám Nero cítil, že ostatním jde v jejich nadměrné chvále jen o vlastní dobro a že jediný Petronius se zajímá o poezii pro samu poezii, že jediný Petronius se v tom vyzná, a jestliže něco pochválí, pak si on, Nero, může být jist, že ty verše jsou chvály hodny. Poznenáhlu s ním začal diskutovat, přít se, a když konečně Petronius zapochyboval o vhodnosti kteréhosi obratu, řekl mu:

“Uvidíš v posledním zpěvu, proč jsem ho užil.”

Ach! pomyslil si Petronius. Dočkám se tedy ještě i posledního zpěvu!

Mnozí z přítomných, když to uslyšeli, řekli si v duchu: “Běda mi! Petronius má teď času dost a může si ještě znovu dobýt přízně, ba dokonce i svrhnout Tigellina.”

A znovu se k němu začínali mít. Ale konec večera byl už méně šťastný, protože v okamžiku, kdy se s ním Petronius loučil, zeptal se pojednou caesar, oči přimhouřeny a obličej zlomyslný a potěšený zároveň:

“A proč nepřišel Vinicius?”

Kdyby si byl Petronius jist, že Vinicius a Lygie jsou už za branami města, byl by odpověděl: “Oženil se, jak jsi mu to dovolil, a odjel.” Ale protože viděl podivný Neronův úsměv, odpověděl:

“Tvé pozvání, božský, ho nezastihlo doma.”

“Vyřiď mu, že ho rád uvidím,” odpověděl Nero, “a vyřiď mu také ode mne, aby nepropásl hry, na kterých vystoupí křesťané.”

Petronia znepokojila tato slova, měl totiž dojem, že se vztahují přímo na Lygii. Usednuv do lektiky, dal se nést domů ještě rychleji než ráno. Nebylo to však snadné. Před Tiberiovým domem stály husté a hlučné davy, opilé stejně jako předtím, jenže nezpívaly a netančily, nýbrž tvářily se pobouřeně. Z dálky se ozývaly jakési výkřiky, jimž Petronius ihned neporozuměl, ale které mohutněly a sílily, až se konečně změnily v jediný divoký řev:

“Křesťany lvům!”

Nádherné lektiky dvořanů postupovaly vyjící lůzou. Z hloubi vyhořelých ulic přibíhaly nové a nové hloučky, a když uslyšely volání, připojovaly se k němu.

Od úst k ústům šla zpráva, že štvanice na křesťany trvá už od poledne a že pochytali už spoustu žhářů.

A vkrátku se nově vytyčenými i starými ulicemi, uličkami ležícími v troskách, okolím Palatinu a po všech pahorcích a zahradách, po celém Římě všíř i zdél rozléhaly stále vzteklejší výkřiky:

“Křesťany lvům!”

“Dobytek!” říkal si pohrdavě Petronius. “Lid hodný caesara!”

A začal uvažovat o tom, že takový svět, svět stojící na násilí, na krutosti, o jaké nemají ponětí ani barbaři, na zločinu a na šílené zpustlosti, nemůže se přece udržet. Řím byl pánem světa, ale i vředem světa. Páchlo to od něho mrtvolami. Na prohnilý život padal stín smrti.

Hovořilo se o tom nejednou i mezi augustiány, ale Petronius si dosud nikdy neuvědomil tak pronikavě tu skutečnost, že onen ověnčený vůz, na němž stojí Řím jako triumfátor a vleče za sebou spoutané stádo národů, že onen vůz spěje do propasti. Život světové metropole mu připadal jako jakýsi bláznivý tanec, jako orgie, která musí přece skončit.

Chápal teď, že jediní křesťané mají jakési nové životní zásady, ale předpokládal, že zanedlouho nezůstane po křesťanech ani stopy. Ale co potom?

Bláznivý tanec bude za Neronova vedení pokračovat, a jestliže zemře, najde se někdo druhý, stejný, anebo ještě horší, protože tam, kde je takový lid a takoví patriciové, není předpoklad k tomu, aby se našel někdo lepší. Vypuknou nové orgie, ještě odpornější a ohavnější.

Avšak orgie nemohou trvat věčně, je třeba se po nich vyspat, už jen proto, že člověka vyčerpávají.

Co tak o tom uvažoval, pocítil Petronius, že je sám velmi unaven. Stojí vůbec za to žít, a nadto ještě žít bez jistoty, co bude zítra, a jen proto, aby se člověk musil dívat na takový pořádek světa? Génius smrti není přece o nic méně krásný než génius spánku a má také křídla na zádech.

Lektika se zastavila před domovními dveřmi, které bdělý vrátný v témž okamžiku otevřel.

“Vrátil se už urozený Vinicius?” zeptal se ho Petronius.

“Před chvílí, pane,” odpověděl otrok.

“Tak ji tedy nezachránil!” pomyslil si Petronius.

Shodil tógu a běžel do atria. Vinicius seděl na trojnožce, hlavu skloněnu takřka na kolena a ruce na spáncích, ale když uslyšel zvuk kroků, zvedl svou zkamenělou tvář, v níž svítily jen horečnaté oči.

“Přišel jsi pozdě?” zeptal se Petronius.

“Pozdě. Uvěznili ji ještě před polednem.”

Nastala chvíle ticha.

“Viděl jsi ji?”

“Viděl.”

“Kde je?”

“V Mamertinském vězení.”

Petronius se zarazil a zahleděl se na Vinicia tázavým pohledem.

Vinicius porozuměl.

“Ne,” řekl. “Neuvrhli ji do Tulliana, ba ani do střední části. Podplatil jsem strážce, aby jí přenechali svůj pokoj. Ursus si lehl na práh a hlídá ji.”

“Proč ji Ursus nebránil?”

“Poslali pro ni padesát praetoriánů. Ostatně Linus mu to nedovolil.”

“A Linus?”

“Linus umírá. Proto ho neodvedli.”

“Co hodláš dělat?”

“Vysvobodit ji, anebo s ní zemřít. I já věřím v Krista.”

Vinicius mluvil naoko klidně, ale v jeho hlase bylo něco tak drásavého, že Petroniovo srdce se zachvělo upřímnou lítostí.

“Chápu tě,” řekl, “ale jak ji chceš vysvobodit?”

“Podplatil jsem stráže jednak proto, abych ji uchránil před potupou, jednak proto, aby jí nebránili při útěku.”

“Kdy má k němu dojít?”

“Odpověděli, že mi ji nemohou vydat okamžitě, protože se bojí, aby nebyli hnáni k odpovědnosti. Ale až se vězení naplní spoustami lidí a až nebude možno zjistit přesný počet vězňů, pak mi ji dají. Ale to je krajní případ. Napřed udělej něco pro ni a pro mne ty!

Jsi caesarův přítel. On sám mi ji dal. Jdi k němu a zachraň mě!”

Petronius místo odpovědi zavolal otroka, rozkázal mu, aby přinesl dva tmavé pláště a dva meče, a teprve potom oslovil Vinicia.

“Cestou ti odpovím,” řekl. “Teď si vezmi plášť, vezmi zbraň a pojďme do vězení. Tam dej strážcům sto tisíc sesterciů, ne, dej jim dvakrát, pětkrát více, jen aby pustili Lygii okamžitě. Jinak bude pozdě.”

“Pojďme,” řekl Vinicius.

A za chvíli se oba octli na ulici.

“A teď poslouchej,” řekl Petronius. “Nechtěl jsem ztrácet čas. Jsem ode dneška v nemilosti. Můj vlastní život visí na vlásku, a proto u caesara ničeho nedosáhnu. Ba ještě hůř! Jsem si jist, že učiní právě naopak, než oč jej požádám. Nebýt toho, myslíš, že bych ti byl radil, abys s Lygií utekl nebo ji osvobodil násilím?

Vždyť přece, kdyby se ti podařilo prchnout, caesarův hněv by se obrátil proti mně. Jenže caesar by dneska vyhověl spíše tvé prosbě než mé. Nepočítej však s tím.

Vysvoboď ji z vězení a utíkej! Nic jiného ti nezbývá.

Jestliže se to nepodaří, pak bude ještě dost času na jiné prostředky. Prozatím si však uvědom, že Lygii neuvěznili pro její víru v Krista. Lygii i tebe pronásleduje svým hněvem Poppaea. Vzpomínáš si, jak jsi Augustu urazil, jak jsi ji odmítl? A ona ví, žes ji odmítl kvůli Lygii, kterou stejně nenávidí už od prvního setkání s ní. Vždyť už předtím se snažila ji zahubit, když svedla smrt svého dítěte na její kouzla. V tom, co se stalo, má prsty Poppaea! Jak chceš jinak vysvětlit, že Lygie byla uvězněna první? Kdo jim mohl ukázat Linův dům? Já tvrdím, že ji sledovali už dávno! Vím, že ti rozdírám srdce a beru poslední zbytek naděje, ale říkám ti to úmyslně proto, aby sis uvědomil, že neosvobodíš-li ji dříve, než jim napadne, že se o to můžeš pokusit, zahynete oba.”

“Ano. Rozumím ti,” odpověděl temně Vinicius.

Protože bylo už pozdě, byly ulice prázdné, ale další hovor jim přerušil opilý gladiátor, který šel proti nim.

Připotácel se k Petroniovi, až se dlaní opřel o jeho rameno, a zalévaje mu tvář dechem prosyceným pachem vína, řval ochraptělým hlasem:

“Křesťany lvům!”

“Mirmillone,” ozval se klidně Petronius, “uposlechni dobré rady a jdi si svou cestou.”

Vtom ho opilec uchopil za rameno i druhou rukou:

“Křič se mnou, jinak ti zakroutím krkem: Křesťany lvům!”

Ale Petroniovy nervy měly už dost těch skřeků.

Od okamžiku, kdy opustil Palatin, tlačily ho jako můra a drásaly mu srdce. A tak, když uviděl nad sebou obrovu pozvednutou pěst, dovršila se míra jeho trpělivosti.

“Příteli,” řekl, “páchneš vínem a stojíš mi v cestě.”

A co to říkal, vrazil mu do prsou až po rukojeť krátký mečík, jímž se při odchodu z domova ozbrojil.

Pak uchopil pod paždí Vinicia a pokračoval, jako by se nebylo vůbec nic stalo:

“Caesar mi dnes řekl: ,Vyřiď ode mne Viniciovi, aby přišel na hry, na kterých vystoupí křesťané.’ Chápeš, co to znamená? Chtějí si udělat divadlo z tvé bolesti. Je to předem promyšlená věc. Možná že právě proto neuvěznili dosud ani tebe, ani mne. Jestliže se ti nepodaří vysvobodit ji okamžitě, pak … nevím! Je možné, že se za tebe přimluví Akté, ale jen jestli něčeho dosáhne… Tvé statky na Sicílii by možná mohly uvést do pokušení Tigellina. Zkus to.”

“Dám mu vše, co mám,” odpověděl Vinicius.

Z Carin na Forum nebylo příliš daleko, byli tam tedy brzy. Noc začínala už blednout a zdi zámku vystupovaly ostře ze tmy.

Když odbočili k Mamertinskému vězení, Petronius pojednou stanul a řekl:

“Praetoriáni! Jdeme pozdě!”

Vězení bylo obstoupeno dvojitým šikem vojáků.

Svítání postříbřovalo jejich železné přilby a hroty kopí.

Viniciův obličej zbledl jako mramor.

“Pojďme,” řekl.

Za okamžik se octli před šikem. Petronius, který byl obdařen nevšední pamětí, takže znal nejen velitele, nýbrž téměř všechny vojáky praetorie, spatřil brzy známého velitele kohorty a pokynul mu, aby k němu přišel.

“Co se to děje, Nigře?” řekl. “Poslali vás hlídat vězení?”

“Ano, urozený Petronie. Praefekt se bál, že by se někdo mohl pokusit vysvobodit žháře násilím.”

“Máte rozkaz nepouštět nikoho dovnitř?”

“Ne, pane. Známí budou navštěvovat vězně, a tak pochytáme více křesťanů…”

“Tak mě tedy pusť,” řekl Vinicius.

Stiskl Petroniovi ruku a řekl mu:

“Zajdi za Akté a já se tě pak přijdu zeptat, co ti pověděla.”

“Přijď,” odpověděl Petronius.

Vtom se pod zemí a za silnými zdmi ozval zpěv.

Píseň, znějící napřed dutě a ztlumeně, sílila víc a více.

Mužské, ženské i dětské hlasy se spojovaly v jediný splývající sbor. Celé vězení se v jitřním tichu rozezpívalo jako harfa. Ale nebyly to hlasy smutku ani zoufalství. Naopak, zněla z nich radost a triumf.

Vojáci na sebe překvapeně pohlédli. Na obloze se objevily první zlaté a růžové záblesky vycházejícího slunce.

KAPITOLA 9

Volání “Křesťany lvům!” se rozléhalo po všech čtvrtích města. V prvních chvílích nejen nikdo nepochyboval, že křesťané jsou skutečnými původci katastrofy, ale ani pochybovat nechtěl, protože jejich potrestání mělo být zároveň skvělou zábavou pro lid. Ale rozšířila se domněnka, že katastrofa by se nebyla rozlehla do tak strašných rozměrů, nebýt hněvu bohů, a tak přišel rozkaz, aby se v chrámech konala piacula čili smírné oběti. Senát, poradiv se se Sibyllinými knihami, uspořádal slavnostní veřejné modlitby k Vulcanovi, k Cereře a k Proserpině. Matróny obětovaly Junoně; celé procesí se jich vypravilo k moři pro vodu, jíž pak pokropily sochu bohyně. Vdané ženy pořádaly lectisternia a noční bdění. Celý Řím se očišťoval z hříchů a usmiřoval si Nesmrtelné. A na spáleništích se zatím vytyčovaly nové široké ulice. Tu a tam položili už základy nových nádherných domů, paláců a chrámů. Především se však s nevídaným spěchem stavěly obrovské dřevěné amfiteátry, v nichž měli umírat křesťané. Hned po poradě v Tiberiově domě rozletěly se k prokonsulům rozkazy, aby dodali divoká zvířata. Tigellinus vybrakoval vivária všech italských měst, nevyjímaje ani ta nejmenší. V Africe byly na jeho rozkaz uspořádány obrovské hony, jichž se musilo zúčastnit veškeré domorodé obyvatelstvo. Do Říma přivezli slony a tygry z Asie, krokodýly a hrochy z Nilu, lvy z Atlasu, vlky a medvědy z Pyrenejí, divoké psy z Hibernie, molosské psy z Epeiru, buvoly a obrovské, strašné tury z Germánie. Protože vězňů byla spousta, měly hry předčit co do rozsáhlosti vše, co tu dosud bylo. Caesar chtěl utopit vzpomínky na požár v krvi a opojit jí Řím, a tak ještě nikdy neslibovalo být krveprolití tak velkolepé.

Rozdychtěný lid pomáhal vigilům a praetoriánům křesťany honit. Nebyla to těžká věc, protože celé velké skupiny křesťanů, které ještě tábořily s ostatním obyvatelstvem v zahradách, vyznávaly hlasitě svou víru.

Když je obkličovali, klekali a za zpěvu písní se dávali bez odporu zajmout. Avšak jejich trpělivost jen ještě rozdmychávala hněv lidu, který nechápal její zdroj a považoval ji za houževnaté a zatvrzelé setrvávání ve zločinu. Pronásledovatelů se zmocnilo šílenství. Stávalo se, že chátra vytrhávala křesťany praetoriánům z rukou a rozsápala je vlastníma rukama; ženy vlekli vojáci do vězení za vlasy, dětem rozbíjeli hlavičky o kameny. Tisíce lidí probíhalo za strašného vytí ve dne v noci ulicemi. Hledali oběti v troskách, v komínech a ve sklepech. Před věznicemi byly kolem ohňů a sudů s vínem pořádány bakchické hostiny a tance.

Za večerů poslouchal lid u vytržení hromový řev šelem, ozývající se po celém městě. Vězení byla přeplněna tisíci lidmi a chátra a praetoriáni přiváděli dennodenně nové oběti. Soucit zmizel. Zdálo se, že lidé zapomněli mluvit a v divoké nepříčetnosti si zapamatovali jenom jeden výkřik: “Křesťany lvům!” Pak přišly horké dny a noci tak dusné, jakých nebylo dosud pamětníka: vzduch jako by byl nasáklý šílenstvím, krví a zločinem.

A oné dovršené míře krutosti odpovídala na druhé straně dovršená míra touhy po mučednictví. Vyznavači Krista šli na smrt dobrovolně anebo ji dokonce vyhledávali, dokud jim v tom nezabránily přísné rozkazy představených. Na jejich příkaz se křesťané začali scházet už jen za městem, v katakombách na Appijské silnici a na předměstských vinicích, které patřily křesťanským patriciům, z nichž nebyl dosud uvězněn nikdo. Na Palatinu věděli velmi dobře, že ke Kristovým vyznavačům patří i Flavius i Domitilla i Pomponia Graecina i Cornelius Pudens i Vinicius; caesar se však bál, že si lůza nedá namluvit, že tito lidé podpálili Řím.

A protože mu šlo především o to, aby přesvědčil lid, odložil trest a pomstu na pozdější dobu. Ostatní se domnívali, že tyto patricie zachránil vliv Akté. Byla to klamná domněnka. Petronius, když se rozešel s Viniciem, šel sice k Akté, aby požádal o pomoc pro Lygii, ale Akté mu mohla nabídnout jen slzy, protože žila zapomenuta a v bolesti a trpěli ji tu jen proto, že nešla na oči ani caesarovi ani Poppaei.

Navštívila však přesto Lygii ve vězení, přinesla jí šatstvo a jídlo, ale především ji tím ještě více ochránila před potupením vězeňskými strážci, kteří byli ostatně už předtím podplaceni Viniciem.

Avšak Petronius, nemoha jednak zapomenout, že nebýt jeho a jeho nápadu, aby byla Lygie odňata Aulům, nebyla by teď pravděpodobně ve vězení, a jednak touže po tom, aby vyhrál svou hru s Tigellinem, nešetřil času ani námahy. V posledních několika dnech se setkal se Senekou, s Domitiem Afrem, s Crispinillou, jejímž prostřednictvím chtěl zapůsobit na Poppaeu, s Terpnem, s Diodorem, s hezkým Pythagorem a nakonec i s Aliturem a Paridem, jimž caesar obyčejně nic neodepřel. Prostřednictvím Chrysothemidy, která teď byla Vatiniovou milenkou, usiloval dokonce i o jeho podporu a nešetřil při tom sliby a penězi ani pro něho, ani pro ostatní.

Ale veškeré úsilí se míjelo účinkem. Seneca, který si sám nebyl jist svým zítřkem, začal se mu vykrucovat, že křesťané, i kdyby nakrásně Řím nebyli zapálili, musí být v jeho zájmu stejně vyhubeni, zkrátka ospravedlňoval to, co se stane, zájmem státu. Terpnos a Diodoros vzali peníze, ale neudělali za ně nic. Vatinius žaloval caesarovi, že se ho snažili podplatit. Jediný Aliturus, který byl zpočátku naladěn proti křesťanům nepřátelsky, ale který je teď začínal litovat, odvážil se zmínit před caesarem o uvězněném děvčeti a prosit za ně, avšak dostalo se mu jen této odpovědi:

“Domníváš se snad, že mám menšího ducha než Brutus, který v zájmu Říma neušetřil ani vlastní syny?”

A když Aliturus opakoval tuto odpověď Petroniovi, ten řekl: “Jestliže už našel přirovnání s Brutem, pak není záchrany.”

Bylo mu však líto Vinicia a zmocňovaly se ho obavy, aby si Vinicius nesáhl na život. “Teď,” říkal si v duchu, “drží ho ještě úsilí, které vynakládá, aby ji zachránil, pohled na ni, ba i jeho vlastní bolest, ale jakmile zklamou všechny prostředky, jakmile zhasne poslední jiskřička naděje, pak – u Kastora! – nepřežije ji a nalehne na meč.” Petronius chápal dokonce lépe to, že člověk může takto skončit, než to, že člověk může tak milovat a trpět. Zatím podnikal Vinicius vše, nač se zmohl jeho rozum, aby zachránil Lygii. I on navštěvoval augustiány; on, kdysi tak hrdý, žebral teď o jejich pomoc. Vitelliovým prostřednictvím slíbil Tigellinovi své sicilské statky a vše, nač si Tigellinus vzpomene. Avšak Tigellinus, nechtěje si pravděpodobně znepřátelit Augustu, odmítl. Jít k samému caesarovi, obejmout mu kolena a prosit jej, to by nevedlo k ničemu. Vinicius chtěl sice udělat i to, ale když o jeho úmyslu uslyšel Petronius, zeptal se:

“A jestliže tě odmítne, jestliže odpoví vtipem anebo ničemnou vyhrůžkou, co uděláš potom?”

Viniciův obličej se po těchto slovech stáhl bolestí a vztekem a ze zaťatých čelistí se ozvalo skřípění.

“Ano!” řekl Petronius. “Proto tě od toho zrazuji.

Uzavřeš si všechny cesty k záchraně!”

Vinicius se však ovládl, a přejížděje si dlaní po čele, pokrytém studeným potem, řekl:

“Ne! Ne! Jsem křesťan!”

“A zapomínáš na to, jako například před chvílí.

Máš právo zahubit sebe, ale ne ji. Nezapomeň, čím prošla před smrtí Seianova dceruška.”

Jeho slova nebyla docela upřímná, šlo mu totiž více o Vinicia než o Lygii. Ale věděl, že ničím ho neodradí od nebezpečného kroku tak, jako když ho upozorní, že by mohl přivodit neodvolatelnou záhubu Lygii.

Měl ostatně pravdu, protože na Palatinu předvídali příchod mladého tribuna a učinili patřičná bezpečnostní opatření.

Viniciova bolest však předčila vše, co mohou snést lidské síly. Od chvíle, kdy byla Lygie uvržena do vězení a kdy na ni padla záře příštího mučednictví, nejenže ji začal milovat stokrát silněji, nýbrž začal jí v duchu vzdávat téměř náboženskou úctu, jako by to byla nějaká nadpozemská bytost. A teď, při pomyšlení, že musí tuto milovanou a zároveň svatou bytost ztratit a že ji kromě smrti může stihnout mučení strašnější než sama smrt, krev mu stydla v žilách, duše se měnila v jediný sten, smysly se mu mátly. V některých okamžicích měl dojem, že má lebku plnou ohně, který ji spálí nebo roztrhne. Přestal chápat, co se vlastně děje, nechápal, proč Kristus, onen milosrdný Kristus, Bůh, nejde na pomoc svým vyznavačům, proč se začouzené zdi Palatinu nepropadnou do země a proč se s nimi nepropadne i Nero, augustiáni, praetoriánský tábor a celé to zločinné město. Domníval se, že není možné, ba že není vůbec myslitelné, aby se to nestalo, a že všechno to, nač se dívají jeho oči, čím se bortí jeho duše a úpí srdce, je jenom sen. Avšak řev zvířat mu říkal, že je to skutečnost. Údery seker, pod nimiž rostly arény, mu říkaly, že je to skutečnost, a potvrzovalo ji i vytí lidu i přeplněná vězení. V takových chvílích se v něm lámala víra v Krista a to byla nová muka, snad ze všech nejstrašnější.

A k tomu ke všemu mu říká Petronius:

“Nezapomeň, čím prošla před smrtí Seianova dceruška.”

KAPITOLA 10

Všecko zklamalo. Vinicius se ponížil natolik, že hledal podporu u Neronových a Poppaeiných propuštěnců, ba i otroků, přeplácel jejich hubené sliby a bohatými dárky si získával jejich přízeň. Vyhledal prvního Augustina manžela, Rufia Crispina, a vymohl na něm dopis; daroval svou villu v Antiu Poppaeinu synovi z prvního manželství Rufiovi, ale jen tím rozhněval caesara, který nevlastního syna nenáviděl. Po zvláštním poslu poslal dopis druhému Poppaeinu manželovi, Othonovi, do Hispanie a nabízel mu celé své jmění i sebe samého. Konečně si však uvědomil, že je tím lidem jenom pro smích a že kdyby byl předstíral, že mu do Lygiina uvěznění nic není, byl by ji asi spíše osvobodil.

Totéž si uvědomil Petronius. Zatím míjel den za dnem. Amfiteátry byly dostavěny. Rozdávaly se už tessery, známky, které opravňovaly ke vstupu na ludus matutinus. Tentokrát se však “ranní hry” měly pro neslýchané množství obětí protáhnout na dny, týdny, ba měsíce. Nikdo už nevěděl, kam s křesťany. Věznice byly nabité a řádila v nich horečka. Puticuli, sklepení, v nichž byli křesťané hromadně vězněni, už pomalu nestačila. Vznikly obavy, aby se nemoci nerozšířily na celé město, a proto se na Palatinu rozhodli spěchat.

Všechny tyto zprávy se dostávaly k Viniciovu sluchu a zhášely v něm poslední záblesky naděje. Dokud byl čas, mohl se kojit iluzemi, že něčeho ještě přece jen dosáhne, ale teď nebyl před ním už ani čas. Hry měly začít. Lygie se mohla co nevidět octnout v cirkovém cuniculu, odkud se vycházelo už jen do arény. Vinicius, nevěda, kam ji osud a kruté násilí zanesou, začal obcházet všechny cirky, podplácet strážce a ošetřovatele zvěře, žádaje od nich věci, které nemohli splnit.

Někdy se přistihoval při tom, že se snaží už jen o to, aby jí udělal smrt méně strašnou, a v takových okamžicích cítil, že místo mozku má v lebce žhavé uhlí.

Ostatně nehodlal ji přežít a rozhodl se, že zahyne zároveň s ní. Ale obával se, že bolest v něm spálí život dříve, než strašlivý den nadejde. Jeho přátelé i Petronius se také domnívali, že království stínů se před ním otevře každým dnem. Obličej Viniciovi zčernal a podobal se voskovým maskám v larariích. V jeho tazích zkameněl úžas, jako kdyby nechápal, co se stalo a co se ještě může stát. Když s ním někdo mluvil, zvedal mimoděkým pohybem ruce k hlavě, a svíraje si dlaněmi skráně, hleděl na mluvícího překvapeným a tázavým pohledem. Noci trávíval spolu s Ursem před Lygiinými dveřmi ve vězení, a jestliže ho poslala domů, aby si odpočal, vracel se k Petroniovi a procházel se až do rána po atriu. Často jej otroci nacházeli, jak klečí, ruce vztaženy vzhůru, anebo leží obličejem k zemi. Modlil se ke Kristovi, protože to byla jeho poslední naděje.

Vše ostatní zklamalo. Lygii mohl zachránit už jen zázrak, proto tloukl Vinicius čelem o kamenné dlaždice a prosil o zázrak.

Tolik si však ještě uvědomoval, že Petrova modlitba znamená více než jeho. Petr mu slíbil Lygii, Petr ho pokřtil, Petr sám dělá zázraky, ať ho tedy zachrání a pomůže mu.

A jedné noci se ho vydal hledat. Křesťané, kterých teď zůstalo už nemnoho, ho pečlivě skrývali dokonce jedni před druhými, aby ho snad někdo, kdo nemá pevného ducha, mimoděk nebo úmyslně nezradil.

V tom všeobecném zmatku a hrůze ztratil Vinicius, který byl nadto zcela zaujat úsilím o Lygiino vysvobození, apoštola z očí, takže od doby svého křtu setkal se s ním sotva jednou, ještě před začátkem pronásledování. Když však zašel k onomu fossorovi, v jehož domku byl pokřtěn, dozvěděl se od něho, že na vinici, jejímž majitelem je Cornelius Pudens a která leží za Porta Salaria, bude se konat shromáždění křesťanů. Fossor se uvolil, že tam Vinicia zavede, a ujišťoval ho, že na shromáždění Petra jistě najdou. Vyšli za soumraku, dostali se za hradby a šli úvozy zarostlými třtinou, až přišli na vinici, ležící na opuštěném, divoce vyhlížejícím místě. Shromáždění se konalo v kůlně, v níž se jinak lisovalo víno. U vchodu dolétl k Viniciovu sluchu šumot modlitby, a když vstoupil dovnitř, spatřil v mdlém světle lucerniček několik desítek klečících postav, pohroužených do modlitby. Odříkávali jakousi litanii; sbor mužských a ženských hlasů opakoval co chvíli: “Kriste, smiluj se!” Hluboký, drásavý smutek a bolest chvěly se v hlasech.

Petr tam byl. Klečel vpředu, před dřevěným křížem přibitým na stěnu kůlny, a modlil se. Vinicius poznal už z dálky jeho bílé vlasy a zvednuté ruce. První myšlenkou mladého patricia bylo projít zástupem, vrhnout se apoštolovi k nohám a volat: “Pomoz!” Ale snad slavnostnost modlitby, snad slabost podlomila pod ním kolena, takže hned u vchodu poklekl a volal sténavě a s pevně sevřenýma rukama: “Kriste, smiluj se!” Kdyby byl docela při smyslech, byl by pochopil, že nejen v jeho prosbě se ozývá sten a že nejen on sem přinesl svou bolest, svůj smutek a svou úzkost. Nebyla na tomto shromáždění ani jedna lidská duše, která by nebyla ztratila nade vše drahé bytosti. A teď, když nejhorlivější a nejodvážnější vyznavači byli již uvrženi do vězení, když se každý okamžik rozlétaly nové zprávy o pohanách a mukách, jimiž ve vězeních trpěli, když hrůza katastrofy předčila všechny předpoklady, když zůstala už jen tato hrstka, nebylo v ní ani jedno srdce, které by se ve své víře nebylo zarazilo a neptalo se v pochybnostech: Kde je Kristus? A proč dovoluje, aby zlo bylo mocnější než Bůh?

Ale teď ho ještě zoufale prosili o milosrdenství, protože v každé duši doutnala ještě jiskérka naděje, že přijde, smete zlo, uvrhne do propasti Nerona a ujme se vlády nad světem… Ještě hleděli k nebi, ještě naslouchali, ještě se modlili, chvějíce se očekáváním. I Vinicia, čím častěji opakoval “Kriste, smiluj se!”, zmocňovalo se nadšení, stejné jako kdysi ve fossorově chatrči.

Vždyť tady volají Boha z hloubek, z propasti své bolesti, volá ho Petr, musí se tedy co nevidět rozestoupit nebe, země se zachvěje v základech a sestoupí On, v nesmírném světle, s hvězdami u nohou, milosrdný, ale zároveň strašný, povýší všechny své věrné a rozkáže propastem, aby pohltily pronásledovatele.

Vinicius si zakryl obličej rukama a klesl k zemi.

Pojednou jej obklopilo ticho, jako by strach uzamkl v ústech všech přítomných další volání. A jemu se zdálo, že se musí, musí něco stát, že nadchází okamžik zázraku. Byl si jist, že až se zvedne a otevře oči, spatří jas, od něhož slepnou oči smrtelníků, a uslyší hlas, od něhož umdlévají srdce.

Ale ticho trvalo dále. Nakonec je přerušil ženský vzlykot.

Vinicius se zvedl a zahleděl se užaslým zrakem před sebe.

Místo nadpozemských září mihotaly v kůlně skomíravé plaménky lucerniček a měsíční paprsky, padající sem otvorem ve střeše, naplňovaly prostor stříbrným svitem. Lidé klečící vedle Vinicia zvedali mlčky slzami zalité oči ke kříži; tu a tam se ozval další vzlykot a zvenčí sem doléhaly opatrné hvizdy hlídek. Vtom Petr vstal, otočil se ke shromážděným a řekl:

“Děti, pozvedněte srdce ke Spasiteli našemu a obětujte mu své slzy.”

A zmlkl.

Pojednou se ozval ženský hlas, plný smutného žalování a bezmezné bolesti:

“Já, vdova, měla jsem jediného syna, který mě živil… Vrať mi ho, pane!”

Opět nastala chvíle ticha. Petr stál před klečícími lidmi, starý, ustaraný, a připadal jim v tomto okamžiku jako ztělesněné stáří a bezmocnost.

Vtom začal žalovat druhý hlas:

“Katané zneuctili mé dcerušky a Kristus to dovolil!”

Pak třetí:

“Zůstala jsem sama s dětmi, a až mě polapí, kdo jim dá chléb a vodu?”

Pak čtvrtý:

“Lina, kterého nechali napřed na pokoji, teď odvedli a položili na mučidla, pane!”

Pak pátý:

“Až se vrátíme domů, pochytají nás praetoriáni.

Nevíme, kam se skrýt.”

“Běda nám! Kdo nás ochrání?”

A tak zněla nočním tichem žaloba za žalobou. Starý rybář přivřel oči a potřásal svou bílou hlavou nad touto lidskou bolestí a úzkostí. A opět bylo ticho, jen hlídky lehounce pohvizdovaly za kůlnou.

Vinicius opět vyskočil, chtěje se prodrat shromážděním k apoštolovi a požádat ho o záchranu, ale pojednou spatřil před sebou jakoby propast a pohled na ni mu ochromil nohy. Co se stane, jestliže apoštol přizná svou bezmocnost, jestliže potvrdí, že římský caesar je mocnější než Kristus Nazaretský? Při tom pomyšlení mu úděsem vstaly vlasy na hlavě, protože pocítil, že pak by se do oné propasti zřítily nejen zbytky jeho naděje, nýbrž i on sám, i jeho Lygie, i jeho láska ke Kristovi, i jeho víra a vše, čím žije, a že by pak zůstala jen smrt a noc, bezbřehá jako moře.

Mezitím však začal Petr mluvit hlasem zpočátku tak tichým, že jej bylo sotva slyšet:

“Děti moje! Na Golgatě jsem viděl, jak Boha přibíjejí na kříž. Slyšel jsem kladiva a viděl jsem, jak kříž postavili, aby zástupy viděly smrt Syna člověka…”

“…A viděl jsem, jak mu probodli bok a jak zemřel. A tehdy, vraceje se od kříže, volal jsem pln bolesti stejně jako vy: ,Běda! Běda! Pane! Ty jsi Bůh! Proč jsi to dopustil, proč jsi zemřel a proč jsi nám naplnil srdce bolestí, nám, kdož jsme věřili, že přijde království Tvé…’

A on, Pán náš a Bůh náš, vstal třetího dne z mrtvých a byl mezi námi, dokud ve velikém světle nevstoupil do království svého…

A my, poznavše malou víru svou, upevnili jsme se ve svých srdcích a od té doby rozséváme setbu Jeho…”

Po těch slovech otočil hlavu tam, odkud se ozvala první žaloba, a rozhovořil se, teď už silnějším hlasem:

“Proč si stěžujete?… Sám Bůh se podrobil mučení a smrti, a vy chcete, aby vás před ní ochránil? Malověrní! Zda jste pochopili jeho učení? Což vám slíbil jen tento jediný život? Hle, přichází k vám a praví vám:

,Pojďte po cestě mé!’ Hle, pozvedá vás k sobě, ale vy se chytáte země rukama svýma, volajíce: ,Pane, zachraň nás!’ Já, prášek před Bohem, ale před vámi apoštol a náměstek boží, pravím vám ve jménu Krista: Před vámi není smrt, ale život, ne mučení, ale nekonečné radosti, ne slzy a pláč, ale zpěv, ne otroctví, ale kralování! Já, apoštol boží, pravím tobě, vdovo: Syn tvůj nezemře, nýbrž narodí se ve slávě do života věčného a ty budeš s ním! Tobě, otče, jemuž katané zneuctili nevinné dcerušky, slibuji, že je najdeš bělejší než lilie hebronské! Vám, matky, které oddělí od sirot, vám, kdož ztratíte otce, vám, kdož naříkáte, vám, kdož se budete dívat na smrt svých milovaných, vám, zarmoucení, nešťastní, bázliví, i vám, kdož máte zemřít ve jménu Kristově, pravím, že se probudíte jako ze spánku do šťastného bdění, jako z noci do dne. Ve jménu Kristově, sejdiž bělmo z očí vašich a rozhořtež se srdce vaše!”

Po těchto slovech pozvedl ruku jako na rozkaz a oni všichni ucítili novou krev v žilách a zároveň mráz v kostech, protože před nimi nestál už vetchý a ustaraný stařec, nýbrž silný člověk, který bral jejich duše a pozvedal je z prachu a úzkosti.

“Amen!” zvolalo několik hlasů.

A Petrovy oči žhnuly víc a více a sálala z něho síla, sálala z něho majestátnost, sálala z něho svatost. Hlavy se před ním sklonily a on, když doznělo “amen”, pokračoval:

“Sijte v pláči, abyste sklízeli v radosti. Proč se bojíte moci zlého? Nad zemí, nad Římem, nade zdmi měst vládne Pán, který se usídlil ve vás. Kameny zvlhnou slzami, písek nasákne krví, jámy budou naplněny vašimi těly, ale já pravím vám: Vy jste vítězové! Pán kráčí, aby si podmanil toto město zločinu, tyranství a pýchy, a vy jste vojskem jeho! A tak jako on sám vykoupil mukami a smrtí hříchy světa, tak nyní chce, abyste vy vykoupili mukami a krví tu peleš lotrovskou!

Toto vám oznamuje prostřednictvím mých úst.”

A rozpřáhl ruce a obrátil oči vzhůru. Shromážděným takřka umlkla srdce v hrudích, protože ucítili, že jeho zrak vidí něco, co nemohou spatřit jejich zřítelnice smrtelníků.

Tvář se mu změnila a zalila se jasem a on hleděl vzhůru chvíli mlčky, jako by oněměl nadšením, ale pak uslyšeli jeho hlas:

“Přišel jsi, Pane, a ukazuješ mi cestu svou! Jak to, ó Kriste! Nikoli v Jeruzalémě, ale zde v tomto sídle satanově chceš založit sídlo své? Zde, z těchto slz a z této krve chceš vystavět chrám svůj? Zde, kde dneska vládne Nero, má stanout věčné království tvé?

Ó Pane, Pane! A přikazuješ těm bázlivým zde, aby z kostí svých postavili základy Siónu světa, a duši mé přikazuješ, abych se ujal vlády nad ním a nad národy vší země? Hle, vyléváš zdroj síly na slabé, aby se stali silni, hle, přikazuješ mi pást ovečky tvé až do skonání věků… Buď pochválen v úradcích svých, ty, jenžto přikazuješ vítězit! Hosanna! Hosanna!”

Ti, kdož se báli, povstali, do těch, kdož pochybovali, vlila se proudem víra. Některé hlasy zvolaly sborem:

“Hosana!”, jiné “Pro Christo!” a pak nastalo mlčení.

Jasné letní blesky ozařovaly vnitřek kůlny i obličeje zbledlé vzrušením.

Petr, uchvácen viděním, modlil se ještě dlouho, ale konečně se vzpamatoval, otočil svou nadšenou, rozjasněnou tvář ke shromážděným a řekl:

“Tak jako Pán dal vám zvítězit nad vašimi pochybnostmi, tak i vy nyní jděte vítězit ve jménu jeho!”

A třebaže už věděl, že křesťané zvítězí, třebaže věděl, co vyroste z jejich krve a slz, přesto se mu hlas zachvěl dojetím, když je žehnal křížem a pravil:

“A teď vám žehnám, děti mé, na muka, na smrt, na věčnost!”

Avšak oni se shlukli kolem něho a volali: “My jsme již připraveni, ale ty, svatá hlavo, se chraň, protože ty jsi zástupce boží, který spravuje Kristův řád!”

A při těchto slovech se chytali jeho roucha a on jim kladl ruce na hlavy a žehnal každému zvlášť, tak jako otec žehná dětem, když je posílá na dalekou cestu.

Hned potom začali vycházet z kůlny, protože spěchali domů a odtamtud do věznic a do arén. Jejich myšlenky se odpoutaly od země, duše se rozlétly k věčnosti a oni šli jako ve snu anebo u vytržení postavit sílu, která byla v nich, proti síle krutosti “šelmy”.

Apoštola se ujal Nereus, Pudentův sluha, a vedl ho pěšinou, skrytou ve vinici, do svého domu. Avšak jasnou nocí je sledoval Vinicius, a když konečně došli k Nereově domku, vrhl se znenadání apoštolovi k nohám.

Apoštol ho poznal a zeptal se:

“Čeho si žádáš, synu?”

Ale po tom, co slyšel v kůlně, neodvažoval se ho Vinicius už o nic prosit. Objal jen oběma rukama jeho chodidla a s pláčem k nim přitiskl čelo, prose tak o smilování.

A apoštol řekl:

“Vím. Vzali ti dívku, kterou sis zamiloval. Modli se za ni.”

“Pane!” zasténal Vinicius a objal ještě pevněji apoštolovy nohy. “Pane! Já jsem jen nízký červ, ale ty jsi znal Krista, ty jej pros, ty se za ni přimluv!”

A chvěl se bolestí jako list a bil čelem o zem, protože poznal apoštolovu moc a věděl, že on jediný může mu vrátit Lygii.

Petra dojala ta bolest. Vzpomněl si, jak kdysi i Lygie, vyplísněna Crispem, ležela stejně u jeho nohou a žebrala o slitování. Vzpomněl si, jak ji zvedl a začal ji těšit, a tak zvedl teď i Vinicia.

“Synu,” řekl, “budu se za ni modlit, ale ty pomni, co jsem říkal tamtěm, kteří pochybovali: že sám Bůh prošel mučednickou smrtí na kříži; a pomni, že po tomto životě začíná jiný život, věčný.”

“Já vím! Slyšel jsem,” odpověděl Vinicius, lapaje zsinalými rty po vzduchu, “ale pohleď, pane … nemohu! Jestliže je zapotřebí krve, pros Krista, aby si vzal mou… Jsem voják. Ať mi zdvojnásobí, ztrojnásobí muka předurčená pro ni, já je vydržím! Ale ji ať zachrání! Je to ještě dítě, pane, a Bůh je mocnější než caesar, věřím v to! Je mocnější! Ty sám jsi ji měl rád.

Tys nám požehnal! Je to ještě nevinné dítě!”

Tu se opět sklonil, přitiskl obličej k Petrovým kolenům a opakoval:

“Ty jsi znal Krista, pane! Tys ho znal! On tě vyslyší! Přimluv se za ni!”

A Petr přivřel víčka a vroucně se modlil.

Blýskání na časy začalo opět ozařovat oblohu. Vinicius se zahleděl v jeho světle na apoštolovy rty, očekávaje z nich rozhodnutí o životě nebo smrti. V tom tichu bylo slyšet křepelky, pokřikující na sebe po vinicích, a dutý, vzdálený zvuk mlýnů u Via Salaria.

“Vinicie,” zeptal se konečně apoštol, “věříš?”

“Pane, což bych sem byl jinak přišel?” odpověděl Vinicius.

“Věř tedy až do konce, protože víra hory přenáší.

A tak, i kdybys viděl tu dívku pod katovým mečem anebo ve lví tlamě, ještě věř, že ji Kristus může zachránit. Věř a modli se k němu a já se budu modlit s tebou.”

Pak zvedl obličej k obloze a zvolal hlasitě:

“Kriste milosrdný, shlédni na toto utrápené srdce a potěš je! Kriste milosrdný, zmírni vichr, ať je jemný jako vlna jehňátka! Kriste milosrdný, jenžto jsi prosil Otce, aby odňal hořký kalich od tvých úst, odejmi jej od úst tohoto služebníka svého! Amen!”

A Vinicius, vztahuje ruce k hvězdám, řekl vzlykaje:

“Kriste! Já patřím tobě! Vezmi si mne místo ní!”

Na východě se začala bělat obloha.

KAPITOLA 11

Vinicius šel od apoštola do vězení se srdcem obrozeným nadějí. Kdesi hluboko v duši křičelo zoufalství a úděs, ale on tyto hlasy v sobě tlumil. Zdálo se mu nemožné, že by přímluva božího zástupce a síla jeho modlitby měly zůstat bez účinku. Bál se nedoufat, bál se pochybovat. “Budu věřit v jeho milosrdenství,” říkal sám sobě, “i kdybych ji uviděl ve lví tlamě.” A třebaže se v něm chvělo srdce a studený pot mu zaléval skráně, věřil. Každý tep jeho srdce byl teď modlitbou. Začínal chápat, že víra hory přenáší, protože v sobě pocítil podivnou sílu, kterou si předtím neuvědomoval. Zdálo se mu, že touto silou se mu podaří vykonat i takové věci, které nebyly ještě včera v jeho moci. A kdykoliv v jeho duši zasténalo ještě zoufalství, vzpomněl si na onu noc a na tu svatou stařeckou tvář, obrácenou v modlitbě vzhůru k nebi. “Ne! Kristus nezamítne prosbu svého prvního učedníka a pastýře svého stáda! Kristus ji nezamítne a já neupadnu v pochybnosti.”

A běžel do vězení jako zvěstovatel dobré noviny.

Ale tu ho čekala neočekávaná věc.

Praetoriánské stráže, které se střídaly před Mamertinským vězením, znaly ho už všechny a obyčejně mu nedělaly sebemenší potíže, avšak tentokrát se řetěz neotevřel. Místo toho přistoupil k němu setník a řekl:

“Promiň, urozený tribune, ale máme dnes rozkaz nikoho nevpouštět.”

“Rozkaz?” opakoval blednoucí Vinicius.

Voják naň soucitně pohlédl a odpověděl:

“Ano, pane. Caesarův rozkaz. Ve vězení je mnoho nemocných a je možné, že se caesar obává, aby návštěvníci neroznesli nákazu po městě.”

“Ale ty jsi říkal, že rozkaz je jenom pro dnešek?”

“V poledne se střídají stráže.”

Vinicius zmlkl a obnažil hlavu, protože se mu zdálo, že pilleolus, který mu ji kryje, je z olova.

Vtom přistoupil voják ještě blíže a řekl ztlumeným hlasem:

“Uklidni se, pane. Stráže a Ursus nad ní bdí.”

Po těchto slovech se sklonil a dlouhým galským mečem nakreslil v okamžiku na kamennou desku podobu ryby.

Vinicius naň zkoumavě pohlédl.

“…a jsi praetoriánem?…”

“Dokud se neoctnu tam,” odpověděl voják a ukázal na vězení.

“I já vyznávám Krista.”

“Pochváleno budiž jeho jméno! Vím, pane. Do vězení tě pustit nemohu, ale jestliže napíšeš dopis, odevzdám jej strážcům.”

“Děkuji ti, bratře.”

Stiskl vojákovi ruku a odešel. Pilleolus ho už netížil jako olovo. Ranní slunce vystoupilo nad vězeňské zdi a s jeho přibývajícím jasem začala do Viniciova srdce proudit opět naděje. Tento voják, křesťan, byl pro něho jakoby novým svědectvím Kristovy moci. Po chvíli se zastavil, zahleděl se na růžové obláčky vznášející se nad Kapitolem a nad chrámem Jova Statora a řekl:

“Neviděl jsem ji dnes, Pane, ale věřím ve tvé milosrdenství.”

Doma na něho čekal Petronius, který si jako obvykle “dělal z noci den” a teprve před chvílí se vrátil.

Stačil se však už vykoupat a natřít se mastmi před spánkem.

“Mám pro tebe novinky,” řekl. “Byl jsem dnes u Tullia Seneciona a byl tam i caesar. Nevím, co to Augustu napadlo, že s sebou přivedla malého Rufia…

Snad proto, aby svou roztomilostí obměkčil caesarovo srdce. Avšak unavené dítě naneštěstí při předčítání usnulo, tak jako kdysi Vespasianus. Když to Ahenobarbus viděl, mrštil po něm pohárem a těžce je zranil.

Poppaea omdlela a všichni slyšeli, jak caesar řekl:

,Mám už dost toho levobočka!’ A to, jak víš, znamená tolik co smrt!”

“Hněv boží visí nad Augustou,” odpověděl Vinicius. “Ale proč mi to povídáš?”

“Povídám ti to proto, že tebe i Lygii pronásledoval Poppaein hněv a že teď, když je zaměstnána vlastním neštěstím, upustí snad od pomsty a dá se snadněji uprosit. Uvidím se s ní dneska večer a promluvím s ní.”

“Děkuji ti. Zvěstuješ mi dobrou zprávu.”

“A ty se vykoupej a odpočiň si. Máš úplně siné rty a je z tebe už jen stín.”

Avšak Vinicius se zeptal:

“Neříkali tam, kdy se bude konat první ludus matutinus?”

“Za deset dnů. Ale napřed vezmou jiná vězení.

Čím více budeme mít času, tím lépe. Není ještě všechno ztraceno.”

A říkaje to, sám tomu nevěřil, protože věděl dobře, že jestliže caesar, odpovídaje na Aliturovu prosbu, našel skvěle znějící odpověď, v níž se srovnával s Brutem, není už pro Lygii záchrany. Ze soucitu také zatajil, co slyšel u Seneciona, že totiž caesar a Tigellinus se rozhodli vybrat si pro sebe a pro přátele nejkrásnější křesťanské panny a před mučením je zneuctít; zbytek pak chtěli vydat v den her napospas praetoriánům a bestiariům.

Věda, že Vinicius nechce za nic na světě Lygii přežít, záměrně zatím posiloval naději v jeho srdci, jednak ze soucitu k němu, jednak proto, že tomuto estétovi šlo také o to, aby Vinicius, má-li už zemřít, zemřel krásný, a ne se zničeným obličejem, zčernalým bolestí a probdělými nocemi.

“Povím dnes Augustě,” řekl, “asi toto: ,Zachraň Viniciovi Lygii a já zachráním pro tebe Rufia.’ A budu o tom opravdu uvažovat. Jediné slovo, řečené ve vhodném okamžiku Ahenobarbovi, může totiž někoho buď zachránit, nebo zahubit. V nejhorším získáme aspoň čas.”

“Děkuji ti,” řekl ještě jednou Vinicius.

“Nejlépe mi poděkuješ, jestliže se najíš a odpočineš si. U Athény! Odysseus myslil na spánek a na jídlo i v největším nebezpečí. Strávil jsi prý celou noc ve vězení?”

“Ne,” odpověděl Vinicius. “Chtěl jsem jít do vězení teď, ale přišel rozkaz, aby nikoho nevpouštěli dovnitř.

Pozeptej se, Petronie, platí-li ten rozkaz jenom pro dnešek, anebo až do dne, kdy začnou hry.”

“Zeptám se na to dneska v noci a zítra ráno ti řeknu, na jak dlouho a proč byl rozkaz vydán. Ale teď, i kdyby Hélios měl zármutkem sestoupit do kimmerských krajů, jdu spát a ty to udělej také.”

A rozešli se. Avšak Vinicius šel do knihovny a dal se do psaní dopisu Lygii.

Když skončil, donesl ho sám k vězení a dal jej do rukou křesťanskému setníkovi, který s ním ihned odešel dovnitř. Za chvíli se vrátil s pozdravy od Lygie a se slibem, že ještě dnes vynese z vězení její odpověď.

Vinicius se však nechtěl vracet domů, a tak si sedl na kámen a čekal na Lygiin dopis. Slunce vystoupilo na obloze už vysoko a po Clivu Argentariu proudily na Forum – jako obvykle – davy lidí. Prodavači vyvolávali své zboží; věštci nabízeli chodcům své služby; občané kráčeli důstojným krokem k rostrům, chtějíce si poslechnout příležitostné řečníky anebo protřást spolu nejnovější události. Jak se vedro zvětšovalo, zástupy zahalečů se postupně uchylovaly pod portiky chrámů, odkud vzlétala co chvíli za hlasitého třepotání křídel celá hejna holubů, svítících ve slunečním jasu a v modrém vzduchu bílým peřím.

Přemíra světla, ruch, teplo a nesmírná únava způsobily, že se Viniciovi začala klížit víčka. Jednotvárné výkřiky chlapců hrajících kousek vedle móru a odměřené kroky vojáků jej ukolébávaly. Několikrát ještě zvedl hlavu a pohlédl na vězení, ale pak ji opřel o kamenný výstupek, vzdychl jako dítě usínající po dlouhém pláči a usnul.

A hned ho přepadly sny. Zdálo se mu, že jde v noci neznámou vinicí a nese v náručí Lygii a že před nimi jde Pomponia Graecina s kahancem v ruce a svítí jim.

Z dálky volal za nimi jakýsi hlas, jakoby Petroniův:

“Vrať se!” Avšak on nedbal toho volání a šel dále za Pomponií, až došli k chatrči, na jejímž prahu stál apoštol Petr. Vinicius mu ukázal Lygii a řekl: “Jdeme z arény, pane, ale nemůžeme ji probudit, probuď ji ty.” Ale Petr odpověděl: “Kristus sám ji přijde probudit!”

Pak se mu obrazy začaly plést. Viděl ve snu Nerona a Poppaeu, držící na rukou malého Rufia se zakrváceným čelem, které Petronius omýval, pak Tigellina, jak posypává popelem stoly, plné drahocenného jídla, a Vitellia, jak tyto pokrmy pojídá, a spoustu jiných augustiánů, ležících u hostiny. On sám ležel vedle Lygie; ale mezi stoly se procházeli lvi, jimž kapala z plavých vousů krev. Lygie ho prosila, aby ji odtud odvedl, ale jeho se zmocnila tak strašná bezmocnost, že se nemohl ani pohnout. Pak nastal v jeho snech ještě větší zmatek a konečně se všechno propadlo v úplnou tmu.

Z hlubokého spánku ho probudil teprve sluneční žár a výkřiky, které se ozvaly hned vedle místa, kde seděl. Vinicius si protřel oči: ulice se hemžila lidmi, avšak dva běžci ve žlutých tunikách rozráželi dvěma třtinami dav a křičeli, dělajíce místo pro nádhernou lektiku, kterou nesli čtyři silní egyptští otroci.

V lektice seděl člověk v bílém rouchu; do obličeje mu nebylo dobře vidět, protože těsně před očima držel svitek papyru a horlivě něco četl.

“Místo pro urozeného augustiána!” volali běžci.

Ulice byla však tak plná, že se lektika musila na chvíli zastavit. Tu augustián vzhlédl netrpělivě od svého papyru, vystrčil hlavu a křičel:

“Rozehnat ty ničemy! Rychleji!”

Vtom si však všiml Vinicia. Vtáhl hlavu dovnitř a rychle zvedl k očím papyrový svitek.

Vinicius si přejel dlaní čelo, protože si myslel, že ještě sní. V lektice seděl Chilón.

Běžci mezitím už prorazili cestu a Egypťané se chystali vykročit, když vtom mladý tribun, jenž v jediném okamžiku pochopil mnoho věcí, jimž předtím nerozuměl, přistoupil k lektice.

“Buď zdráv, Chilóne!” řekl.

“Mladíku,” odpověděl důstojně a pyšně Řek, snaže se dodat svému obličeji klid, který neměl v nitru, “buď pozdraven, ale nezdržuj mě, protože spěchám ke svému příteli, urozenému Tigellinovi.”

Ale Vinicius se chytil rohu lektiky, sklonil se k němu, a dívaje se mu přímo do očí, řekl tlumeně:

“Ty jsi vyzradil Lygii?”

“Memnónův kolose!” zvolal ustrašeně Chilón.

Ale ve Viniciových očích nebyla hrozba, strach tedy starého Řeka rychle přešel. Uvědomil si, že je pod ochranou Tigellina a samého caesara, tedy pod ochranou mocných lidí, před nimiž se třese všechno, a že má kolem sebe silné otroky, kdežto Vinicius stojí před ním bezbranný, s pohublým obličejem a shrbený bolestí.

Sotva si to uvědomil, vrátila se mu drzost. Upřel na Vinicia oči, lemované zarudlými víčky, a odpověděl šeptem:

“A ty, když jsem umíral hlady, dal jsi mě zmrskat.”

Na chvíli umlkli oba, pak se však ozval nezvučný Viniciův hlas:

“Ublížil jsem ti, Chilóne!”

Tu zvedl Řek hlavu a louskl prsty, což znamenalo v Římě opovržení a pohrdání, a odpověděl tak hlasitě, aby to mohli všichni slyšet:

“Příteli, máš-li ke mně nějakou prosbu, přijď do mého domu na Esquilinu někdy ráno, v tu dobu totiž přijímám po koupeli hosty a klienty.”

A pokynul rukou. Na toto znamení zvedli Egypťané lektiku a otroci ve žlutých tunikách začali švihat rákoskami a vyvolávat:

“Místo pro lektiku urozeného Chilóna Chilonida!

Místo! Místo!”

KAPITOLA 12

Lygie se v dlouhém, narychlo psaném dopise loučila s Viniciem navždy. Věděla, že do vězení nesmí už nikdo a že spatří Vinicia teprve z arény. Proto jej prosila, aby zjistil, kdy přijde řada na ně, a aby přišel na hry, protože ho chce zaživa ještě jednou spatřit. Z jejího dopisu nevanul strach. Psala, že ona i ostatní touží už po aréně, která pro ně bude znamenat vysvobození z vězení. Předpokládajíc, že přijede Pomponia a Aulus, prosila, aby přišli i oni. Na každém jejím slově bylo vidět vytržení a onu odloučenost od života, v níž žili všichni uvěznění, ale zároveň i neotřesitelnou víru, že všechny sliby budou splněny po smrti. “Ať už mě Kristus (psala) osvobodí teď anebo po smrti, slíbil mě apoštolovými ústy tobě, a proto jsem tvá.” A zapřísahala ho, aby ji nelitoval a nepoddával se bolesti. Smrt pro ni neznamenala zrušení závazků. S dětskou důvěřivostí ujišťovala Vinicia, že hned, jakmile skončí muka v aréně, poví Kristovi, že v Římě zůstal její snoubenec, Marcus, který po ní touží celým svým srdcem. A doufala, že snad Kristus dovolí její duši, aby se na chvíli vrátila k němu a pověděla mu, že žije, na muka že si nepamatuje a že je šťastna. Celý její dopis dýchal štěstím a obrovskou nadějí. Byla v něm jen jediná prosba týkající se pozemských věcí: aby Vinicius vzal její tělo ze spoliaria a pohřbil ji jako svou manželku v náhrobku, v němž jednou spočine sám.

Vinicius četl Lygiin dopis s krvácejícím srdcem, ale zároveň se mu zdálo, že je nemožné, aby Lygie zahynula v zubech divokých šelem a aby se Kristus nad ní nesmiloval. Avšak právě v tom spočívala jeho naděje a důvěra. Když se vrátil domů, odepsal, že bude denně chodit ke zdem Tulliana a čekat tam tak dlouho, dokud Kristus zdi nerozdrtí a nevrátí mu ji. Přikázal jí, aby věřila, že Kristus mu ji může vrátit dokonce ještě z cirku, protože veliký apoštol jej o to prosí, a že chvíle osvobození je blízká. Obrácený centurio měl jí tento dopis doručit příští den.

Ale když Vinicius přišel nazítří k vězení, vystoupil setník z řady, přistoupil k němu a řekl:

“Vyslechni mě, pane. Kristus, který tě zkoušel, projevil ti milost. Dnes v noci přišli caesarovi a praefektovi propuštěnci vybírat pro své pány křesťanské panny ke zprznění. Ptali se na tvou nevěstu, ale Pán náš seslal na ni horečku, na kterou vězňové v Tullianu umírají, a tak ji nechali na pokoji. Včera večer byla už v bezvědomí. Budiž pochváleno Spasitelovo jméno, protože tato nemoc, která ji zachránila před hanbou, může ji zachránit i před smrtí.”

Vinicius se opřel rukou o vojákovu paži, aby nespadl, a voják pokračoval:

“Děkuj milosrdenství Páně! Lina odvedli a položili do mučírny, ale když viděli, že umírá, vrátili ho. Snad ti teď vrátí i ji a Kristus ji uzdraví.”

Mladý tribun stál ještě chvíli se skloněnou hlavou, pak ji však zvedl a řekl tiše:

“Ano, setníku. Kristus, který ji zachránil před potupou, zachrání ji i před smrtí.”

A proseděv pod vězeňskými zdmi až do večera, vrátil se domů, chtěje poslat své lidi pro Lina a dát jej přenést do některé ze svých předměstských vill.

Petronius, když se o všem dozvěděl, rozhodl se, že bude ještě jednat. Už předtím byl u Augusty a teď se k ní vydal ještě jednou. Našel ji u lože malého Rufia.

Dítě s rozbitou hlavou blouznilo v horečce a matka je ošetřovala plna zoufalství a hrůzy, protože si uvědomovala, že zachrání-li je, pak snad jen proto, aby zakrátko zahynulo smrtí ještě strašnější.

Zaujata výlučně svou bolestí, nechtěla o Viniciovi a o Lygii ani slyšet, jenže Petronius ji vyděsil.

“Urazila jsi nového neznámého boha,” řekl. “Ty, Augusto, uctíváš prý hebrejského Jehovu, ale křesťané tvrdí, že Kristus je jeho syn, uvaž tedy, zda tě nepronásleduje hněv otce. Kdož ví, zda to, co tě potkalo, není jejich pomsta a zda Rufiův život nezávisí na tom, co uděláš.”

“Co chceš, abych udělala?” zeptala se ustrašeně Poppaea.

“Odpros rozhněvaného boha.”

Jak?”

“Lygie je nemocna. Přemluv caesara nebo Tigellina, aby ji vydali Viniciovi.”

A ona se ho zoufale zeptala:

“Domníváš se, že toho dosáhnu?”

“Dosáhneš tedy něčeho jiného. Jestliže se Lygie uzdraví, bude muset na smrt. Jdi do Vestina chrámu a požádej virgo magna, aby byla jako náhodou před Tullianem, až budou vězně vyvádět na smrt, a aby rozkázala pustit to děvče na svobodu. Velká vestálka tě neodmítne.”

“A jestliže Lygie zemře na horečku?”

“Křesťané říkají, že Kristus je mstivý, ale spravedlivý; je možné, že ho uprosíš už svou snahou.”

“Ať mi dá nějaké znamení, že zachrání Rufia.”

Petronius pokrčil rameny.

“Nepřicházím jako jeho posel, božská; říkám ti jen: vycházej raději po dobrém se všemi bohy, jak římskými, tak cizími.”

“Půjdu!” řekla zlomeným hlasem Poppaea.

Petronius si zhluboka oddychl.

,Konečně jsem něčeho dosáhl!’ pomyslil si.

A když se vrátil k Viniciovi, řekl mu:

“Pros svého boha, aby Lygie nezemřela na horečku, protože jestliže nezemře, velká vestálka ji rozkáže propustit na svobodu. Sama Augusta ji o to požádá.”

Vinicius pohlédl naň očima, v nichž se leskla horečka, a odpověděl:

“Jí dá svobodu Kristus.”

A Poppaea, která byla ochotna obětovat hekatomby všem bohům světa, jen aby zachránila Rufia, vydala se ještě téhož večera na Forum za vestálkami, svěřivši péči o nemocné dítě věrné chůvě Silvii, která vychovala i ji samu.

Avšak na Palatinu byl rozsudek na dítě už vydán.

Sotva totiž zmizela Augustinina lektika za Velikou branou, vešli do komnaty, kde ležel malý Rufius, dva caesarovi propuštěnci, z nichž jeden se vrhl na Silvii a zacpal jí ústa, kdežto druhý uchopil měděnou sošku Sfingy a prvním úderem Silvii omráčil.

Pak přistoupil k Rufiovi. Chlapec, stravován horečkou a napůl v bezvědomí, neuvědomoval si, co se kolem něho děje. Usmíval se na ně a mhouřil své krásné oči, jako by se snažil je poznat. Oni však odmotali z chůvy pás, zvaný cingulum, zadrhli mu jej kolem krku a začali utahovat. Dítě vykřiklo jednou matčino jméno a pak snadno skonalo. Zabalili je do prostěradla, vsedli na připravené koně a spěchali až do Ostie, kde vhodili tělo do moře.

Poppaea, když nezastala velikou pannu doma, protože byla s ostatními vestálkami u Vatinia, vrátila se brzy na Palatin. Když našla prázdné lůžko a chladné Silviino tělo, upadla do mdlob. Když ji vzkřísili, dala se do křiku a její divoký křik se rozléhal palácem celou noc a celý příští den.

Ale třetího dne jí caesar rozkázal, aby přišla na hostinu. Oblékla si tedy ametystovou tuniku, přišla tam a seděla s kamennou tváří, zlatovlasá, mlčící, nádherná a zlověstná jako anděl smrti.

KAPITOLA 13

Než Flaviové postavili Colosseum, stavěly se v Římě amfiteátry většinou ze dřeva, takže téměř všechny při požáru shořely. Avšak Nero dal jich pro slibované hry postavit několik a mezi nimi jeden obrovský, na který se začaly hned po uhašení požáru svážet po moři a po Tiberu mohutné kmeny stromů, kácených na svazích Atlasu. Protože hry měly svou nádherou a počtem obětí předčit všechny hry dosavadní, přistavěli k amfiteátru rozsáhlé prostory pro lidi a zvířata. Tisíce řemeslníků pracovaly na stavbě ve dne v noci. Stavělo a zdobilo se bez oddechu. Lid si vyprávěl neuvěřitelné věci o opěradlech vykládaných bronzem, jantarem, slonovinou, perletí a zámořskou želvovinou. Kanály podél sedadel, naplněné ledovou vodou z hor, měly v budově udržovat příjemný chládek i za sebevětších veder. Obrovské purpurové velarium chránilo před slunečními paprsky. Mezi sedadly byly rozestaveny kadidelnice, v nichž měly hořet arabské pryskyřice; nahoře byly umístěny přístroje, které měly diváky skrápět šafránovou rosou a verbenou. Slavní stavitelé Severus a Celer vydali ze sebe všechny své vědomosti, aby postavili amfiteátr, který by předčil všechny dosavadní a do něhož by se zároveň vešlo tolik zvědavců, kolik se dosud nevešlo do žádného.

Proto ten den, kdy měl začít ludus matutinus, čekaly už od svítání davy chátry na otevření vrat, naslouchajíce s rozkoší řvaní lvů, chraptivému kňučení panterů a vytí psů. Zvířatům nedávali už dva dny žrát a místo toho jim ukazovali krvavé kusy masa, aby v nich vzbudili ještě větší vztek a hlad. A v některých okamžicích se opravdu zvedala taková bouře divokého řevu, že lidé před cirkem si nerozuměli ani slova a ti citlivější bledli strachem. Ale s východem slunce se okolí cirku rozeznělo zvučnými, ale klidnými písněmi.

Lidé udiveně naslouchali, opakujíce od ucha k uchu:

“Křesťané! Křesťané!” Velké zástupy křesťanů přivedli totiž ještě v noci do amfiteátru, a to nejen z jednoho vězení, jak měli v úmyslu původně, nýbrž ze všech po troše. Dav věděl, že se hry protáhnou na celé týdny, ba měsíce, ale přeli se, zda s tou částí křesťanů, která byla určena na dnešek, budou za den hotovi. Mužské, ženské a dětské hlasy zpívající jitřní píseň byly tak četné, že znalci tvrdili, že i kdyby posílali do arény po stu nebo po dvou stech tělech najednou, zvířata se unaví, nasytí a nebudou do večera stačit rozsápat všechny.

Jiní říkali, že příliš mnoho obětí vystupujících na aréně najednou rozptyluje pozornost a nedovoluje, aby se člověk jak se patří kochal podívanou. Čím více se blížil okamžik, kdy měly být otevřeny průchody vedoucí dovnitř cirku, takzvaná vomitoria, tím více lid oživoval, rozveseloval se a tím více se hašteřil o různé věci, týkající se her. Začaly se tvořit strany podle toho, zda přičítali větší dovednost v rozsápávání lidí lvům, nebo tygrům. Tu a tam se uzavíraly sázky. Hodně se však hovořilo o gladiátorech, kteří měli v aréně vystoupit před křesťany, a opět se tvořily strany buď Samnitů, nebo Galů, buď Mirmillonů, anebo Thráků či retiariů.

Brzy zrána začaly jejich větší nebo menší oddíly, vedené svými mistry, lanisty, proudit do amfiteátru.

Protože se nechtěli předčasně unavovat, šli beze zbraní, často úplně nazí, často se zelenými ratolestmi v rukou anebo ověnčeni květy, a vypadali v ranním světle mladí, krásní a plní života. Jejich těla, lesknoucí se olejem, mohutná, jakoby vytesaná z mramoru, uváděla v nadšení lid, libující si v kráse tvarů. Mnohé z nich znali lidé jménem a co chvíli se ozývaly výkřiky: “Buď zdráv, Furnie! Buď zdráv, Leone! Buď zdráv, Maxime!

Buď zdráv, Diomede!” Mladá děvčata k nim vzhlížela láskyplnými pohledy a oni hledali mezi nimi ta nejhezčí a pokřikovali na ně žertovné poznámky, jako by je netížila žádná starost, posílali jim hubičky anebo volali: “Obejmi mě, než mě obejme smrt!” Pak mizeli v branách, z nichž mnozí neměli už vyjít. Avšak další a další průvody upoutávaly pozornost davů. Za gladiátory šli mastigoforové, to jest muži vyzbrojení biči; jejich povinností bylo šlehat a pobízet bojující. Pak táhli muli směrem ke spolariu dlouhé řady vozů, na nichž byly naskládány hromady dřevěných rakví. Když to lid viděl, projevoval radost, protože z množství rakví usuzoval, že hry budou obrovského rozsahu. Za vozy táhli lidé, kteří měli dobíjet raněné, převlečeni tak, aby připomínali buď Charóna nebo Merkura, pak lidé, kteří měli bdít nad pořádkem v cirku a přidělovat sedadla, pak otroci, kteří měli roznášet jídlo a chlazené nápoje, a konečně praetoriáni, které míval každý caesar v cirku vždycky po ruce.

Konečně se otevřela vomitoria a lidé se vhrnuli dovnitř. Avšak shromážděných bylo tolik, že proudili a proudili celé hodiny, až vzbuzovalo údiv, že by amfiteátr mohl pojmout tak nespočetné davy. Řev zvířat, cítících lidské výpary, ještě zesílil. Při obsazování míst hučeli lidé v cirku jako rozbouřené moře.

Nakonec přišel praefekt města, obklopen vigily, a po něm začal před zraky diváků postupovat nepřetržitý řetěz lektik senátorů, konsulů, praetorů, aedilů, státních a palácových úředníků, praetoriánských velitelů, patriciů a elegantních žen. Před některými lektikami šli liktoři, nesoucí sekery ve svazcích prutů, před jinými zase zástupy otroků. Ve slunci se mihotaly pozlacené části lektik, bílá a různobarevná roucha, pera, náušnice, klenoty i ocel seker. Z cirku se ozývalo volání, jímž lid vítal vysoké úředníky. Tu a tam přicházely ještě další nevelké oddíly praetoriánů.

Kněží ze všech možných chrámů přišli později a teprve za nimi nesli posvátné Vestiny panny, před nimiž kráčeli liktoři. Se zahájením her se čekalo už jen na caesara. Ten, nechtěje dráždit lid příliš dlouhým čekáním a chtěje si ho získat spěchem, přišel za malou chvíli spolu s Augustou a s augustiány.

Petronius přišel s augustiány a měl s sebou v lektice Vinicia. Vinicius věděl, že Lygie je nemocná a v bezvědomí, ale protože poslední dny byl vstup do vězení přísně hlídán a protože staré stráže nahradili novými, které neměly dovoleno rozmlouvat s vězeňskými strážci ani podávat sebemenší zprávy těm, kdož se přišli zeptat na vězně, nebyl si Vinicius jist, není-li Lygie mezi oběťmi určenými pro první den her. Lvům ji mohli předhodit i nemocnou a třeba i v bezvědomí.

Ale protože oběti měly být zašity do zvířecích kůží a poslány do arény v celých zástupech, nemohl nikdo z diváků zjistit, je-li mezi nimi o jednu více nebo méně, a nikdo nemohl žádnou z obětí rozeznat. Stráže a všechno služebnictvo amfiteátru byly podplaceny a s bestiarii byl Vinicius domluven, že ukryjí Lygii v některém tmavém koutě amfiteátru a v noci ji předají jistému Viniciovu nájemci, který ji okamžitě odveze do Albských vrchů. Petronius, byv zasvěcen do tajemství, radil Viniciovi, aby s ním šel veřejně až k amfiteátru a teprve u vchodu aby se v tlačenici ztratil a šel do podzemních prostor, kde měl strážcům osobně ukázat Lygii, aby snad nedošlo k nějakému omylu.

Stráže jej vpustily malými dvířky, jimiž vcházely dovnitř samy. Jeden z nich, jménem Syrus, zavedl ho okamžitě ke křesťanům. Cestou řekl:

“Nevím, pane, najdeš-li, co hledáš. My jsme se už vyptávali na dívku jménem Lygie, ale nikdo nám nic neřekl. Je ovšem možné, že nám nedůvěřují.”

“Je jich mnoho?” zeptal se Vinicius.

“Hodně jich musí zůstat na zítřek, pane.”

“Jsou mezi nimi nemocní?”

“Takoví, kteří by nemohli stát na nohou, tady nejsou.”

Po těchto slovech otevřel Syrus dveře a vstoupili do jakési obrovské, ale nízké a tmavé místnosti, do níž pronikalo světlo jen zamřížovanými otvory, oddělujícími ji od arény. Zpočátku Vinicius nic neviděl, slyšel jen šum hlasů a výkřiky lidí v amfiteátru. Ale po chvíli, když jeho oči přivykly šeru, spatřil zástupy prapodivných bytostí, podobajících se vlkům a medvědům. Byli to křesťané zašití do zvířecích koží. Jedni stáli, druzí klečeli a modlili se. Tu a tam bylo po dlouhých vlasech splývajících po kůži poznat, že oběť je žena. Matky, podobné vlčicím, držely na rukou děti, zašité rovněž do chlupatých kožešin. Avšak z koží vyhlížely rozjasněné obličeje, oči zářily v tom šeru radostí a leskly se horečkou. Bylo vidět, že většiny těchto lidí se zmocnila jediná myšlenka, absolutní a nadpozemská myšlenka, která je ještě zaživa učinila lhostejnými ke všemu, co se kolem nich mohlo dít a co se s nimi mohlo stát. Někteří, když se jich Vinicius zeptal na Lygii, zírali naň očima, které jako by se právě probudily ze spánku, a na jeho otázku mu neodpověděli; jiní se na něj usmívali, kladouce si ukazováček na ústa anebo ukazujíce na železné mříže, jimiž sem vnikaly snopy světelných paprsků. Jen děti tu a tam plakaly, vyděšeny řvaním šelem, vytím psů, křikem obecenstva a postavami svých rodičů, podobných teď zvířatům.

Vinicius, kráčeje po boku strážce Syra, díval se lidem do tváří, hledal, vyptával se, zakopával o těla těch, kdož omdleli z toho návalu, z dusna a horka, a prodíral se dále do tmavé hloubi místnosti, která, jak se zdálo, byla tak velká jako celý amfiteátr.

Pojednou se však zastavil, protože se mu zdálo, že nedaleko mříže se ozval známý hlas. Chvíli naslouchal, pak se otočil a protlačil se zástupem blíže. Svazek paprsků dopadal na hlavu mluvícího člověka a v tom světle rozeznal Vinicius pod vlčí kůží vyhublou a neúprosnou Crispovu tvář.

“Litujte hříchů svých,” hřímal Crispus, “protože chvíle vaše přijde co nevidět. Ale kdo se domnívá, že pouhou smrtí odčiní své hříchy, ten se dopouští hříchu nového a uvržen bude do ohně věčného. Každým svým hříchem, kterého jste se za života dopustili, obnovovali jste muka Páně, jak se tedy odvažujete očekávat, že to mučení, které vás čeká, odčiní muka jeho? Stejnou smrtí sejdou dnes spravedliví i hříšníci, ale Pán rozezná své. Běda vám, neboť lví tlamy rozsápají těla vaše, nerozsápají však hříchy vaše ani vaše účtování s Bohem. Pán ukázal dosti milosrdenství svého, když dovolil, aby jej přibili na kříž, nyní však bude už jen soudcem, jenžto ani jeden hřích neponechá bez trestu. Vy tedy, kdož jste se domnívali, že mučednickou smrtí svou zahladíte hříchy své, rouhali jste se spravedlivosti boží a tím hlouběji budete svrženi. Skončilo milosrdenství a nadešel čas hněvu božího. Chviličku, a stanete před strašným soudem, před nímž i ctnostný stěží obstojí. Litujte hříchů, neboť otevřeny jsou propasti pekelné a běda vám, mužové i ženy, běda vám, rodiče i děti!”

A vztáhnuv kostnaté ruce, potřásal jimi nad skloněnými hlavami, neohrožený, ale i neúprosný, dokonce tváří v tvář smrti, smrti, na niž měli za chvíli jít všichni tito odsouzenci. Když domluvil, ozvaly se hlasy: “Litujme hříchů svých!” Pak však nastalo ticho a bylo slyšet jen pláč dětí a bušení pěstí v prsa. Viniciovi ztuhla v žilách krev. On, který skládal veškerou naději v Kristovo milosrdenství, uslyšel teď, že nadešel den hněvu a že milosrdenství nezíská lidem ani smrt v aréně. Hlavou se mu sice mihla jasná a jako blesk rychlá myšlenka, že apoštol Petr by k těmto lidem, majícím zemřít, promluvil jinak, avšak hrozivá Crispova slova, plná fanatismu, a ta tmavá místnost s mřížemi, za nimiž čekala mučednická smrt, blízkost této smrti a množství obětí, k smrti už oblečených, to vše mu naplnilo duši hrůzou a úděsem. To vše dohromady mu připadalo strašnější a stokrát hrůznější než nejkrvavější bitvy, jichž se zúčastnil. Dusnem a vedrem se začínal dusit. Na čele mu vyvstal studený pot.

Začal se obávat, že omdlí tak jako ti, o jejichž těla klopýtal, když pátral po místnosti, a když si ještě uvědomil, že mohou co nevidět otevřít mříže, začal hlasitě volat Lygii a Ursa, doufaje, že neodpovědí-li mu oni sami, odpoví mu aspoň někdo, kdo je zná.

A vskutku, vzápětí po jeho zvolání zatahal ho za tógu jakýsi člověk převlečený za medvěda a řekl:

“Pane, zůstali ve vězení. Mne vyváděli posledního a viděl jsem ji nemocnou na lůžku.”

“Kdo jsi?” zeptal se Vinicius.

“Fossor, v jehož chatrči tě apoštol křtil, pane.

Uvrhli mě do vězení před třemi dny, a dnes už zemřu.”

Vinicius si oddychl. Když sem vstupoval, přál si, aby zde Lygii našel, teď však byl ochoten děkovat Kristovi, že tady Lygie není, a vidět v tom znamení jeho milosrdenství.

Fossor ho zatahal ještě jednou za tógu a řekl:

“Vzpomínáš si, pane, že jsem to byl já, kdo tě zavedl do Corneliovy vinice, kde kázal v kůlně apoštol?”

“Vzpomínám,” odpověděl Vinicius.

“Viděl jsem ho pak ještě den předtím, než mě uvěznili. Požehnal mi a řekl, že přijde do amfiteátru požehnat umírajícím. Chtěl bych naň v okamžiku smrti pohlédnout a spatřit znamení kříže, bude se mi pak umírat lehčeji, víš-li tedy, kde sedí, pověz mi to.”

Vinicius ztlumil hlas a odpověděl:

“Je mezi Petroniovými lidmi, převlečen za otroka.

Nevím, kam si sedli, ale vrátím se do cirku a podívám se. Ty se dívej na mne, až vstoupíš do arény. Vstanu a otočím hlavu směrem k nim. Pak ho tvé oči jistě najdou.”

“Díky tobě, pane, a pokoj s tebou.”

“Budiž ti Spasitel milostiv!”

“Amen.”

Vinicius opustil cuniculum a šel do amfiteátru, kde seděl vedle Petronia mezi ostatními augustiány.

“Je tam?” zeptal se ho Petronius.

“Není. Zůstala ve vězení.”

“Poslouchej, co mi ještě napadlo, ale dívej se přitom třeba na Nigidii, aby se zdálo, že hovoříme o jejím účesu… Tigellinus a Chilón se na nás právě dívají…

Poslouchej tedy: ať položí Lygii do rakve a vynesou z vězení jako mrtvou; ostatní si snad domyslíš.”

“Ano,” odpověděl Vinicius.

Další rozhovor jim překazil Tullius Senecio, který se k nim naklonil a řekl:

“Nevíte? Dají křesťanům zbraně?”

“Nevíme,” odpověděl Petronius.

“Měli by jim je dát,” pokračoval Tullius, “jinak se totiž aréna příliš brzy podobá jatkám. Ale je to skvělý amfiteátr!”

Skutečně, pohled to byl nádherný. Níže položená sedadla, naplněná tógami, bělala se jako sníh. Na pozlaceném pódiu seděl caesar, diamantový náhrdelník na krku a zlatý věnec na hlavě, a vedle něho krásná a zachmuřená Augusta, po obou stranách vestálky, vysocí úředníci, senátoři v lemovaných pláštích, vojenští velitelé v blýskající se zbroji, zkrátka vše, co bylo v Římě mocné, skvělé a bohaté. V dalších řadách seděli rytíři a ještě výše se černalo kruhovité moře lidských hlav, nad nimiž visely od sloupu ke sloupu girlandy uvité z růží, lilií, sasanek, z břečťanu a vinné révy.

Lidé se hlasitě bavili, jedni volali na druhé, zpívali, chvílemi propukali v smích nad nějakým vtipným slovem, které si posílali od řady k řadě, a dupali netrpělivostí, aby uspíšili podívanou.

Dupání nabylo konečně síly hromu a nepřestávalo. Tu praefekt města, který už předtím objel se svým skvělým průvodem arénu, dal konečně znamení šátkem. Z amfiteátru na to znamení odpovědělo sborové “Ááá!…”, ozývající se z tisíců hrdel.

Obvykle začínaly hry lovem na divokou zvěř, v němž vynikali různí barbaři ze severu i z jihu. Tentokrát však mělo být zvířat až příliš, začalo se tedy anabaty, to jest lidmi s přilbami bez otvorů pro oči a bijícími se tedy naslepo. Do arény jich vstoupilo najednou asi dvacet a všichni začali mávat meči do vzduchu. Mastigoforové popoháněli dlouhými vidlicemi jedny k druhým, aby došlo ke střetnutí. Náročnější diváci se dívali na tuto podívanou lhostejně, ba pohrdavě, ale lid se bavil neohrabanými pohyby šermířů, a když se stalo, že se setkali zády k sobě, propukal hlasitým smíchem a pokřikoval: “Vpravo!”, “Vlevo!”, “Vpředu!” a často protivníky úmyslně pletl. Několik dvojic se však přesto dostalo do sebe a boj začínal být krvavý. Někteří fanatičtí zápasníci odhazovali štíty, podávali si levé ruce, aby se už neztratili, a pravými bojovali na život a na smrt. Kdo padl, zvedal vzhůru prsty, prose tímto znamením o slitování, ale na začátku her se lid obyčejně dožadoval smrti raněných, zvláště šlo-li o anabaty, kteří měli tváře zahaleny, takže zůstávali lidu neznámi. Počet bojujících se pomalu snižoval víc a více, a když konečně zůstali už jen dva zápasníci, popohnali je proti sobě tak, že když na sebe narazili, padli oba na písek a navzájem se na něm probodli. Za výkřiků “Peractum est!” odklidili pak zřízenci mrtvoly a pacholata zahrabala krvavé skvrny v aréně a posypala je šafránovými lístky.

Teď mělo dojít k vážnějšímu boji, který probouzel zvědavost nejen u lůzy, ale i u lidí s vytříbeným vkusem a při němž uzavírali mladí patriciové nejednou obrovské sázky, obehrávajíce se často o všechno. Už také začaly kolovat z ruky do ruky tabulky, na které se psala jména favoritů a množství sesterciů, které kdo sázel na svého miláčka. Spectati, to jest zápasníci, kteří v aréně už vystupovali a vítězili, získávali nejvíce přívrženců, avšak mezi hrajícími byli i takoví, kteří sázeli značné částky na nové, zcela neznámé gladiátory, doufajíce, že zvítězí-li náhodou, budou brát obrovské výhry. Sázel i sám caesar i kněží i vestálky i senátoři i rytíři i lid. Prostí lidé, jestliže neměli peníze, sázeli často svou vlastní svobodu. Však také všichni očekávali zápasníky s tlukoucími srdci, ba i s úzkostí a nejeden sázkář činil hlasité sliby bohům, aby si vymodlil jejich přízeň pro svého oblíbeného zápasníka.

Sotva se ozvaly ohlušující zvuky trub, ztichl amfiteátr očekáváním. Tisíce očí se otočilo k mohutným řetězům, k nimž přistoupil muž převlečený za Charóna, a za všeobecného ticha udeřil do nich třikrát kladivem, jako by vyvolával na smrt ty, kdož se za řetězy skrývají. Potom se pomalu otevřely obě poloviny brány, odkrývajíce černý otvor, z něhož se do jasné arény počali sypat gladiátoři. Kráčeli v oddílech po dvaceti pěti mužích, zvlášť Thrákové, zvlášť Mirmillonové, Samnité i Galové, všichni těžce ozbrojeni, a konečně retiarii, nesoucí v jedné ruce síť a v druhé trojzubec.

Když se objevili, ozval se na mnoha místech potlesk, který se nakonec změnil v jedinou obrovskou, neutuchající bouři. Odshora až dolů bylo vidět rozpálené obličeje, tleskající ruce a otevřená ústa, z nichž se ozývalo volání. Gladiátoři obešli pravidelným, pružným krokem celou arénu, blýskajíce zbraněmi a bohatou výzbrojí, a pak se, klidní a nádherní, zastavili před caesarovým pódiem. Pronikavý zvuk rohu utišil potlesk a vtom zvedli zápasníci pravice, pozvedli zraky a hlavy k caesarovi a začali volat, nebo spíše zpívat protáhlými hlasy:

Ave, caesar imperator!

Morituri te salutant!

Pak se vmžiku rozestoupili a zaujali místa na obvodu arény. Měli proti sobě zaútočit v celých skupinách, ale napřed dovolili slavnějším zápasníkům svést mezi sebou řadu jednotlivých soubojů, v nichž se nejlépe ukazovala síla, zručnost a odvaha protivníků.

A skutečně, už vystoupil ze šiků Galů zápasník, kterého milovníci amfiteátru znali dobře pod jménem “Řezník” (Lanio) a který byl vítězem už mnoha her. Na hlavě velkou přilbu a na těle pancíř, chránící zpředu i zezadu jeho mohutnou hruď, vypadal ve slunečním jasu na žluté aréně jako obrovský lesklý brouk. Proti němu vystoupil neméně proslulý retiarius Calendio.

V obecenstvu se začalo sázet:

“Pět set sesterciů na Gala!”

“Pět set na Calendia!”

“U Herkula! Tisíc!”

“Dva tisíce!”

Zatím došel Gal doprostřed arény a začal znovu ustupovat s napřaženým mečem a skloněnou hlavou, aby otvory v přilbě mohl lépe pozorovat soupeře. Lehký retiarius, s tělem modelovaným jako socha, celý nahý kromě pásu kolem boků, rychle obskakoval těžce ozbrojeného protivníka, půvabně mávaje sítí, zvedaje nebo spouštěje trojzubec a zpívaje obvyklou píseň retiariů:

Non te peto, piscem peto…

Quid me fugis, Galie?

Avšak Gal před ním neutíkal. Po chvíli se totiž zastavil, a stoje na místě, otáčel se jen nepostřehnutelnými pohyby tak, aby měl soupeře vždycky před sebou. V jeho postoji a v jeho nestvůrně veliké hlavě bylo teď něco strašného. Diváci velmi dobře chápali, že to těžké tělo, okované mědí, se chystá k náhlému výpadu, který může rozhodnout boj. Síťovník zatím hned přiskakoval k němu, hned zase odskakoval a pohyboval svými trojzubými vidlemi tak rychle, že je zraky diváků byly sotva s to sledovat. Několikrát se ozval náraz bodců o štít, ale Gal se ani nezapotácel, podávaje tak důkaz své obrovské síly. Veškerá jeho pozornost byla, jak se zdálo, soustředěna nikoli na trojzubec, nýbrž na síť, která ustavičně kroužila nad jeho hlavou jako zlověstný pták. Diváci sledovali mistrovskou hru gladiátorů se zatajeným dechem. Vtom se Lanio, vybrav si příhodný okamžik, vrhl konečně na protivníka, ale ten stejně mrštně podběhl pod jeho mečem a zvednutou paží, narovnal se a vrhl síť.

Gal se na místě otočil, zadržel ji štítem a oba od sebe opět odskočili. Amfiteátrem zahřmělo volání:

“Macte!” a ve spodních řadách se začaly uzavírat nové sázky. Dokonce i caesar, který rozmlouval zpočátku s vestálkou Rubrií a hrám dosud nevěnoval příliš pozornosti, otočil hlavu k aréně.

A gladiátoři se dali znovu do boje, a to s takovou obratností a s takovou opravdovostí, že se chvílemi zdálo, že jim nejde o smrt nebo o život, nýbrž o to, aby ukázali svou zručnost. Lanio ještě dvakrát unikl síti a začal teď znovu ustupovat k okraji arény. Tu se však ti, kdož mu nestranili a nechtěli proto připustit, aby si odpočinul, dali do křiku: “Útoč!” Gal poslechl a zaútočil. Retiariova paže se pojednou zalila krví a síť bezvládně klesla. Lanio se skrčil a vyskočil, chtěje mu zasadit poslední ránu. Vtom se však Calendio, který schválně předstíral, že nevládne už sítí, prohnul na stranu, vyhnul se bodnutí a vrazil trojzubec soupeři mezi kolena a srazil jej k zemi.

Gal chtěl povstat, ale v okamžiku jej opředly nešťastné provázky sítě a každý pohyb mu do ní víc a více zaplétal ruce i nohy. Údery trojzubcem jej mezitím znovu a znovu přibíjely k zemi. Ještě jednou se s vypětím všech sil vzepřel na rukou, chtěje povstat, avšak marně! Zvedl ještě k hlavě umdlévající ruku, v níž už neudržel meč, a svalil se na záda. Calendio mu přitiskl krk bodci vidlí k zemi, opřel se oběma rukama o násadu a otočil se k caesarově lóži.

Celý cirk se roztřásl potleskem a lidským řevem.

Pro ty, kdož stranili Calendiovi, znamenal tento zápasník v tomto okamžiku více než sám caesar, ale právě proto zmizela z jejich srdcí i zaujatost proti Laniovi, který jim za cenu své krve naplnil kapsy. Lid se tedy rozdvojil podle toho, co si kdo přál. Na všech sedadlech se objevila z polovice znamení smrti, z polovice znamení slitování, avšak retiarius hleděl jen k lóži caesara a vestálek, očekávaje, jak rozhodnou oni.

Nero naneštěstí neměl Lania rád, protože když na posledních hrách před požárem sázel proti němu, prohrál proti Liciniovi značnou částku. Vystrčil tedy ruku z lóže a otočil palec k zemi.

Vestálky znamení okamžitě opakovaly. Tu Calendio poklekl na Galovu hruď, sáhl po krátkém noži, který nosil za pasem, a odhrnuv pancíř z protivníkova krku, vrazil mu trojhranné ostří až po rukojeť do hrdla.

“Peractum est!” ozvaly se amfiteátrem hlasy.

Lanio sebou chvíli škubal jako zaříznuté dobytče a kopal nohama do písku, pak se křečovitě vypjal a zůstal ležet bez hnutí.

Merkur se už ani nemusil rozžhaveným železem přesvědčovat, zda ještě žije. Odklidili ho a vystoupily další dvojice. Teprve pak vzplál boj celých oddílů. Lid se ho zúčastňoval duší, srdcem, očima: vyl, řval, hvízdal, tleskal, smál se, povzbuzoval bojující, šílel. Gladiátoři v aréně, rozděleni do dvou šiků, bojovali se vzteklostí divokých šelem: hruď se střetala s hrudí, těla se proplétala ve smrtelném sevření, mohutné údy praskaly v kloubech, meče se hroužily do prsou a do životů, zsinalá ústa chrlila do písku krev. Několika nováčků se nakonec zmocnila taková hrůza, že se vymotali ze zmatku a dali se na útěk, ale mastigoforové je ihned zase karabáči, zakončenými olovem, zahnali do boje.

Na písku se vytvořily veliké krvavé skvrny; stále více nahých i ozbrojených těl leželo tu v řadách vedle sebe jako snopy. Živí bojovali na mrtvolách, klopýtali o krunýře a o štíty, zraňovali si do krve nohy o polámané zbraně a padali k zemi. Diváci byli bez sebe radostí, byli opojeni smrtí, dýchali jí, hltali ji očima a s rozkoší vdechovali do plic její pach.

Téměř všichni poražení konečně padli. Jen několik raněných pokleklo doprostřed arény, a třesouc se na celém těle, vztáhlo ruce k divákům s prosbou o slitování. Vítězům pak rozdali odměny, věnce a olivové ratolesti a nadešla chvíle odpočinku, která se na rozkaz všemohoucího caesara změnila v hostinu. Ve vázách zapálili vonné pryskyřice. Postřikovači skrápěli diváky deštíkem, vonícím po šafránu a po fialkách.

Zřízenci roznášeli chlazené nápoje, pečená masa, sladkosti, víno, olej a ovoce. Lid pojídal, bavil se a provolával slávu caesarovi, aby ho pohnul ještě k větší štědrosti. Když byly ukojeny hlad a žízeň, přinesly stovky otroků koše plné dárků. Pacholata převlečená za amorky vytahovala z nich nejrůznější věci a rozhazovala je mezi lavice. Když rozdávali tessery do loterie, došlo k rvačce: lidé se tlačili, sráželi se navzájem, šlapali po sobě, křičeli o pomoc, přeskakovali sedadla a dusili se ve strašné tlačenici, protože ten, kdo dostal šťastné číslo, mohl vyhrát dokonce i dům se zahradou, otroka, nádherný oděv anebo nevšední divokou šelmu, kterou pak mohl prodat do amfiteátru. Proto vznikaly při rozdávání takové zmatky, že často musili zjednávat pořádek praetoriáni; a po každém takovém rozdávání vynášeli z hlediště lidi s polámanýma rukama a nohama anebo dokonce lidi ušlapané k smrti.

Avšak bohatší lidé se nezúčastňovali boje o tessery. Tentokrát se augustiáni bavili pohledem na Chilóna a vtipkováním na jeho marné úsilí, které vynakládal, aby lidem ukázal, že je schopen dívat se na zápasy a na prolévání krve stejně dobře jako kdokoli jiný.

Marně však vraštil nešťastný Řek obočí, marně se kousal do rtů a zatínal pěsti, až se mu nehty zarývaly do dlaní. Ani jeho řecká povaha, ani jeho osobní zbabělost nesnášela takovou podívanou. Obličej mu zbledl, na čele se perlily kapky potu, rty zsinaly, oči zapadly, zuby se rozdrkotaly a těla se zmocnila třesavka.

Když zápasy skončily, trochu se vzpamatoval, ale když si ho pak začali dobírat, zmocnil se ho pojednou hněv a začal se zoufale bránit.

“Nu, Řeku! Nesnášíš pohled na rozsápanou lidskou kůži?” řekl Vatinius a zatahal ho za bradku.

Chilón na něj vycenil své dva poslední zuby a odsekl:

“Můj otec nebyl švec, neumím ji tedy spravovat.”

“Macte! Habet!” zvolalo několik hlasů.

Avšak ostatní si ho dobírali dál:

“On za to nemůže, že má v hrudi místo srdce kus sýra!” zvolal Senecio.

“A ty nemůžeš za to, že máš místo hlavy měchuřinu,” odpověděl Chilón.

“Nechceš se stát gladiátorem? Hezky by ses vyjímal v aréně se sítí.”

“Kdybych do ní chytil tebe, chytil bych smrdícího dudka.”

“A jak to bude s křesťany?” zeptal se Festus z Ligurie. “Nechtěl bys být psem, abys je mohl kousat?”

“Nechtěl bych být tvým bratrem.”

“Ty méonský trubče!”

“Ty ligurský mule!”

“Zdá se, že tě svědí kůže, ale neradím ti žádat mě, abych tě podrbal.”

“Drbej si sám sebe. Jestliže si rozdrápeš vředy, zničíš to nejlepší, co na tobě je.”

A tak všelijak napadali augustiáni Chilóna a on je zase za všeobecného smíchu kousavě odrážel. Caesar plácal do dlaní, volal neustále: “Macte!” a popuzoval je proti sobě. Po chvíli však přistoupil blíže Petronius, dotkl se vyřezávanou hůlčičkou ze slonoviny Řekovy paže a řekl studeně:

“To je všecko v pořádku, filozofe, ale v jednom ses spletl: bohové tě stvořili jako zlodějíčka, jenže z tebe se stal démon, a proto nevydržíš!”

Stařec naň pohlédl svýma zarudlýma očima, ale tentokrát nenašel nadávku. Chvíli mlčel a pak odpověděl jakoby namáhavě:

“Vydržím!”

Zatím však trouby oznámily, že přestávka ve hrách skončila. Lidé začali opouštět průchody mezi sedadly, kde se shromáždili, aby se trochu protáhli a popovídali si. Vznikl ruch a obvyklé hádky o sedadla, na nichž dříve seděli. Senátoři a patriciové spěchali ke svým místům. Šum hlasů pomalu utichal a v amfiteátru zavládal opět pořádek. V aréně se objevila skupina lidí, která rozhrabovala hrudky písku, slepené ještě tu a tam sedlou krví.

Přicházela řada na křesťany. A protože to byla nová podívaná pro lid a nikdo nevěděl, jak se budou chovat, všichni je očekávali s určitým napětím. Dav se tvářil soustředěně, očekával totiž nevšední výjevy, ale zároveň se tvářil i nepřátelsky. Vždyť přece tito lidé, kteří se teď měli objevit, spálili Řím a jeho staleté poklady. Vždyť přece tito lidé pili krev nemluvňat, otravovali vodu, proklínali celé lidstvo a dopouštěli se nejohavnějších zločinů. Rozjitřené nenávisti nemohly stačit sebekrutější tresty, a jestliže se srdcí diváků zmocňovaly nějaké obavy, pak to byly jen obavy o to, zda se muka vyrovnají zločinům těch nebezpečných odsouzenců.

Slunce bylo už vysoko a jeho paprsky, procezené purpurovým velariem, naplnily amfiteátr krvavým přísvitem. Písek zrudl jako oheň a v tom světle, ve tvářích lidí i v prázdnotě arény, která se za chvíli měla naplnit lidskými mukami a zvířecí vzteklostí, bylo něco strašného. Zdálo se, že se ve vzduchu vznáší hrůza a smrt. Dav, jindy veselý, teď pod vlivem nenávisti zarputile mlčel. V obličejích se zračila neúprosnost.

Vtom dal praefekt znamení. Objevil se týž stařec, převlečený za Charóna, který vyvolával na smrt gladiátory, přešel pomalým krokem celou arénu a za mrtvého ticha opět zabušil třikrát kladivem do brány.

Celým amfiteátrem se ozval šum:

“Křesťané! Křesťané!”

Zaskřípaly železné mříže, v tmavých otvorech se ozvalo obvyklé volání mastigoforů: “Na písek!” a v okamžiku se aréna zaplnila zástupem jakýchsi silvánů, oděných do koží. Všichni běželi rychle, horečně, a když byli uprostřed kruhovitého prostranství, poklekali jeden vedle druhého, paže zvednuty vzhůru. Lidé se domnívali, že je to prosba o slitování, a rozlíceni takovou zbabělostí, začali dupat, hvízdat, házet do arény prázdné nádoby po vínu a ohlodané kosti a řvát:

“Zvěř! Zvěř!” Avšak tu se stalo něco neočekávaného. Ze středu huňatého zástupu se ozvaly zpěvavé hlasy a už se rozezněla píseň, jakou římský cirk uslyšel poprvé:

Christus regnat!

Lidí se zmocnil úžas. Odsouzenci zpívali, zvedajíce zraky k velariu. Diváci viděli obličeje sice pobledlé, ale jakoby nadšené. Všichni pochopili, že tito lidé neprosí o milost a že – jak se zdá – nevnímají ani cirk, ani senát, ani caesara. “Christus regnat!” se ozývalo stále hlasitěji a v řadách lavic, stoupajících až tam někam nahoru, tázal se nejeden z diváků sám sebe: co se to děje a kdo je to ten Christus, který kraluje v ústech těchto lidí, majících zemřít? Ale už se otevřela další mříž a do arény se s divokým štěkotem vřítily celé smečky psů: obrovských žlutých molosů z Peloponésu, pruhovaných psů z Pyrenejí a psů z Hibernie, podobajících se vlkům; všichni byli úmyslně vyhladověni, měli vpadlé boky a krvavé oči. Vytí a kňučení naplnilo celý amfiteátr. Křesťané dozpívali a klečeli teď bez hnutí, jako by zkameněli, opakujíce jen plačtivým sborem: “Pro Christo!” Psi, ucítivše pod zvířecími kůžemi lidi a udiveni jejich nehybností, nenacházeli dost odvahy vrhnout se na ně ihned. Někteří se vzpínali na stěny lóží, jako by se chtěli dostat k divákům, jiní běhali zase dokolečka a zuřivě štěkali, jako by pronásledovali nějakou neviditelnou zvěř. Lidé se rozhněvali.

Zavřeštěly tisíce hlasů. Někteří diváci napodobovali řev zvířat, jiní štěkali jako psi, opět jiní pobízeli psy ve všech možných jazycích. Amfiteátr se třásl křikem.

Rozdráždění psi ihned přiskakovali ke klečícím postavám, hned zase couvali, cvakajíce zuby. Až konečně se jeden moloský pes zakousl svými tesáky do paže ženy, klečící vpředu, a přitáhl si ji k sobě.

A vtom se už mezi křesťany vrhly desítky psů, jako by jim první pes prorazil cestu. Dav přestal křičet, aby se mohl dívat s o to větší pozorností. Ve vytí a chrapotu bylo ještě slyšet žalostné mužské a ženské hlasy: “Pro Christo! Pro Christo!”, ale v aréně se už vytvořila zmítající se klubka psů a lidí. Krev tekla teď z rozsápaných těl proudem. Psi si navzájem vytrhávali z tlam krvavé lidské údy. Zápach krve a roztrhaných vnitřností převládl nad arabskými vůněmi a naplnil celý cirk. Nakonec bylo už jen tu a tam vidět jednotlivé klečící postavy, které však vzápětí obsypávaly pohyblivé, vyjící smečky.

Vinicius, který se v okamžiku, kdy křesťané vběhli do arény, zvedl a otočil, chtěje dodržet slib a ukázat fossorovi, kde asi je mezi Petroniovými lidmi skryt apoštol, nyní opět usedl a seděl s obličejem mrtvoly, dívaje se skelnatýma očima na příšernou podívanou.

Zpočátku trnul obavou, že se fossor mohl zmýlit a že Lygie může být mezi oběťmi, ale jakmile uslyšel volat “Pro Christo!”, jakmile viděl muka tolika obětí, které i ve smrti nezapřely svou víru a svého Boha, zmocnil se ho jiný pocit, drásající srdce jako nejstrašnější bolest, ale přesto nepřekonatelný, pocit, že jestliže Kristus sám zemřel v mukách a jestliže tady teď pro něj hynou tisíce, jestliže teče moře krve, pak jedna kapka neznamená nic a bylo by hříchem třeba jen prosit o slitování. Tato myšlenka vála na něj z arény, pronikala jím spolu se sténáním umírajících a s pachem krve. Ale přesto se modlil a opakoval neustále seschlými rty: “Kriste, Kriste, i tvůj apoštol se za ni modlí!”

Potom ztratil vládu nad sebou, přestal vnímat, kde je, jen se mu zdálo, že krev v aréně stoupá a stoupá, že se zvedá a že brzy poteče z cirku na celý Řím. Nakonec neslyšel už nic, ani vytí psů, ani křik lidí, ani hlasy augustiánů, kteří začali pojednou volat:

“Chilón omdlel!”

“Chilón omdlel!” opakoval Petronius a pohlédl tam, kde Řek seděl.

A Chilón skutečně omdlel a seděl bílý jako plátno, hlavu zvrácenou nazad, ústa široce rozevřena, podoben mrtvole.

V témž okamžiku začali do arény vyhánět nové oběti, zašité do kůží.

Klekaly okamžitě jako jejich předchůdci, avšak psi je už nechtěli rozsápávat. Sotva několik se jich vrhlo na ty, kdož klečeli nejblíže, ostatní si lehli, zvedli zakrvavené tlamy a začali těžce oddechovat, docela zchváceni.

Tu začal znepokojený, ale krví zpitý a zdivočelý lid pronikavě křičet:

“Lvy! Lvy! Pustit lvy!”

Lvi měli zůstat na zítřejší den, avšak v amfiteátrech vnucoval lid svou vůli všem, dokonce i caesarovi.

Jediný Caligula, vyzývavý a vrtkavý ve svých rozmarech, odvažoval se někdy odporovat, ba stávalo se dokonce, že rozkázal tlouci lid klacky, avšak obyčejně podléhal i on. Nero, kterému byl potlesk nade vše na světě, nevzpíral se nikdy, tím méně teď, když šlo o uchlácholení davů, rozlícených požárem, a o křesťany, na které chtěl pohromu svalit.

Dal tedy znamení, aby otevřeli cuniculus. Když to lid spatřil, okamžitě se uklidnil. Bylo slyšet skřípání mříží, za nimiž byli lvi. Psi, sotva je spatřili, shlukli se do jednoho chumlu na protější straně kruhu, tiše kňučíce. Lvi se jeden po druhém řítili do arény, obrovští, plaví, s velikými huňatými hlavami. Sám caesar k nim otočil svůj unuděný obličej a přiložil si k oku smaragd, aby lépe viděl. Augustiáni přivítali lvy potleskem; dav je počítal na prstech a zároveň lačně sledoval, jakým dojmem na ně zapůsobí pohled na křesťany, klečící uprostřed a opakující opět ta slova, mnohým nesrozumitelná, všechny však dráždící: “Pro Christo! Pro Christo!”

Avšak lvi, třebaže notně vyhladovělí, nespěchali s útokem na oběti. Rudé světlo v aréně je zaráželo, mhouřili tedy oči jakoby oslněni. Někteří protahovali líně svá zlatavá těla, jiní zase otevírajíce tlamy zívali, jako by chtěli divákům ukázat své strašné zuby. Pak však na ně začal působit pach krve a rozsápaných těl, jichž v aréně ležela spousta. Jejich pohyby zneklidněly, hřívy se ježily, nozdry chrčivě vdechovaly vzduch.

Jeden přiskočil znenadání k mrtvole ženy s rozdrásaným obličejem, položil přední tlapy na její tělo a drsným jazykem začal olizovat sedlou krev. Druhý se přiblížil ke křesťanu, jenž držel na rukou dítě, zašité do kolouší kůže.

Dítě se zmítalo křikem a pláčem a křečovitě objímalo otce kolem krku; otec, chtěje mu aspoň na chvíli prodloužit život, snažil se je odtrhnout od krku a podat těm, kdož klečeli dále vzadu. Avšak křik a pohyb rozdráždil lva. Pojednou krátce, úsečně zařval, jediným úderem tlapy rozmáčkl dítě, a popadnuv do tlamy otcovu lebku, v okamžení ji rozdrtil.

Sotva to spatřili všichni ostatní lvi, vrhli se na křesťany. Několik žen nebylo s to zadržet v sobě výkřik hrůzy, avšak lidé přehlušovali tyto hlasy potleskem, který však brzy opět utichl, protože touha dívat se zvítězila. A bylo vidět strašné věci: hlavy mizející v jícnech tlam, prsa rozervaná jediným zásahem tesáků, vyrvaná srdce a plíce; bylo slyšet praskot kostí v zubech. Někteří lvi uchopili své oběti za boky nebo za bedra a pobíhali šílenými skoky po aréně, jako by hledali chráněné místo, kde by mohli kořist pozřít. Jiní se spolu rvali, vzpínajíce se proti sobě, objímajíce se tlapami jako zápasníci a naplňujíce amfiteátr hřímavým řevem. Lidé vstávali ze svých míst anebo opouštěli sedadla a sestupovali průchody níže, tlačíce se na život a na smrt, jen aby lépe viděli. Zdálo se, že rozlícené davy vtrhnou nakonec samy do arény a začnou zároveň se lvy rozsápávat křesťany. Chvílemi bylo slyšet nelidský křik, chvílemi potlesk, chvílemi řev, vrčení, cvakání zubů a vytí moloských psů, chvílemi jen sténání.

Caesar, smaragd u oka, díval se nyní pozorně.

V Petroniově obličeji se objevil výraz odporu a pohrdání. Chilóna vynesli z cirku už předtím.

A z cuniculů vyháněli nové a nové oběti.

Z nejvyšší řady amfiteátru na ně shlížel apoštol Petr. Nikdo se na něho nedíval, všechny oči byly totiž upřeny do arény, vstal tedy, a jako kdysi v Corneliově vinici žehnal na cestu na smrt a na věčnost těm, které měli zajmout, tak nyní žehnal znamením kříže těm, kdož hynuli v zubech šelem, jejich krvi, jejich mukám, jejich mrtvým tělům, změněným v beztvaré kusy hmoty, a jejich duším, odlétajícím z písku zalitého krví. Někteří křesťané pozvedali k němu zraky a v takových okamžicích se jejich tváře rozjasňovaly a oni se usmívali, když viděli tam vysoko nahoře znamení kříže. Petrovi drásala ta podívaná srdce. Modlil se:

“Ó Pane! Buď vůle tvá, protože ke slávě tvé a pro svědectví pravdy hynou tyto ovečky mé! Tys mi je rozkázal pást, odevzdávám ti je tedy a ty je pak sečti, Pane, přijmi je, zhoj jejich rány, uklidni jejich bolest a dej jim ještě více štěstí, nežli tady zakusili muk.”

A žehnal jedněm za druhými, skupině za skupinou, s tak velikou láskou, jako by to byly jeho děti, které teď odevzdává přímo do Kristových rukou. Vtom caesar, buď stržen náruživostí, anebo proto, že chtěl, aby hry předčily vše, co do té doby Řím viděl, pošeptal několik slov praefektovi města a ten sestoupil z pódia a odešel ke cuniculům. A dokonce i lid užasl, když po chvíli spatřil, že se opět otvírají mříže. Teď vpustili do arény zvířata všemožného druhu: tygry od Eufratu, numidské pantery, medvědy, vlky, hyeny a šakaly.

Celá aréna se pokryla jakoby rozvlněnou hladinou pruhovaných, žlutých, plavých, tmavých, hnědých a skvrnitých kožišin. Vznikl zmatek, v němž nebyly oči s to rozeznat už nic než strašné zmítání a vzdouvání zvířecích hřbetů. Podívaná ztratila zdání skutečnosti a změnila se v jakousi orgii krve, v jakýsi hrůzostrašný sen, v horečnatou vidinu chorých smyslů. Míra byla dovršena. V řevu, ve vytí a skučení ozýval se tu a tam v lavicích mezi diváky pronikavý, křečovitý smích žen, které byly u konce svých sil. Lidem se udělalo nevolno.

Obličeje zpopelavěly. Různé hlasy začaly volat: “Dost už! Dost už!”

Avšak snadnější bylo zvířata do arény vpustit než je odtamtud vyhnat. Caesar však našel způsob, jak od nich arénu vyčistit, způsob, který znamenal nové vyražení pro lid. Ve všech průchodech mezi lavicemi se objevily zástupy černých Numidů, ozdobených pery a náušnicemi, s luky v rukou. Lid vytušil, co teď bude následovat, a přivítal je voláním uspokojení. Numidové přistoupili k roubení arény, přiložili šípy k tětivám a začali z luků střílet do té spousty zvěře. Byla to opravdu nová podívaná. Štíhlá černá těla se zakláněla, natahujíce pružné luky a vysílajíce střelu za střelou.

Drnčení tětiv a svistot opeřených šípů se mísily s vytím zvířat a s obdivnými výkřiky diváků. Vlci, medvědi, panteři i lidé, kteří zůstali ještě naživu, padali jako skoseni jeden vedle druhého. Tu a tam lev, ucítiv hrot šípu v boku, otočil prudkým pohybem hlavu se vztekle svraštělou tlamou, chtěje uchopit a rozdrtit střelu. Jiná zvířata skučela bolestí. Zvířecí drobotiny se zmocnila panika, pobíhala jako pomatená po aréně a tloukla hlavami o mříže, ale šípy svištěly a svištěly tak dlouho, dokud vše, co bylo živé, nekleslo k zemi v posledních smrtelných křečích.

Tu se do arény vhrnuly stovky cirkových otroků s rýči, lopatami, metlami, kolečky, koši na vynášení vnitřností a s pytli písku. Proudili jeden za druhým a na celém kruhovitém bojišti se rozproudila živá činnost. Vyčistili arénu od mrtvol, od krve a kalů, přeryli ji, urovnali a posypali tlustou vrstvou čerstvého písku.

Pak přiběhli amorci a rozhazovali po aréně lístky růží, lilií a nejrůznějších květů. Znovu zapálili kadidelnice a sundali velarium, protože slunce bylo už dost nízko.

Lidé se užasle dívali jeden na druhého a vyptávali se navzájem, jaká podívaná je to dneska ještě čeká.

A čekala je podívaná, jaké se nikdo nenadál. Na aréně, posypané květy, se totiž pojednou objevil caesar, který před chvílí opustil pódium. Měl na sobě purpurový plášť a zlatý věnec na hlavě. Za ním kráčelo dvanáct zpěváků s kitharami. Caesar, v ruce stříbrnou loutnu, došel slavnostním krokem doprostřed arény, uklonil se několikrát divákům, zvedl oči k nebi a chvíli tak stál, jako by očekával inspiraci.

Pak udeřil do strun a začal zpívat:

Ó zářný synu Létóin, vládce Tenedu, Killy a Chrysy, jak mohls, maje v péči své Ilia svatý hrad, vydat jej hněvu Achajců, strpět, by oltáře posvátné, planoucí věčně ke tvé slávě, Trójanů ztřísnila krev?

K tobě starci vetché ruce, ó Stříbrnoluký, mířící v dál, k tobě matky z hloubi svých lůn zvedaly slzavý hlas, s dětmi bys jejich soucit měl.

Pláč ten kamenem by pohnul, ty soucitu míň však měls než kámen, Sminthejče, s lidským bolem.

Píseň se pomalu měnila v žalostnou, bolestnou elegii. Cirk ztichl. Po chvíli caesar, sám dojat, pokračoval:

Mohl jsi zvukem formingy božské přehlušit nářek srdcí a křik, vždyť oko ještě dnes slzou se leskne jak rosou květ při zvucích bolestných písně té, jež křísí z popela a prachu požáru, porážky, zhouby den…

- Sminthejče, kdes tenkrát byl?

Tady se mu zachvěl hlas a oči mu zvlhly. Na řasách vestálek se objevily slzy, lid poslouchal ještě chvíli, tichý jako pěna, ale pak propukla dlouhá, neutuchající bouře potlesku.

A zvenčí, vraty vomitorií, která byla kvůli průvanu otevřena, pronikalo do hlediště skřípání vozů, na něž nakládali krvavé ostatky křesťanů, mužů, žen i dětí, a odváželi do jam zvaných puticuli.

Apoštol Petr uchopil do dlaní svou třesoucí se hlavu a v duchu volal:

Pane! Pane! komu jsi to odevzdal vládu nad světem? A proč chceš založit trůn svůj právě v tomto městě?

KAPITOLA 14

Zatím se slunce schýlilo k západu a vypadalo, jako by se roztápělo ve večerních červáncích. Hry skončily.

Davy začaly opouštět amfiteátr a proudit východy, zvanými vomitoria, do města. Jen augustiáni nespěchali, čekajíce, až přejde hlavní proud. Celá jejich skupina opustila svá sedadla a shromáždila se u pódia, kde se opět objevil caesar, aby vyslechl pochvalu. Třebaže diváci, hned když dozpíval, nešetřili potleskem, jemu to bylo málo, očekával totiž nadšení blížící se šílenství. A teď tedy marně zněly chvalozpěvy, marně líbaly vestálky jeho “božské” ruce, marně se při tom k němu Rubria naklonila tak, že se její naryzlá hlava dotkla jeho hrudi. Nero nebyl spokojen a nedovedl to nedat najevo. Udivovalo a znepokojovalo ho také, že Petronius mlčí. Pochvalné slovo z jeho úst, slovo, které by zároveň vtipně vyzdvihlo klady písně, způsobilo by mu teď velkou radost. Konečně se už nezdržel, pokynul Petroniovi, a když přišel na pódium, řekl caesar:

“Pověz…”

A Petronius odpověděl chladně: “Mlčím, protože nenacházím slov. Překonal jsi sám sebe.”

“I já jsem měl takový dojem, ale co ten lid?”

“Můžeš snad žádat od míšenců, aby se vyznali v poezii?”

“I ty sis tedy všiml, že mi nepoděkovali tak, jak bych si byl zasloužil?”

“Zvolil sis totiž nepříhodnou chvíli.”

“Proč?”

“Proto, že mozky, omámené pachem krve, nejsou s to pozorně poslouchat.”

Nero zaťal pěsti a odpověděl:

“Ach, ti křesťané! Zapálili Řím a teď ubližují i mně. Jaký trest pro ně ještě vymyslím?”

Petronius si uvědomil, že začal špatně a že jeho slova mají právě opačný účinek, než jakého chtěl docílit. Chtěje tedy odvést caesarovy myšlenky jinam, sklonil se k němu a zašeptal:

“Tvoje píseň je nádherná, ale na něco bych tě chtěl upozornit: ve čtvrtém verši třetí sloky by ses měl podívat ještě na metrum.”

Nero se zalil ruměncem studu, jako by byl přistižen při špatném činu, pohlédl ustrašeně na Petronia a odpověděl rovněž potichu:

“Ty si všimneš všeho! Vím o tom! Předělám to! Ale nikdo jiný si toho nevšiml? Viď? A ty, pro lásku bohů, nikomu se o tom nezmiňuj … je-li ti … život milý…”

Petronius svraštil obočí a odpověděl jakoby v návalu nudy a omrzelosti:

“Můžeš mě, božský, k smrti odsoudit, jestliže ti překážím, ale smrtí mě nestraš, protože bohové vědí nejlíp, zda se jí bojím.”

A zahleděl se při těchto slovech caesarovi přímo do očí. Caesar po chvíli odpověděl:

“Nehněvej se… Víš, že tě mám rád…”

,Zlé znamení!’ pomyslil si Petronius.

“Chtěl jsem vás pozvat na hostinu,” pokračoval pak Nero, “ale raději se zavřu doma a budu vylepšovat ten prokletý verš v třetí sloce. Kromě tebe mohl si té chyby všimnout ještě Seneca a možná že i Secundus Carinus, ale těch se ihned zbavím.”

Po těchto slovech zavolal Seneku a oznámil mu, že ho ještě s Acratem a Secundem Carinem vysílá do Itálie a do všech provincií pro peníze, které tam mají vybrat ode všech měst, vsí, slavných chrámů, zkrátka všude, kde je najdou a kde se jim je podaří vymačkat.

Avšak Seneca, který pochopil, že ho pověřují posláním zloděje, svatokrádce a lupiče, okamžitě odmítl:

“Musím jet na venkov, pane,” řekl, “a tam očekávat smrt, protože jsem stár a mám nemocné nervy.”

Iberské Senekovy nervy, silnější než nervy Chilónovy, nebyly snad ani nemocné, ale Senekovo zdraví vůbec bylo chatrné, protože vypadal jako stín a hlava mu v poslední době zbělela docela.

Nero naň pohlédl, pomyslil si, že asi opravdu nebude už dlouho čekat na jeho smrt, a odpověděl:

“Nechci tě vystavovat nebezpečí cesty, jestliže jsi nemocen, ale protože tě mám rád a chci tě mít blízko sebe, nepojedeš na venkov, nýbrž zavřeš se ve svém domě a nebudeš z něho vycházet.”

Pak se dal do smíchu a řekl:

“Jestliže pošlu Acrata a Carina samotné, bude to, jako bych poslal vlky pro ovce. Koho jim dám za představeného?”

“Mne, pane,” řekl Domitius Afer.

“Ne! Nechci svolávat na Řím Merkurův hněv, protože vy byste dokázali, že jste lepší zloději než on. Potřebuji nějakého stoika, jako je Seneca anebo můj nový přítel, filozof Chilón.”

Po těchto slovech se začal rozhlížet a zeptal se:

“A co se stalo s Chilónem?”

Chilón, který se na čerstvém vzduchu vzpamatoval a vrátil se před caesarovou písní do amfiteátru, přistoupil blíže a řekl:

“Tady jsem, skvělý plode slunce a měsíce. Byl jsem nemocen, ale tvůj zpěv mě uzdravil.”

“Pošlu tě do Achaje,” řekl Nero. “Ty přece musíš vědět na groš přesně, kolik peněz je tam v každém chrámě.”

“Učiň to, Die, a bohové ti sešlou takové daně, jaké neseslali ještě nikomu.”

“Udělal bych to, ale nechci tě připravit o podívanou na hry.”

“Baale!” řekl Chilón.

Avšak augustiáni, rádi, že se caesarova nálada zlepšila, dali se do smíchu a volání:

“Ne, pane! Nepřipravuj toho udatného Řeka o podívanou na hry!”

“Ale zbav mě, pane, pohledu na ty křičící kapitolské husy, jejichž všechny mozky dohromady by nenaplnily ani skořápku žaludu,” opáčil Chilón. “Píši právě, prvorozený synu Apollinův, řecký hymnus na tvou počest, a proto chci strávit několik dnů v chrámu Múz a prosit je o vnuknutí.”

“Kdepak!” zvolal Nero. “Chceš se vykroutit z dalších her! Z toho nebude nic!”

“Přísahám ti, pane, že píši hymnus.”

“Budeš ho tedy psát v noci. Pros o inspiraci Dianu, je to přece Apollinova sestra.”

Chilón svěsil hlavu a rozhlížel se zlostně po přítomných, kteří se dali znovu do smíchu.

Caesar se otočil k Senecionovi a Suiliovi Nerulinovi a řekl:

“Představte si, že jsme stačili vyřídit sotva polovinu křesťanů určených původně na dnešek.”

Aquilus Regulus, na slovo vzatý znalec všeho, co se týkalo amfiteátru, se zamyslil a pak prohlásil:

“Hry, v nichž vystupují lidé sine armis et sine arte, trvají téměř stejně dlouho, ale jsou méně zajímavé.”

“Rozkážu jim dát zbraně,” odpověděl Nero.

Vtom se pojednou probudil ze zamyšlení pověrčivý Vestinus a zeptal se tajuplným hlasem:

“Všimli jste si, že ti křesťané něco vidí, když umírají? Hledí k nebi a umírají jakoby bez bolesti. Jsem si jist, že tam něco vidí…”

Po těchto slovech pozvedl zraky k otvoru amfiteátru, nad nímž noc už začala roztahovat své velarium, poseté hvězdami. Ostatní však odpověděli posměšky a žertovnými domněnkami o tom, co asi mohou křesťané v okamžiku smrti vidět. Mezitím dal caesar znamení otrokům s pochodněmi a opustil cirk. Za ním šly vestálky, senátoři, úředníci a augustiáni.

Noc byla jasná a teplá. Před cirkem čekaly ještě davy, toužící spatřit caesarův odjezd. Byly však nějak ponuré a tiché. Tu a tam se ozval potlesk a ihned opět utichl. Vrzající vozy vyvážely ze spolaria ještě pořád krvavé ostatky křesťanů.

Petronius a Vinicius šli mlčky. Teprve nedaleko villy se Petronius otázal:

“Uvažoval jsi o tom, co jsem ti říkal?”

“Uvažoval,” odpověděl Vinicius.

“A víš, že je to teď i pro mne nesmírně závažná věc? Musím ji osvobodit navzdory caesarovi a Tigellinovi. Je to jakýsi boj, v němž jsem se rozhodl zvítězit, je to hra, v níž chci vyhrát, třeba za cenu vlastní hlavy… Dnešní den mě v mém předsevzetí ještě utvrdil.”

“Kéž ti to Kristus odplatí!”

“Uvidíš!”

Takto rozmlouvajíce, došli před vchod villy a vysedli z lektiky. Tu k nim přistoupila jakási temná postava a zeptala se:

“Je tu urozený Vinicius?”

“Je,” odpověděl tribun. “Co chceš?”

“Jsem Nazarius, Miriamin syn; jdu z vězení a přináším ti zprávu o Lygii.”

Vinicius ho uchopil za rameno a ve světle pochodně se mu zadíval do očí, nejsa schopen slova, ale Nazarius uhádl otázku skomírající na jeho rtech a řekl:

“Žije ještě. Ursus mě posílá k tobě, pane, abych ti vyřídil, že Lygie se v horečce modlí a volá tvé jméno.”

A Vinicius odpověděl:

“Sláva Kristovi, který mi ji může vrátit.”

Pak zavedl Nazaria do knihovny. Za chvíli přišel však i Petronius, aby slyšel jejich rozhovor.

“Nemoc ji zachránila před zhanobením, protože kati se bojí,” řekl mladý hoch. “Ursus a lékař Glaukos bdí nad ní ve dne v noci.”

“Stráže zůstaly tytéž?”

“Ano, pane, a ona je v jejich místnosti. Ti vězni, co byli ve spodní části vězení, zemřeli všichni na horečku anebo se udusili nedostatkem vzduchu.”

“Kdopak jsi?” zeptal se Petronius.

“Urozený Vinicius mě zná. Jsem syn vdovy, u které bydlí Lygie.”

“A křesťan?”

Chlapec pohlédl tázavě na Vinicia, ale když viděl, že se právě modlí, vztyčil hlavu a řekl:

“Ano.”

“Jak to, že můžeš volně chodit do vězení?”

“Dal jsem se najmout k vynášení těl mrtvých.

Udělal jsem to proto, abych mohl pomáhat svým bratřím a přinášet jim zprávy z města.”

Petronius si začal pozorně prohlížet hezký chlapcův obličej, jeho modré oči, bujné vlasy. Pak se otázal:

“Z které země jsi, chlapče?”

“Jsem Galilejec, pane.”

“Chtěl bys, aby se Lygie dostala na svobodu?”

Chlapec zvedl oči:

“I kdybych potom sám měl zemřít!”

Tu se Vinicius přestal modlit a řekl:

“Vyřiď strážím, aby ji položili do rakve jako mrtvou. Ty si vyber pomocníky, kteří ji s tebou v noci vynesou z vězení. Poblíž Páchnoucích úvozů najdete lidi, kteří tam budou čekat s lektikou. Těm rakev odevzdáte. Strážcům ode mne slib, že jim dám tolik zlata, kolik každý unese v plášti.”

A co to říkal, ztratil jeho obličej obvyklou mrtvost, probudil se v něm voják, jemuž naděje vrátila dřívější energii.

Nazarius zrudl radostí, zvedl ruce vzhůru a zvolal:

“Kéž ji Kristus uzdraví, protože bude volná!”

“Myslíš, že stráže budou souhlasit?”

“Ti, pane? Jen když budou vědět, že je za to nepotká trest nebo mučení!”

“To je pravda,” řekl Vinicius. “Strážci by byli svolili dokonce k útěku, tím spíše tedy svolí, aby byla vynesena jako mrtvá.”

“Je tam sice člověk,” řekl Nazarius, “který se rozžhaveným železem přesvědčuje, jsou-li těla, která vynášíme, skutečně mrtvá. Ale tomu stačí několik sesterciů, aby se nedotkl železem obličeje mrtvých. A za jeden aureus se dotkne místo těla rakve.”

“Vyřiď mu, že dostane plnou kapsu aureů,” řekl Petronius. “Ale budeš si umět vybrat spolehlivé pomocníky?”

“Budu si umět najít takové, kteří by za peníze prodali vlastní ženy a děti!”

“Kde je najdeš?”

“Přímo ve vězení anebo ve městě. Stráže, jednou podplacené, pustí dovnitř, koho budu chtít.”

“Pak tedy přivedeš jako nádeníka mne,” řekl Vinicius.

Avšak Petronius ho od toho začal se vší rozhodností zrazovat. Praetoriáni by ho mohli poznat, i když bude v převlečení, a všechno by se mohlo zhroutit.

“Ani ve vězení, ani u Páchnoucích úvozů!” pravil.

“Je třeba, aby všichni, i caesar, i Tigellinus, byli přesvědčeni, že Lygie zemřela, jinak by totiž okamžitě nařídili stíhání. Podezření můžeme uspat jenom tak, že až ji odvezou do Albských hor anebo dále, na Sicílii, my zůstaneme v Římě. Teprve za týden nebo za čtrnáct dnů onemocníš, pozveš si Neronova lékaře a ten ti doporučí, abys jel do hor. Pak se teprve setkáte; a pak…”

Tu se na okamžik zamyslil, ale nakonec mávl rukou a řekl:

“Pak snad přijde i jiná doba.”

“Kéž se nad ní Kristus smiluje,” řekl Vinicius, “protože ty mluvíš o Sicílii a ona je zatím nemocná a může zemřít…”

“Umístíme ji tedy blíže. Sám vzduch ji vyléčí, jen když ji dostaneme z vězení. Nemáš někde v horách nějakého nájemce, kterému bys mohl důvěřovat?”

“Mám! Ano! Mám!” odpověděl překotně Vinicius.

“Nedaleko Coriol žije v horách člověk, který mě nosil na rukou, když jsem byl ještě dítě, a který mě má ještě stále rád.”

Petronius mu podal tabulku.

“Napiš mu, aby sem zítra přišel. Ihned s tím pošlu posla.”

Po těch slovech zavolal představeného atria a dal mu příslušné rozkazy. O chvíli později vyrazil do noci otrok na koni a spěchal do Coriol.

“Rád bych,” řekl Vinicius, “aby ji cestou provázel Ursus… Byl bych klidnější…”

“Pane,” řekl Nazarius, “ten člověk má nadlidskou sílu. Vylomí mříž a půjde za ní. Ve srázné, vysoké zdi je okno, pod kterým nestojí stráž. Přinesu Ursovi provaz a o ostatní se postará už on sám.”

“U Herkula!” řekl Petronius. “Ať se dostane na svobodu, jak chce, jenom ne zároveň s ní, ani dva nebo tři dni po ní, protože jinak by se za ním pustili a objevili by její skrýš. U Herkula! Chcete snad zahubit sebe i ji? Zakazuji vám zmiňovat se před ním o Coriolách, jinak si nad tím vším umývám ruce.”

Oba uznali, že má pravdu, a zmlkli. Nazarius se pak začal loučit a slíbil, že přijde zítra za úsvitu.

Doufal, že se domluví se strážci ještě dnes v noci, ale předtím chtěl ještě navštívit matku, která v těch nejistých a strašných časech měla o něho neustálé starosti. Uváživ všechno, rozhodl se, že pomocníka nebude hledat ve městě, nýbrž že podplatí jednoho z těch, kdož spolu s ním vynášejí mrtvé z vězení.

Když však byl už na odchodu, zastavil se ještě, vzal stranou Vinicia a pošeptal mu:

“Pane, neřeknu o našem záměru nikomu, ani matce ne, ale slíbil nám apoštol Petr, že z amfiteátru přijde k nám, a jemu povím vše.”

“V tomto domě můžeš mluvit hlasitě,” odpověděl Vinicius. “Apoštol Petr byl v cirku s Petroniovými lidmi. Ostatně já půjdu s tebou.”

Dal si podat plášť, jaký nosívají otroci, a oba odešli.

Petronius si zhluboka oddechl.

Přál jsem si, uvažoval, aby na tu horečku zemřela, protože to by pro Vinicia bylo ještě nejméně strašné.

Ale teď jsem ochoten obětovat Aesculapovi zlatou trojnožku, jestliže ji uzdraví… Ech, ty, Ahenobarbe, chceš si připravit podívanou z milencovy bolesti! Ty, Augusto, jsi napřed tomu děvčeti záviděla krásu a teď zase bys ji sežrala zasyrova jen proto, že zahynul tvůj Rufius… Ty, Tigelline, ji chceš zahubit mně na zlost!…

Nu, uvidíme! Já vám pravím, že vaše oči ji nespatří v aréně, protože buďto zemře přirozenou smrtí, anebo vám ji vyrvu z tlam jako psům… A vezmu vám ji tak, že o tom nebudete ani vědět. A pak, kdykoli na vás pohlédnu, pokaždé si pomyslím: vidíte, to jsou ti hlupáci, z kterých si udělal Petronius dobrý den…

A spokojen sám se sebou, odešel do triclinia, kde usedl s Euniké k večeři. Lector jim při tom předčítal Theokritovy selanky. Venku zatím přihnal vítr od Soracte mračna a prudká bouře rozrušila klid krásné letní noci. Znovu a znovu se nad sedmi pahorky ozývalo hřmění, avšak ti dva, ležíce vedle sebe u stolu, poslouchali verše idylického básníka, který ve zpěvném dórském nářečí opěvoval lásku pastýřů. Pak, uklidněni, chystali se ke sladkému odpočinku.

Avšak ještě předtím se vrátil Vinicius. Když se Petronius dozvěděl o jeho návratu, zašel k němu a otázal se:

“Nu, jak? Nedohodli jste se na něčem novém? A co Nazarius, šel už do vězení?”

“Ano,” odpověděl mladý muž, pročesávaje si prsty vlasy, promočené deštěm. “Nazarius se šel domluvit se strážci a já jsem viděl Petra, který mi řekl, abych se modlil a věřil.”

“To je dobře. Jestliže půjde všechno tak, jak to má jít, budou ji moci zítra v noci vynést…”

“Nájemce s lidmi by tu měl být za úsvitu.”

“Nemá to daleko. Ale teď si odpočiň.”

Avšak Vinicius ve svém cubiculu poklekl a začal se modlit.

S východem slunce přikvačil od Coriol nájemce Niger a přivedl s sebou, jak mu Vinicius nařídil, muly, lektiku a čtyři důvěryhodné lidi, vybrané z britanských otroků; ty ostatně zanechal prozíravě v krčmě na Subuře. Vinicius, který probděl celou noc, vyšel mu vstříc. Nájemce se zarazil při pohledu na mladého pána, a líbaje mu ruce a oči, zeptal se:

“Drahý Vinicie, jsi snad nemocen, anebo ti zármutek vysál krev z tváře? Vždyť jsem tě na první pohled sotva poznal!”

Vinicius ho dovedl do vnitřního sloupoví, zvaného xystos, a tam ho zasvětil do tajemství. Niger poslouchal se soustředěnou pozorností a na jeho drsné, osmahlé tváři se zračilo veliké dojetí, které se ani nesnažil ukrýt.

“Ona je tedy křesťanka?” zvolal.

A zahleděl se zkoumavě do Viniciovy tváře. Vinicius zřejmě uhodl, nač se ho ptá vesničanův pohled, protože odpověděl:

“Já jsem také křesťan.”

A tu se v Nigerových očích zaleskly slzy; chvíli mlčel, pak zvedl ruce vzhůru a řekl:

“Ó, díky tobě, Kriste, že jsi sňal bělmo z očí na světě mi nejdražších!”

Pak uchopil Viniciovu hlavu, a rozplakav se štěstím, začal ho líbat na čelo.

O chvíli později přišel Petronius, přiváděje Nazaria.

“Dobré zprávy!” volal už zdaleka.

Zprávy byly skutečně dobré. Za prvé lékař Glaukos ručil za Lygiin život, i když měla tutéž vězeňskou horečku, na kterou umíraly v Tullianu a v ostatních vězeních stovky lidí denně. Ani strážci, ani člověk, který zjišťoval smrt rozžhaveným železem, nečinili žádné potíže. Pomocník jménem Attis byl už také najat.

“Vyvrtali jsme do rakve otvory, aby nemocná mohla dýchat,” vyprávěl Nazarius. “Jediné nebezpečí je v tom, aby snad nezasténala nebo se neozvala, až půjdeme kolem praetoriánů. Je však velmi zesláblá a už od rána leží se zavřenýma očima. Ostatně Glaukos jí dá uspávací nápoj, který sám připraví z léků, jež mu přinesu z města. Víko rakve nebude přibito. Snadno je tedy zvednete a odnesete nemocnou do lektiky.

My potom dáme do rakve podlouhlý pytel s pískem; mějte ho proto připravený.”

Vinicius poslouchal tato slova a byl bledý jako plátno, ale poslouchal s tak napjatou pozorností, že se zdálo, že už napřed ví, co Nazarius řekne.

Petronius se otázal:

“Jiná těla z vězení vynášet nebudou?”

“Dneska v noci zemřelo v našem vězení nejméně dvacet lidi, do večera jich zemře ještě několik,” odpověděl chlapec. “Budeme muset jít s celým průvodem, ale půjdeme pomalu, abychom zůstali vzadu. V prvním zákrutu začne můj společník úmyslně kulhat. Tak zůstaneme daleko za ostatními. Vy nás čekejte u malé Libitininy svatyňky. Kéž by Bůh dal a byla co nejtemnější noc!”

“Chodíte bez světel?” zeptal se Vinicius.

“Jen vpředu nesou pochodně. Buďte pro všechny případy u Libitininy svatyně, hned jakmile se setmí, i když my vynášíme mrtvoly obyčejně až před půlnocí.”

Odmlčeli se.

Bylo slyšet jen rychlý Viniciův dech.

Petronius se k němu otočil.

“Povídal jsem včera,” řekl, “že by bylo nejlíp, kdybychom zůstali oba doma. Teď však vidím, že ani já bych nevydržel sedět na místě… Ostatně, kdyby šlo o útěk, musili bychom být opatrnější, jestliže ji však vynesou jako mrtvou, myslím, že nikdo nepojme sebemenší podezření.”

“Ano! Ano!” odpověděl Vinicius. “Já tam musím být. Sám ji vytáhnu z rakve…”

“A jakmile bude jednou v mém domě u Coriol, zodpovídám za ni,” řekl Niger.

Tím porada skončila. Niger se vydal do krčmy ke svým lidem. Nazarius vzal pod tuniku váček se zlatem a vrátil se do vězení. Pro Vinicia započal den plný neklidu, horečné úzkosti a očekávání.

“Mělo by se to podařit, protože všechno je dobře promyšleno,” řekl Petronius. “Lépe jsme to už nemohli vymyslit. Ty musíš hrát sklíčeného a chodit v tmavé tóze. Ale do cirku nepřestaň chodit. Ať tě vidí… Všechno je tak promyšleno, že zklamání je vyloučeno.

Abych nezapomněl! Tím svým nájemcem jsi úplně jist?”

“Je to křesťan,” odpověděl Vinicius.

Petronius naň užasle pohlédl, pak začal rozhazovat rukama a hovořit jakoby sám k sobě:

“U Polluxe! Jak se to přes to všechno šíří! A jak se to drží lidských duší! Jiní lidé by se v takové hrůze zřekli okamžitě všech římských, řeckých i egyptských bohů. Prapodivné je to… U Polluxe! Kdybych věřil, že cokoliv na světě závisí dnes ještě na našich bozích, obětoval bych teď každému po šesti bílých býcích a Jovišovi Kapitolskému dvanáct… Ale ani ty nešetři oběťmi svému Kristovi…”

“Já jsem mu dal svou duši,” odpověděl Vinicius.

A rozešli se. Petronius se vrátil do cubicula, kdežto Vinicius se šel podívat aspoň z dálky na vězení a odtamtud se vydal až k úpatí Vatikánského pahorku, do oné fossorovy chatrče, kde se mu z apoštolových rukou dostalo křtu. Zdálo se mu, že v té chatrči jej Kristus spíše vyslyší než jinde. Když ji tedy našel, vrhl se na zem a začal se všemi silami své zbolavělé duše modlit o slitování. Pohroužil se nakonec do modlitby tak, že zapomněl, kde je a co se s ním děje.

Bylo už po poledni, když ho probudily zvuky trub, ozývající se od Neronova cirku. Vyšel z chatrče a začal se rozhlížet kolem sebe jakoby očima, které se právě vzbudily ze spánku. Venku bylo vedro a klid, rušený jen občas kovovým řinčením, neustále však vášnivým vrzáním cvrčků. Vzduch zdusněl; obloha nad městem byla ještě modrá, ale nad Sabinskými vrchy se hromadily nízko nad obzorem temné mraky.

Vinicius se vrátil domů. V atriu ho očekával Petronius.

“Byl jsem na Palatinu,” řekl. “Byl jsem se tam úmyslně ukázat a zasedl jsem dokonce ke kostkám.

Dnes večer pořádá Antias hostinu; slíbil jsem, že přijdeme, ale teprve po půlnoci, protože se nejdřív musím vyspat. Půjdu tam a bude dobře, půjdeš-li i ty.”

“Nepřišly nějaké zprávy od Nigra nebo od Nazaria?” zeptal se Vinicius.

“Ne. Uvidíme se s nimi teprve po půlnoci. Všiml sis, že se schyluje k bouřce?”

“Všiml.”

“Zítra mají předvádět ukřižované křesťany, ale snad to déšť překazí.”

Po těchto slovech přistoupil k Viniciovi, položil mu ruku na rameno a řekl:

“Ji však neuvidíš na kříži, nýbrž v Coriolách.

U Kastora! Nedal bych tu chvíli, kdy ji vysvobodíme, za všechny gemy v Římě! Večer se už blíží…”

Večer se opravdu blížil a tma se začala na město snášet dříve než obvykle, protože mraky zatáhly už celý obzor. S večerem vydatně sprchlo a déšť, který se vypařoval na kamenech, rozpálených denním vedrem, naplnil ulice města mlhou. Pak střídavě chvíli nepršelo a zase se přeháněly spršky.

“Pospěšme si,” řekl konečně Vinicius. “Z obavy před bouří mohou těla vyvézt z vězení dříve.”

“Je čas!” odpověděl Petronius.

Oblékli si galské pláště s kapucemi a vyšli zahradními vrátky na ulici.

Petronius se ještě ozbrojil krátkým římským nožem, zvaným sica, který brával na noční výpravy vždycky s sebou.

Bouře vylidnila ulice. Tu a tam rozčísl mraky blesk a ozářil oslnivým světlem čerstvé zdi právě postavených anebo rozestavěných domů a mokré kamenné desky, jimiž byly dlážděny ulice. V takovém světle spatřili konečně po dosti dlouhém putování kopec, na němž stála maličká Libitinina svatyňka, a pod kopcem skupinu mulů a koní.

“Nigře!” zavolal potichu Vinicius.

“Tady jsem, pane!” ozval se v dešti hlas.

“Všechno připraveno?”

“Ano, drahý Vinicie. Hned po setmění jsme byli tady. Ale schovejte se pod převis, jinak promoknete na kůži. Taková bouřka! Myslím, že přijdou kroupy.”

Nigrovy obavy se potvrdily, protože za chvíli začaly padat kroupy, zpočátku drobné, ale pak stále větší a hustší. Vzduch se okamžitě ochladil.

Stáli pod převisem, chráněni před větrem a ledovými střelami, a rozmlouvali ztlumenými hlasy.

“I kdyby nás tu někdo uviděl,” řekl Niger, “nebude nás z ničeho podezírat, protože vypadáme jako lidé, kteří chtějí přečkat bouřku. Ale bojím se, aby neodložili vynášení mrtvol na zítřek.”

“Krupobití nebude trvat dlouho,” řekl Petronius.

“Musíme tu čekat třeba až do úsvitu.”

Čekali tedy, naslouchajíce, zda k nim nedolehnou zvuky průvodu. Krupobití skutečně ustalo, ale hned potom začala šumět průtrž. Chvílemi se zvedal vítr a přinášel od Páchnoucích úvozů strašnou vůni rozkládajících se těl, která zahrabávali jen nehluboko a nedbale.

Vtom řekl Niger:

“Vidím v mlze světýlko… Jedno, dvě, tři… Jsou to pochodně!”

A otočil se k svým lidem:

“Dejte pozor, aby muli nefrkali!”

“Jdou!” řekl Petronius.

Světla bylo vidět stále zřetelněji. Za chvíli už rozeznali plameny pochodní, plápolající ve větru.

Niger se přežehnal znamením kříže a začal se modlit. Zatím se ponurý průvod přiblížil a konečně, když byl u Libitininy svatyňky, zastavil se. Petronius, Vinicius a Niger se mlčky přitiskli ke skále, nechápajíce, co to má znamenat. Ale nosiči se zastavili jen proto, aby si ovázali obličeje a ústa hadry, majícími je chránit před dusivým zápachem, který byl v blízkosti puticulů přímo nesnesitelný. Pak opět zvedli nosítka s rakvemi a šli dál.

Jen jedna rakev se zastavila proti svatyni.

Vinicius k ní přiskočil a za ním Petronius, Niger a dva britanští otroci s lektikou.

Ale ještě než doběhli, ozval se ve tmě Nazariův hlas, plný bolesti:

“Pane, přestěhovali ji i s Ursem do Esquilinského vězení… My neseme jiné tělo. Odnesli ji před půlnocí…”

Petronius se vrátil domů, zachmuřený jako bouře, a ani se nesnažil utěšovat Vinicia. Chápal, že je zbytečné dělat si iluze o tom, že vysvobodí Lygii z esquilinského podzemí. Tušil, že z Tulliana ji přestěhovali asi proto, aby nezemřela na horečku a aby se tak nevyhnula určenému jí amfiteátru. A to právě byl důkaz, že nad ní bdí a hlídají ji bedlivěji než ostatní.

Petronius litoval z celého srdce ji i Vinicia, ale kromě toho jej uvnitř hlodala myšlenka, že to je poprvé v životě, co se mu něco nepodařilo, a že byl poprvé v boji poražen.

,Zdá se, že mě Fortuna opouští,’ řekl si pro sebe, ,ale bohové se mýlí, jestliže se domnívají, že budu souhlasit s takovým životem, jaký má například on.’

Tu pohlédl na Vinicia, který na něho rovněž hleděl rozšířenýma očima.

“Co je ti? Ty máš horečku!” řekl Petronius.

A Vinicius odpověděl jakýmsi podivným, zlomeným, pokorným hlasem nemocného dítěte:

“A já věřím, že On mi ji může vrátit.”

Nad městem utichalo poslední hřmění noční bouřky.

KAPITOLA 15

Déšť, trvající tři dny, zjev v Římě uprostřed léta nebývalý, a kroupy, padající navzdory přirozenému pořádku věcí nejen ve dne a večer, nýbrž i v noci, přerušily hry. Lid se počal strachovat. Předpovídalo se, že bude neúroda vína, a když jednou odpoledne roztavil blesk bronzovou sochu Cereřinu na Kapitolu, byly nařízeny oběti v chrámu Joviše Salvatora. Cereřini kněží rozšířili zvěst, že hněv bohů padl na město pro příliš pomalé vykonávání trestů na křesťanech. Lůza se tedy začala domáhat, aby další hry byly bez ohledu na počasí uspíšeny, a celého Říma se zmocnila radost, když konečně ohlásili, že po třídenní přestávce ludus znovu začne.

Zatím se vrátilo i pěkné počasí. Amfiteátr se už od svítání plnil tisícovými davy a také caesar s vestálkami a se svým dvorem přišel brzy. Hry měly začít bojem křesťanů mezi sebou. Oblékli je proto jako gladiátory a dali jim všechny zbraně, které příslušely zápasníkům z povolání jak pro útočný, tak pro obranný boj. Avšak tu přišlo zklamání. Křesťané poodhazovali sítě, vidle, kopí a meče do písku, a místo aby bojovali, začali se navzájem objímat a povzbuzovat k vytrvalosti v mukách a ve smrti. To se hluboce dotklo a pobouřilo srdce davu. Jedni jim vyčítali malomyslnost a zbabělost, druzí tvrdili, že se nechtějí bít úmyslně, protože nenávidí lid a proto, aby jej připravili o radost, kterou lidu obyčejně působí pohled na udatné činy. Konečně, na caesarův rozkaz, pustili na křesťany opravdové gladiátory, kteří pobili klečící a nebránící se oběti v několika okamžicích.

Když však odklidili mrtvoly, přestaly mít hry povahu zápasů a změnily se v dlouhý sled mytologických výjevů, které vymyslil sám caesar. Lidé spatřili Herkula, hořícího plamenem na hoře Oité. Vinicius se zachvěl při pomyšlení, že snad pro úlohu Herkula určili Ursa, avšak nepřišla zřejmě ještě řada na věrného Lygiina služebníka, protože na hranici vzplanul jiný křesťan, Viniciovi zcela neznámý. Zato Chilón, kterého caesar nechtěl zprostit povinnosti být přítomen hrám, spatřil v příštím obraze lidi, které znal. Obraz znázorňoval smrt Daidala a Ikara. V úloze Daidala vystupoval Euricius, stařec, který nakreslil Chilónovi před časem znamení ryby, a v úloze Ikara jeho syn Quartus.

Oba dva křesťany vyzvedli pomocí důmyslného zařízení do obrovské výše a odtamtud je náhle pustili do arény. Mladý Quartus dopadl tak blízko caesarova pódia, že krev ztřísnila nejen vnější ozdoby, nýbrž i purpurem povlečené opěradlo. Chilón neviděl pád, protože zavřel oči; slyšel jen temný úder těla. Ale když potom spatřil hned vedle sebe krev, tak tak že podruhé neomdlel. Obrazy se střídaly rychle po sobě. Odporná muka děvčat hanobených před smrtí gladiátory přestrojenými za zvířata vzbudila v srdcích lůzy nesmírnou radost. Bylo vidět Kybeliny a Cereřiny kněžky, Danaidy, Dirké a Pasifaé a konečně nedospělá děvčata trhaná divokými koni. Lidé tleskali novým a novým caesarovým nápadům a caesar, pyšný na ně a potěšen potleskem, nesnímal teď ani na chvíli smaragd z oka a pozoroval ta bílá těla, drásaná železem, a křečovité škubání obětí. Byly však předváděny i výjevy z dějin města. Po děvčatech spatřili diváci Mucia Scaevolu, jehož ruka, přivázaná k trojnožce, pod níž hořel oheň, naplnila amfiteátr zápachem spáleného masa, ale který, jako skutečný Scaevola, stál bez jediného zasténání, s očima pozvednutýma k nebi a s šepotem modlitby na zčernalých rtech. Když ho dobili a odtáhli jeho tělo do spoliaria, následovala obvyklá polední přestávka. Caesar s vestálkami a augustiány opustil amfiteátr a odebral se do obrovského šarlatového stanu, zvlášť pro něj postaveného, kde bylo pro něho a pro hosty přichystáno velkolepé prandium. Davy diváků následovaly z větší části jeho příkladu, a proudíce z amfiteátru, rozkládaly se v malebných skupinkách v okolí stanu, neboť chtěly dát odpočinout údům, unaveným dlouhým sezením, a také pojíst pokrmy, které jim z caesarovy milosti otroci hojně roznášeli. Jen ti nejzvědavější sestoupili po opuštění svých míst až do arény, dotýkali se prsty písku, lepkavého krví, a hovořili jako znalci a nadšenci o tom, co se už odehrávalo, i o tom, co mělo ještě přijít. Brzy však odešli i tito mluvkové, aby se neopozdili k hodům; zůstalo tam jen několik lidí, které tu nezdržela zvědavost, nýbrž soucit s příštími oběťmi.

Tito lidé se skryli v průchodech mezi sedadly anebo na nižších sedadlech. To už urovnali arénu a začali v ní kopat jámy, jednu vedle druhé, v dlouhých řadách, od jednoho okraje kruhu k druhému; poslední řada byla jen několik kroků od caesarského pódia. Zvenčí sem doléhal hluk lidských hlasů, volání a potlesk, ale tady konali s horečným spěchem přípravy k novému mučení. Teď se otevřela cunicula a ze všech otvorů vedoucích do arény začali vyhánět skupiny křesťanů, nahých a nesoucích na ramenou kříže. Celý amfiteátr se jimi zahemžil. Vybíhali starci, shrbeni pod tíhou dřevěných klád, vedle nich muži v nejlepších letech, ženy s rozpuštěnými vlasy, jimiž se snažily přikrýt svou nahotu, ještě nedospělí hoši i docela malé děti.

Většina křížů, stejně tak jako oběti, byla ověnčena květinami. Cirkoví zřízenci, popohánějíce nešťastníky karabáči, nutili je, aby kladli kříže vedle vykopaných jam a stavěli se před ně do řady. Tak tedy měli zahynout ti, které prvního dne už nestačili vyhnat napospas psům a divokým šelmám. Černí otroci se jich teď zmocňovali, pokládali oběti naznak na kříže a začali jim přibíjet ruce k příčným břevnům. Dělali to horlivě a rychle, aby lid, až se po přestávce vrátí, našel už všechny kříže vztyčeny. Po celém amfiteátru se teď rozléhalo bušení kladiv a jeho ohlasy se šířily po všech řadách a dolétaly až na prostranství kolem amfiteátru a pod stan, kde caesar hostil vestálky a své společníky. Tam pili víno, dobírali si Chilóna a šeptali Vestiným kněžkám do uší podivná slovíčka, a tady, v aréně, to vřelo prací, hřeby prorážely nohy a ruce křesťanů, skřípaly lopaty, zasypávající hlínou jámy, do kterých zasadili kříže.

Avšak mezi oběťmi, na které měla přijít řada teprve za chvíli, byl i Crispus. Lvi ho už nestačili rozsápat, určili mu tedy kříž. A on, vždycky na smrt připravený, radoval se nyní, že se blíží jeho hodina. Vypadal dnes jinak, protože jeho vyzáblé tělo bylo úplně obnaženo a měl jen břečťanový věnec kolem beder; na hlavě měl věnec růžový. Ale v očích mu zářila stále táž nezničitelná energie a pod věncem se dívala táž přísná a fanatická tvář. Ani jeho srdce se nezměnilo, protože tak jako onehdy v cuniculu hrozil bratřím, zašitým do kůží zvířat, hněvem božím, tak také teď je káral, místo aby je těšil.

“Děkujte Spasiteli,” pravil, “že vám dovoluje zemřít stejnou smrtí, jakou zemřel sám. Snad vám za to bude odpuštěna část hříchů vašich, ale přesto se třeste, neboť spravedlnosti musí být učiněno zadost a nemůže být stejná odměna pro dobré i pro hříšné.”

A jeho slova doprovázely údery kladiv, jimiž otroci přibíjeli ruce a nohy. Stále více křížů rostlo v aréně a Crispus, otáčeje se k těm, kdož ještě stáli před svými kříži, pokračoval:

“Vidím nebe otevřené, ale vidím otevřenou i propast pekelnou… Já sám nevím, jak vyúčtuji Pánu svůj život, i když jsem věřil a i když jsem nenáviděl zlo. A proto se nebojím smrti, nýbrž zmrtvýchvstání, nebojím se mučení, nýbrž soudu, neboť nastane den hněvu…”

Ale vtom se z blízkých řad ozval jakýsi klidný a slavnostní hlas:

“Nikoli den hněvu, nýbrž den milosrdenství, den spasení a štěstí nastává, neboť já pravím vám, že Kristus vás přijme, potěší a posadí po pravici své. Důvěřujte, neboť nebe otevírá se před vámi.”

Všechny oči se při těchto slovech otočily k lavicím; dokonce i ti, kdož už viseli na křížích, zvedli bledé, zmučené hlavy a zadívali se tam, odkud mluvil onen muž.

A on přistoupil až k roubení kolem arény a začal jim žehnat znamením kříže.

Crispus vztáhl proti němu ruku, jako by ho chtěl pokárat, ale sotva spatřil jeho obličej, ruka mu klesla, kolena se pod ním podlomila a rty šeptly:

“Apoštol Pavel!”

K velikému údivu cirkových zřízenců všichni, které ještě nestačili přibít, teď poklekli a Pavel z Tarsu se otočil ke Crispovi a řekl:

“Crispe, nehroz jim, protože ještě dnes budou s tebou v ráji. Ty se domníváš, že mohou být zatraceni?

Kdo je však zatratí? Snad Bůh, který za ně dal Syna svého? Snad Kristus, který zemřel za jejich spasení, tak jako oni umírají v jeho jménu? A jak by mohl zatratit ten, jenž miluje? Kdo bude žalovat na vyvolené boží? Kdo nazve tuto krev prokletou?”

“Pane, nenáviděl jsem zlo.” odpověděl starý kněz.

“Kristus učil ještě více než nenávidět zlo, milovat lidi, neboť jeho učení je láska, a nikoli nenávist.”

“Zhřešil jsem v hodině smrti,” odpověděl Crispus.

A začal se bít v prsa.

Vtom přistoupil k apoštolovi zřízenec mající na starosti lavice a otázal se:

“Kdo jsi, že promlouváš k odsouzeným?”

“Římský občan,” odvětil klidně Pavel.

Pak se otočil ke Crispovi a řekl:

“Důvěřuj, neboť toto jest den milosti, a umírej v pokoji, služebníče boží.”

Vtom přistoupili ke Crispovi dva černoši, chtějíce ho položit na kříž, ale on se ještě jednou rozhlédl kolem a zvolal:

“Bratři mí, modlete se za mne!”

Z obličeje mu zmizela obvyklá přísnost; v kamenných rysech se objevil výraz klidu a mírnosti. Sám roztáhl ruce podél břeven kříže, aby otrokům usnadnil práci, a dívaje se přímo k obloze, začal se vroucně modlit. Zdálo se, že nic necítí, protože když mu hřeby probíjely ruce, neškubl jeho tělem sebemenší záchvěv a ani v obličeji se neobjevila ani jedna bolestná vráska. Modlil se, když mu přibíjeli nohy, modlil se, když stavěli kříž a udusávali hlínu kolem. Teprve když davy začaly se smíchem a s křikem plnit amfiteátr, svraštil stařec poněkud obočí, jako by se hněval, že mu pohanský lid ruší klid a pokoj sladké smrti.

Ještě předtím však postavili všechny kříže, takže v aréně vyrostl úplný les křížů, na nichž viseli lidé. Na břevna křížů a na hlavy mučedníků padala sluneční záře a na arénu tlusté stíny, tvořící černé spletité mřížoví, jímž prosvítal žlutý písek. Byla to podívaná, v níž byl pro lidi hlavní požitek v tom, že se mohli dívat na pozvolné umírání lidí. Dosud však nikdy neviděli takový les křížů. Aréna byla jimi posázena tak hustě, že zřízenci se mezi nimi prodírali jen s námahou. Na vnějším obvodu visely většinou ženy, ale Crispa, jako představeného, postavili přímo před caesarovo pódium. Visel na obrovském kříži, ověnčeném dole vinnou révou. Žádná oběť dosud neskonala, ale někteří z těch, které přibili mezi prvními, poomdlévali. Nikdo nesténal ani nevolal o slitování. Někteří viseli, hlavy položeny na ramenou nebo svěšeny na prsa, jako by spali.

Někteří vypadali, jako by upadli v zamyšlení, jiní hleděli ještě k nebi a pohybovali potichu rty. V tom strašném lese křížů, v těch rozpjatých tělech, v tom mlčení všech obětí bylo však něco zlověstného. Lidé, kteří syti a rozveseleni po hostině vcházeli s křikem do cirku, zmlkli, jsouce na rozpacích, na které tělo upřít pohled a co si myslit. Nahota rozpjatých ženských postav přestala dráždit jejich smysly. Neuzavírali ani obvyklé sázky o to, kdo dřív skoná, jak to dělávali, když bylo v aréně méně odsouzenců. Zdálo se, že i caesar se nudí, protože odvrátil hlavu a upravoval si lenivým pohybem šátek na krku, tváře se při tom unuděně a ospale.

Crispus, který visel proti němu a který měl ještě před chvílí oči zavřeny, jako by omdlel anebo umíral, nyní je otevřel a upřel je na caesara.

V jeho obličeji byl opět ten neúprosný výraz a oči mu zahořely takovým ohněm, že si augustiáni počali mezi sebou šeptat a ukazovat si ho prstem. Konečně si ho všiml i sám caesar a zvedl lenivě smaragd k oku.

Nastalo naprosté ticho. Oči diváků byly upřeny na Crispa, který se snažil pohnout pravou rukou, jako by ji chtěl odtrhnout od břevna.

Po chvíli se mu vzedmula hruď, žebra mu vystoupila a on zvolal:

“Matkovrahu! Běda ti!”

Augustiáni, uslyševše smrtelnou urážku pána světa, urážku vyslovenou před tisícihlavými zástupy, neodvažovali se ani dýchat. Chilón strnul. Caesar sebou škubl a smaragd mu vypadl z prstů.

Lid rovněž zatajil dech v prsou. A Crispův hlas se rozléhal amfiteátrem stále mohutněji:

“Běda ti, vrahu své ženy a svého bratra, běda ti, antikriste! Propast se rozevírá pod tebou, smrt vztahuje po tobě ruce a hrob tvůj čeká. Běda ti, živá mrtvolo, neboť zemřeš v hrůze a zatracen budeš navěky!”

A nemoha odtrhnout přibitou ruku od břevna, strašně rozpjatý, hrozný, zaživa ještě podoben kostlivci, neúprosný jako osud, potřásal bílou bradou nad Neronovým pódiem, roztřásaje pohybem hlavy růžové lístky z věnce, který mu na ni dali.

“Běda ti, vrahu! Míra tvá je dovršena a čas tvůj se blíží!”

Tu se ještě jednou vypjal, takže se chvíli zdálo, že odtrhne ruku od kříže a vztáhne ji hrozivě proti caesarovi, avšak pojednou se jeho vyhublé paže prodloužily ještě více, tělo se svezlo níže, hlava mu klesla na prsa a on skonal.

A věčným spánkem začaly usínat i další slabší oběti v křížovém lese.

KAPITOLA 16

“Pane,” hovořil Chilón, “moře je teď jako olej a vlny jako by spaly… Jeďme do Achaje. Tam tě čeká sláva hodná Apollóna, tam tě čekají věnce, triumfy, tam tě budou lidé zbožňovat a bohové tě přijmou jako sobě rovného hosta, kdežto tady, pane…”

A odmlčel se, protože spodní ret se mu začal třást tak silně, že se jeho slova změnila v nesrozumitelné zvuky.

“Pojedeme, až skončí hry,” odpověděl Nero. “Vím, že i tak už někteří nazývají křesťany innoxia corpora, a kdybych odjel, začali by to říkat všichni. Čeho se vlastně bojíš, ty ztrouchnivělá bedlo?”

Po těchto slovech svraštil obočí, ale zahleděl se tázavě na Chilóna, jako by od něho očekával vysvětlení, protože svůj klid jen předstíral. Na posledním představení se sám polekal Crispových slov, a když se pak vrátil domů, nemohl vztekem, studem, ale také strachem usnout. Vtom se pověrčivý Vestinus, který poslouchal mlčky jejich rozhovor, znenadání rozhlédl a řekl tajemným hlasem:

“Pane, poslechni toho starce. V těch křesťanech je něco podivného… Jejich bůh jim dává lehkou smrt, ale může to být mstivý bůh.”

Nero na to spěšně odpověděl:

“Já jsem hry neuspořádal. To Tigellinus.”

“Správně! Já!” odpověděl Tigellinus, který slyšel caesarovu odpověď. “To já! A houby si dělám ze všech křesťanských bohů! Vestinus, pane, je měchuřina, nafouklá pověrami, a tenhleten udatný Řek je schopen zemřít strachem při pohledu na načepýřenou kvočnu, která brání kuřata.”

“Nuže dobrá,” řekl Nero, “ale od nynějška dej křesťanům vyřezávat jazyky anebo ucpávat ústa.”

“Ucpe jim je oheň, božský!”

“Běda mi!” zasténal Chilón.

Avšak caesar, jemuž dodala odvahy drzá Tigellinova sebejistota, se rozesmál a řekl, ukazuje na starého Řeka:

“Pohleďte, jak vypadá ten Achillův potomek!”

A skutečně, Chilón vypadal strašně. Zbytky vlasů na hlavě mu zbělely docela, v obličeji mu ztuhl výraz jakéhosi nesmírného neklidu, úzkosti a zdrcenosti.

Chvílemi vypadal jako omámený a napůl smyslů zbavený. Často neodpovídal na otázky, někdy se ho zase zmocňoval hněv a stával se pak tak drzý, že ho augustiáni nechávali raději na pokoji.

Taková chvíle přišla naň i teď.

“Dělejte si se mnou co chcete, ale já na hry už víckrát nepůjdu!” zvolal zoufale, lusknuv prsty.

Nero se na něj na okamžik zahleděl a pak řekl Tigellinovi:

“Postaráš se, aby v zahradách byl ten stoik v mé blízkosti. Chci vidět, jak na něj zapůsobí naše pochodně.”

Chilón se však přece jen polekal vyhrůžky, ozývající se v caesarově hlase.

“Pane,” řekl, “neuvidím nic, protože v noci nevidím.”

Ale caesar odpověděl se strašným úsměvem:

“Noc bude jasná jako den.”

Pak se otočil k ostatním augustiánům a začal s nimi mluvit o dostizích, které hodlal uspořádat ke konci her.

K Chilónovi přistoupil Petronius, dloubl ho do ramene a řekl:

“Nepovídal jsem ti to? Nevydržíš.”

A Chilón odpověděl:

“Zpiju se…”

A vztáhl třesoucí se ruku po kratéru s vínem, ale nebyl s to donést jej ke rtům. Když to viděl Vestinus, vzal mu nádobu z ruky, přisedl si docela blízko k němu a zeptal se se zvědavým a zároveň ustrašeným výrazem:

“Pronásledují tě fúrie? Co?”

Stařec naň chvíli hleděl s otevřenými ústy, jako by nechápal otázku, a začal mžourat očima.

Vestinus opakoval otázku:

“Pronásledují tě fúrie?”

“Ne,” odpověděl Chilón, “ale přede mnou je noc.”

“Jak to noc? Kéž se bohové smilují nad tebou! Jak to noc?”

“Strašná a neproniknutelná noc, v níž se něco hýbe a něco se ke mně blíží. Ale já nevím, co je to, a bojím se.”

“Vždycky jsem byl přesvědčen, že jsou to čaroději.

Nezdává se ti něco?”

“Ne, protože nespávám. Netušil jsem, že je tak potrestají.”

“Je ti jich líto?”

“Proč proléváte tolik krve? Slyšel jsi, co mluvil ten člověk z kříže? Běda nám!”

“Slyšel jsem to,” odpověděl tiše Vestinus. “Ale jsou to žháři.”

“To není pravda!”

“A nepřátelé lidstva!”

“To není pravda!”

“A traviči studní!”

“To není pravda!”

“A vrazi dětí…”

“To není pravda!”

“Cože?” otázal se užasle Vestinus. “Ty sám jsi to přece tvrdil a vydal jsi je do Tigellinových rukou.”

“A právě proto mě obklopila noc a smrt kráčí ke mně… Někdy se mi zdá, že jsem už zemřel a vy také.”

“Ne! To umírají oni, my žijeme. Ale pověz mi: co oni vidí, když umírají?”

“Krista…”

“To je jejich bůh? A je to mocný bůh?”

Avšak Chilón odpověděl rovněž otázkou:

“Jaké to pochodně mají hořet v zahradách? Slyšel jsi, co říkal caesar?”

“Slyšel a vím to. Takovým odsouzencům se říká sarmenticii a semaxii… Oblekou je do tunik bolesti nasáklých pryskyřicí, přivážou je ke sloupům a zapálí… Jen aby ten jejich bůh neseslal na město nějakou pohromu… Semaxii! To je hrozný trest.”

“To je mi milejší, nepoteče aspoň krev,” odpověděl Chilón. “Řekni otrokům, aby mi podali k ústům kratér.

Chci pít, ale rozlévám víno, protože ruka se mi stářím třese…”

Také ostatní hovořili celou tu dobu o křesťanech.

Starý Domitius Afer si je dobíral.

“Je jich taková spousta,” pravil, “že by mohli rozpoutat občanskou válku. A vzpomínáte si, jak jsme se obávali, že se budou bránit? A oni zatím umírají jako ovce.”

“Mohli by to zkusit jinak!” řekl Tigellinus.

Na to se ozval Petronius:

“Mýlíte se. Oni se brání.”

“A jakpak?”

“Trpělivostí.”

“To je vskutku nový způsob.”

“Ovšem. Ale můžete snad o nich říci, že umírají stejně jako sprostí zločinci? Ne! Oni umírají tak, jako by zločinci byli ti, kdož je k smrti odsuzují, to znamená my a všechen římský lid.”

“Takové žvásty!” zvolal Tigellinus.

“Hic Abdera!” odpověděl Petronius.

Avšak ostatní zarazila přiléhavost jeho úvah. Dívali se jeden na druhého a pravili:

“Pravda! Na jejich smrti je něco jiného a zvláštního.”

“Povídám vám, že vidí svého boha!” ozval se ze strany Vestinus.

A tu se několik augustiánů otočilo k Chilónovi:

“Hej, starochu, ty je dobře znáš. Pověz nám, co vlastně vidí.”

A Řek vyplivl víno na tuniku a odpověděl:

“Zmrtvýchvstání!”

A roztřásl se tak, že hosté sedící poblíž propukli v hlasitý smích.

KAPITOLA 17

Již několik dní trávil Vinicius noci mimo dům. Petroniovi napadlo, zda snad opět nevymyslel nějaký nový plán a zda neusiluje o Lygiino vysvobození z Esquilinského vězení. Nechtěl se ho však na nic vyptávat, aby nepřinesl jeho práci neštěstí. Tento vytříbený skeptik se stal také do určité míry pověrčivý, či spíše od onoho dne, kdy se mu nepodařilo vysvobodit děvče z mamertinského podzemí, přestal věřit ve svou šťastnou hvězdu.

Nepočítal ostatně ani teď s tím, že by Viniciovo úsilí mohlo mít kladný výsledek. Esquilinské vězení, zřízené narychlo ze sklepů obytných domů, které byly zbořeny, aby se zastavil požár, nebylo sice tak strašné jako staré Tullianum nedaleko Kapitolu, ale zato bylo stokrát bedlivěji hlídáno. Petronius chápal velmi dobře, že tam Lygii přestěhovali jen proto, aby nezemřela a nevyhnula se tak amfiteátru, a proto se snadno dovtípil, že právě proto ji tam asi hlídají jako oko v hlavě.

“Caesar s Tigellinem,” říkal si, “ji zřejmě předurčili k nějaké zvláštní podívané, strašnější, než byly dosavadní, a Vinicius spíše sám zahyne, ale Lygii asi neosvobodí.”

Avšak i Vinicius ztratil veškerou naději na její osvobození. Teď ji může zachránit už jen Kristus. Mladému tribunovi šlo už jen o to, aby se s ní mohl ve vězení vídat.

Dlouho mu nedovolovala spát myšlenka, že Nazarius se přece dostal do Mamertinského vězení jako nádeník na vynášení mrtvol. Rozhodl se tedy, že i on se pokusí o tuto cestu.

Správce Páchnoucích úvozů, podplacený obrovskou částkou, ho nakonec přece jen přijal mezi svou čeleď, kterou posílal každý den pro mrtvoly do vězení.

Nebezpečí, že by někdo mohl Vinicia poznat, bylo skutečně nepatrné. Chránily před ním noc, šat otroka a nedostatečné osvětlení ve vězeních. Komu mohlo ostatně napadnout, že by patricius, konsulův vnuk a syn, mohl být mezi hrobníkovou chasou, vystavenou výparům vězení a Páchnoucích úvozů, a že by dělal práci, k níž nutilo lidi jen otroctví anebo nejhorší nouze.

Vinicius však, když se přiblížil vytoužený večer, opásal si s radostí boky a ovázal hlavu hadrem namočeným v terpentýnu a s bušícím srdcem se vydal se skupinou ostatních nosičů na Esquilinus.

Praetoriánské stráže jim nedělaly potíže, všichni totiž měli příslušné tessery, které centurio kontroloval při světle lucerny. Po chvíli se velké železné dveře před nimi otevřely a oni vstoupili dovnitř.

Vinicius spatřil před sebou prostorný klenutý sklep, z něhož se šlo do celé řady dalších místností.

Mdlé světlo kahánků osvětlovalo vnitřek plný lidí.

Někteří leželi u stěn. Spali – anebo možná i zemřeli.

Jiní stáli uprostřed kolem veliké nádoby s vodou, z níž pili jako lidé stravovaní horečkou, jiní zase seděli na zemi, lokty opřeni o kolena a hlavy v dlaních, a tu a tam spaly děti, přivinuté k matkám. Kolem bylo slyšet sténání a hlasité, zrychlené oddechování nemocných, pláč, šeptané modlitby, tlumený zpěv písní a kletby dozorců. V podzemí panoval mrtvolný zápach a lidé tam byli stěsnáni. V tmavých hlubinách se hemžily temné postavy, kdežto v popředí bylo ve světle mihotavých plaménků vidět bledé, ustrašené, vpadlé a vyhladovělé tváře s očima pohaslýma nebo planoucíma horečkou, se zsinalými rty, se stružkami potu na čelech a se slepenými vlasy. V koutech hlasitě blouznili nemocní, jiní volali o vodu, jiní se zase dožadovali, aby je vedli na smrt. Ale přesto to bylo vězení méně hrozné než staré Tullianum. Pod Viniciem se při tomto pohledu začaly podlamovat nohy a v prsou cítil nedostatek vzduchu. Při pomyšlení, že se Lygie nachází v této bídě a hrůze, vstávaly mu vlasy na hlavě a v hrudi odumřel zoufalý výkřik. Amfiteátr, tesáky divokých šelem, kříže, to vše bylo lepší než toto strašné podzemí, plné mrtvolného zápachu, kde prosebné lidské hlasy volaly neustále ze všech koutů:

“Veďte nás na smrt!”

Vinicius zaťal nehty do dlaní, protože cítil, že slábne a že ho opouštějí smysly. Vše, co dosud zakusil, všechna láska i bolest, změnilo se v něm v jedinou touhu po smrti.

Vtom se vedle něho ozval hlas správce Páchnoucích úvozů:

“A kolik máte dneska mrtvých?”

“Asi tak tucet,” odpověděl vězeňský dozorce, “ale do rána jich bude více, protože tam u stěny někteří dodělávají.”

A začal si stěžovat na ženy, které prý skrývají mrtvé děti, aby je měly co nejdéle u sebe a nemusily je pokud možno dávat do Páchnoucích úvozů. Hledají mrtvoly teprve podle zápachu a tím se vzduch, který je už beztak strašný, kazí ještě více.

“Raději bych byl otrokem ve venkovském ergastulu,” řekl, “než tady hlídat ty psy, hnijící zaživa.”

Správce Úvozů ho utěšoval a tvrdil, že jeho služba není o nic snazší. Vinicius začal zatím už zase vnímat skutečnost a rozhlížel se po podzemí. Marně však hledal očima Lygii a uvažoval už o tom, že ji třeba už nemusí vůbec spatřit živou. Sklepů tu bylo téměř dvacet. Byly spojeny čerstvě proraženými průchody. Hrobařovi pomocníci chodili však jen do těch, odkud bylo třeba odnášet mrtvoly, a tak se ho zmocnil strach, že všechno jeho úsilí nebude nakonec k ničemu.

Naštěstí mu pomohl jeho zaměstnavatel.

“Těla se musejí vynášet hned,” řekl, “protože nákaza se nejvíce šíří právě mrtvolami. Jinak pomřete i vy i vězňové.”

“Na všechny sklepy je nás deset,” odpověděl dozorce, “a musíme přece také někdy spát.”

“Nechám ti tu tedy čtyři své lidi, kteří budou v noci chodit po sklepech a dívat se, zda někdo nezemřel.”

“Jestliže to uděláš, zítra to zapijeme. Každou mrtvolu ať zanesou ke zkoušce, protože přišly pokyny, aby se mrtvým probodávalo hrdlo. A potom hned s nimi do Páchnoucích úvozů!”

“Dobrá, ale zapijeme to!” ozval se dozorce.

Potom určil čtyři lidi, mezi nimi i Vinicia, a s ostatními začal ukládat mrtvoly na nosítka.

Vinicius si oddychl. Byl si teď aspoň jist tím, že teď Lygii najde.

Napřed se dal do pečlivé prohlídky prvního sklepa. Nahlédl do všech tmavých koutů, kam se téměř nedostalo světlo kahánku, prohlédl si postavy spící u zdí pod plachtami, prohlédl si nejtěžší nemocné, které odtáhli do zvláštního kouta, ale Lygii nemohl nikde najít. Také v druhém a třetím sklepě bylo jeho pátrání bezvýsledné.

Noc zatím pokročila a těla už poodnášeli. Dozorci si polehali do chodeb spojujících sklepy a usnuli, děti, unavené pláčem, utichly a v podzemí bylo slyšet jen dech unavených prsou a tu a tam ještě šepot modlitby.

Vinicius vstoupil s kahanem do čtvrtého sklepa, který byl značně menší, a zvednuv světlo nad hlavu, začal se po něm rozhlížet.

A pojednou se zachvěl. Zdálo se mu totiž, že pod zamřížovaným otvorem ve zdi vidí obrovskou Ursovu postavu.

Sfoukl okamžitě kahan, přistoupil k němu a zeptal se:

“Urse, jsi to ty?”

Obr otočil hlavu:

“Kdo jsi?”

“Nepoznáváš mě?” zeptal se mladý muž.

“Zhasil jsi kahan, jak tě tedy mohu poznat?”

Avšak Vinicius spatřil v témž okamžiku Lygii, která ležela u zdi na plášti, neřekl tedy už ani slova a poklekl k ní.

Ursus jej už poznal a řekl:

“Sláva Kristovi! Ale nebuď ji, pane.”

Vinicius, kleče nad ní, hleděl do její tváře očima zalitýma slzami. Přes to, že byla tma, rozeznával její obličej, který se mu zdál bílý jako alabastr, i její vyhublé paže. A při tomto pohledu se ho zmocnila láska podobající se drásavé bolesti, láska otřásající do hloubi jeho nitrem, zároveň však tak plná soucitu, úcty a zbožňování, že padl na tvář a začal k ústům tisknout lem pláště, na němž odpočívala tato nade vše mu drahá hlava. Ursus hleděl naň dlouho mlčky, konečně ho však zatahal za tuniku:

“Pane,” zeptal se, “jak jsi se sem dostal? Přicházíš ji zachránit?”

Vinicius se zvedl a ještě chvíli bojoval s dojetím.

“Pověz mi, jak!” řekl.

“Domníval jsem se, že to budeš vědět ty, pane.

Mně napadl jen jeden způsob…”

A pohlédl k zamřížovanému otvoru. Potom řekl, jako by odpovídal sám sobě:

“Jenže tam jsou vojáci…”

“Setnina praetoriánů,” odpověděl Vinicius.

“Neprojdeme tedy!”

“Ne.”

Lyg si přetřel dlaní čelo a zeptal se podruhé:

“Jak jsi se sem dostal?”

“Mám tesseru od správce Páchnoucích úvozů…”

A pojednou se odmlčel, jako by mu hlavou bleskla nějaká myšlenka.

“Pro muka Spasitelova!” rozhovořil se teď překotně. “Já tu zůstanu, a ona ať si vezme mou tesseru, ať si zabalí hlavu do cárů – a odejde. Mezi hrobařovými otroky je několik nedorostlých mladíků, praetoriáni ji tedy nepoznají, a jakmile se jednou dostane do Petroniova domu, ten ji už zachrání!”

Avšak Lyg svěsil hlavu na prsa a odpověděl:

“Ona by s tím nesouhlasila, protože tě miluje.

A potom – je nemocna a neudrží se na nohou.”

A po chvíli dodal:

“Jestliže jste ji nemohli z vězení vysvobodit vy dva, ty, pane, a urozený Petronius, kdo ji pak může zachránit?”

“Jenom Kristus!”

A oba umlkli. Lyg uvažoval ve své prosté hlavě:

“Kristus by přece mohl zachránit všechny, jestliže to však nedělá, pak to znamená, že nadešel čas mučení a smrti.” A nic proti ní nenamítal, pokud šlo o něho, ale z hloubi duše litoval to dítě, které vyrostlo na jeho rukou a které miloval víc než život.

Vinicius poklekl opět k Lygii. Zamřížovaným oknem se do vězení vkrádaly paprsky měsíčního světla a osvětlily ji lépe než jediný kahánek, který ještě blikal nade dveřmi.

Vtom otevřela Lygie oči, položila své rozpálené dlaně na Viniciovy ruce a řekla:

“Vidím tě – a věděla jsem, že přijdeš.”

Vinicius se vrhl k jejím rukám, přikládal si je na čelo a na srdce, pak ji trochu nadzvedl z lůžka a opřel si ji o prsa.

“Přišel jsem, má nejmilejší,” řekl. “Kéž tě Kristus chrání a zachrání, Lygie moje milovaná!”

A nebyl více mocen slova, neboť srdce v hrudi mu začalo úpět bolestí a láskou – a on nechtěl před ní prozradit svou bolest.

“Jsem nemocna, Marku,” odpověděla Lygie, “a musím zemřít, ať už v aréně, nebo tady ve vězení… Ale modlila jsem se, abych tě ještě předtím mohla spatřit.

A ty jsi přišel – Kristus mě vyslyšel!”

A když se ještě ani teď nezmohl na slova a jen ji tiskl k hrudi, pokračovala:

“Vídala jsem tě oknem Tulliana – a věděla jsem, že jsi chtěl přijít. A teď mi dal Spasitel chvilku jasného vědomí, abychom se mohli rozloučit. Já už odcházím k němu, Marku, ale mám tě ráda a budu tě mít ráda stále.”

Vinicius se přemohl, utlumil v sobě bolest a rozhovořil se, snaže se, aby jeho hlas byl klidný:

“Ne, má milá. Nezemřeš. Apoštol mi řekl, abych věřil, a slíbil, že se bude za tebe modlit. A on přece znal Krista, Kristus ho měl rád a neodmítne ho… Kdybys měla zemřít, Petr by mi neřekl, abych doufal. On mi však pověděl: ,Doufej!’ Ne, Lygie! Kristus se nade mnou slituje… On nechce tvou smrt. Nedopustí ji…

Přísahám ti při Spasitelovu jménu, že se Petr za tebe modlí!”

Nastalo ticho. Jediný kahánek, visící nade dveřmi, zhasl, zato však měsíční světlo proudilo celým otvorem. V protějším Koutě sklepa zaplakalo dítě, ale opět utichlo. Zvenčí se ozývaly jen hlasy praetoriánů, kteří, jsouce po službě, hráli u zdi “scriptae duodecim”.

“Marku,” odpověděla Lygie, “Kristus sám prosil Otce: ,Odejmi ode mne tento hořký kalich!’ a přece ho vyprázdnil. Kristus sám zemřel na kříži a teď pro něj hynou tisíce, proč by tedy měl ušetřit mne jedinou?

Kdopak já jsem, Marku? Slyšela jsem, jak Petr říkal, že i on zemře mučednickou smrtí, a kdo jsem proti němu já? Když k nám přišli praetoriáni, bála jsem se smrti a mučení, ale teď se už nebojím. Podívej, jak strašné je to vězení, ale já kráčím do nebe. Jen pomysli: tady je caesar, ale tam je Spasitel, dobrý a milostivý.

A není tam smrt. Ty mě máš rád, pomysli tedy, jak budu šťastna. Marku milý, pomysli, že ty tam přijdeš za mnou!”

Tady se odmlčela, aby nabrala dech do svých nemocných prsou, pak si zvedla jeho ruku ke rtům a řekla:

“Marku?”

“Copak, má milá?”

“Neplač pro mne a pamatuj, že tam přijdeš za mnou. Nežila jsem dlouho, ale Bůh mi dal tvou duši.

Chci tedy říci Kristovi, že i když jsem zemřela, i když ses díval na mou smrt, i když jsi tady zůstal v bolesti, nerouhal ses proti jeho vůli a stále ho miluješ. A viď, ty ho budeš milovat a budeš trpělivě snášet mou smrt?

Protože on nás pak spojí a já tě miluji a chci být s tebou…”

Opět jí došel dech, a tak skončila sotva slyšitelným hlasem:

“Slib mi to, Marku!”

Vinicius ji objal třesoucíma se rukama a odpověděl:

“Při tvé svaté hlavě – slibuji!…”

A tu se její obličej ve smutném měsíčním světle rozjasnil. Ještě jednou zvedla ke rtům jeho ruku a zašeptala:

“Jsem tvá žena!”

Mezi praetoriány, hrajícími za zdí “scriptae duodecim”, vznikla hlasitější hádka, ale ti dva zapomněli na vězení, na stráže, na celý svět, a cítíce v sobě navzájem andělské duše, začali se modlit.

KAPITOLA 18

Tři dny – anebo spíše tři noci nekalilo jim nic jejich klid. Když ve vězení skončila každodenní práce, totiž oddělování mrtvých od živých a těžce nemocných od zdravějších, a když se unavení dozorci uložili v chodbách k spánku, přicházel Vinicius do podzemní místnosti, v níž byla Lygie, a zůstával tam tak dlouho, dokud se v mřížoví okna neobjevil úsvit. Lygie mu položila hlavu na prsa a hovořili pak potichu o lásce a smrti. Aniž si to uvědomovali, oba se ve svých myšlenkách a rozmluvách, ba i v touhách a nadějích vzdalovali stále více od života, přestávali jej jakoby vnímat. Oba se podobali lidem, kteří odrazili od pevniny, nevidí už břeh a hrouží se pomalu do nekonečna. Oba se pozvolna měnili ve dvě smutné duše, zamilované do sebe a do Krista a připravené odletět. Jen tu a tam se ještě ve Viniciově srdci vzepjala náhlá bolest jako vichřice, někdy bleskla jako blesk naděje, zrodivší se z lásky a z víry v milosrdenství ukřižovaného Boha, ale i on se každým dnem více odpoutával od světa a oddával se smrti. Ráno, když vycházel z vězení, hledíval na svět, na město, na své známé a na životní události jako ve snu. Všechno se mu zdálo cizí, vzdálené, marné a mizivé. Přestal se dokonce děsit hrůz mučení, měl totiž pocit, že je to věc, kterou může člověk projít jakoby v zamyšlení, s očima upřenýma na něco jiného. Oběma se zdálo, že je už začíná ovívat věčnost. Hovořili o lásce, o tom, jak se budou milovat a žít spolu, ovšem na oné straně hrobu, a jestliže se jejich myšlenky přece jen ještě někdy obracely k pozemským věcem, pak už jen jako myšlenky lidí, kteří se chystají na dlouhou cestu a hovoří o přípravách na ni. Kolem nich bylo ostatně takové ticho, jaké bývá kolem zapomenutých sloupů, stojících kdesi na opuštěném místě. Šlo jim už jen o to, aby je Kristus od sebe neodloučil; a protože každá chvíle posilovala v nich jistotu, že se to nestane, zamilovali si Krista jako pouto, které je má spojit v nekonečném štěstí a v nekonečném pokoji. Ještě na zemi z nich opadával pozemský prach. Jejich duše byly nyní čisté jako dvě slzy. V očekávání smrti, v nouzi a utrpení, ve vězeňském brlohu začínalo pro ně nebe, protože Lygie brala Vinicia za ruku a vedla ho, jakoby sama už spasena a svatá, k věčnému prameni života.

Petronius byl udiven, když viděl ve Viniciově obličeji stále větší klid a jakési divné záblesky, které tam dřív nevídal. V některých okamžicích se v něm rodily dokonce domněnky, že Vinicius našel nějakou novou cestu k záchraně, a bylo mu nemilé, že jej, Petronia, do svých nadějí nezasvěcuje.

Konečně, když už to nemohl vydržet, řekl mu:

“Vypadáš teď jinak, nic tedy přede mnou neskrývej, protože ti chci a mohu pomoci. Přišel jsi snad na něco?”

“Přišel,” odpověděl Vinicius, “ale ty mi už nemůžeš pomoci. Po její smrti se přiznám, že jsem křesťan, a půjdu za ní.”

“Nemáš tedy naději?”

“Ale ano, mám. Kristus mi ji vrátí a už nikdy se s ní nerozloučím.”

Petronius se začal procházet po atriu, v obličeji výraz rozčarování a znetrpělivění. Pak řekl:

“K tomu není zapotřebí vašeho Krista, protože tutéž službu ti může prokázat náš Thanatos.”

Vinicius se však smutně usmál a řekl: “Ne, můj milý, to je v tom, že ty to nechceš pochopit.”

“Nechci a nemohu,” odpověděl Petronius. “Teď není čas na disputace, ale vzpomínáš si, co jsi říkal, když se nám nepodařilo vysvobodit ji z Tulliana? Já jsem ztratil už veškerou naději, ale ty jsi řekl, když jsme se vrátili domů: ,A já věřím, že mi ji Kristus může vrátit.’ Ať ti ji tedy vrátí. Jestliže hodím do moře cenný pohár, nemůže mi jej vrátit žádný z našich bohů, není-li však ani váš bůh lepší, pak nevím, proč bych jej měl uctívat více než staré bohy?”

“Však on mi ji vrátí,” odpověděl Vinicius.

Petronius pokrčil rameny.

“Víš už,” zeptal se, “že křesťané mají zítra osvětlit caesarovy zahrady?”

“Zítra?” opakoval Vinicius.

A tváří v tvář strašné skutečnosti se v něm srdce přece jen sevřelo bolestí a úděsem. Pomyslil si, že to snad bude poslední noc, kterou bude moci strávit s Lygií, rozloučil se proto s Petroniem a vydal se rychle za správcem puticulů pro svou tesseru.

Ale tady ho čekalo zklamání. Správce mu totiž známku nechtěl dát.

“Promiň, pane,” řekl, “ale udělal jsem pro tebe, co jsem mohl. Nemohu však dávat všanc svůj život. Dnes v noci mají křesťany odvádět do caesarových zahrad.

Ve vězení bude spousta vojáků a úředníků. Kdyby tě poznali, zahynul bych já i mé děti.”

Vinicius pochopil, že by naléhal marně. Zableskla v něm však naděje, že vojáci, kteří ho předtím vídali, pustí jej dneska i bez známky. Když se tedy přiblížila noc, převlékl se jako obvykle do režné tuniky, ovázal si hlavu hadrem a vydal se k branám vězení.

Avšak toho dne prohlíželi známky ještě důkladněji než obvykle, ba co víc, setník Scaevinus, drsný voják, oddaný duší i tělem caesarovi, poznal Vinicia.

Avšak v jeho hrudi, pobité železem, doutnaly zřejmě ještě nějaké jiskérky soucitu s lidskou bolestí, protože místo aby udeřil na poplach kopím do štítu, odvedl Vinicia stranou a řekl mu:

“Pane, vrať se domů. Poznal jsem tě, ale budu mlčet, protože tě nechci zahubit. Dovnitř tě vpustit nemohu, ale vrať se a bohové kéž ti sešlou uklidnění.”

“Pustit mě tam nesmíš,” řekl Vinicius, “dobrá, ale dovol mi, abych tady směl zůstat a viděl ty, které budou vyvádět.”

“To mi rozkaz nezakazuje,” odpověděl Scaevinus.

Vinicius se postavil před bránu a čekal, až začnou vyvádět odsouzence. Konečně k půlnoci se dokořán otevřely vězeňské brány a objevily se dlouhé řady vězňů, mužů, žen i dětí, obklopených ozbrojenými praetoriánskými oddíly. Noc byla velmi jasná a byl úplněk, takže bylo možno rozeznat nejen postavy, nýbrž dokonce i obličeje těch nešťastníků. Šli po dvou v dlouhém pochmurném průvodu a za ticha, přerušovaného jen řinčením zbraní vojáků. Vedli jich tolik, že se zdálo, že všechny sklepy budou teď prázdné.

Na konci průvodu viděl Vinicius jasně lékaře Glauka, avšak ani Lygie, ani Ursus mezi odsouzenci nebyli.

KAPITOLA 19

Nebyl ještě ani soumrak a už začínaly do caesarových zahrad proudit první vlny lidu. Davy, svátečně vystrojené, ověnčené, veselé a rozezpívané, zčásti i opilé, šly se podívat na novou velkolepou podívanou. Výkřiky:

“Semaxii! Sarmenticii!” se rozléhaly po Via Tecta, po Aeliově mostě i na druhé straně Tiberu, po Triumfální silnici, v okolí Neronova cirku a až daleko pod Vatikánský pahorek. I předtím vídal už Řím lidi upalované na sloupech, dosud však nikdy neviděl takové množství odsouzených. Caesar a Tigellinus, chtějíce to už s křesťany skoncovat a zároveň předejít epidemii, která se z vězení šířila stále více po městě, rozkázali vyprázdnit všechna podzemní sklepení, takže v nich zůstalo sotva několik desítek lidí, určených pro poslední představení her. A skutečně, sotva prošly davy branami zahrad, oněměly úžasem. Všechny aleje, hlavní i postranní, táhnoucí se houštím stromů, podél trávníků, křovin, rybníků, nádrží a záhonů, obsypaných květinami, byly posázeny smolnými sloupy, k nimž přivázali křesťany. U výše položených míst, kde nezacláněly rozhled stromy, bylo vidět celé řady kůlů a těl, ověnčených květinami, myrtovými ratolestmi a břečťanem, řady táhnoucí se po pahorcích i dolinami daleko dozadu, tak daleko, že jestliže ty, co byly blíže, vypadaly jako stožáry lodí, jevily se očím ty nejzazší jako pestrobarevné thyrsy nebo oštěpy zaražené do země. Jejich množství předčilo očekávání samého lidu. Člověk by si mohl myslit, že to pro potěšení Říma a caesara přivázali k sloupům celý jakýsi národ. Skupinky diváků se zastavovaly před jednotlivými sloupy, podle toho, jak je zaujala těla, věk nebo pohlaví obětí, prohlížely si tváře, věnce a břečťanové girlandy a šly dále, kladouce si udivené otázky: “Což mohlo být tolik viníků, anebo jak mohly zapálit Řím děti, které umějí sotva chodit?” A úžas se pozvolna měnil v zneklidnění.

Zatím nastala tma a na nebi zasvitly první hvězdy. Tehdy se u každého odsouzence objevil otrok s hořící pochodní v ruce, a když se v různých částech zahrad ozval hlahol trub na znamení, že představení začíná, všichni přiložili pochodně k úpatí sloupů.

Sláma, politá smůlou a ukrytá pod květinami, vzplála okamžitě jasným plamenem, který se každou chvíli vzmáhal, rozplétal břečťanové spirály, šlehal vzhůru a zachvacoval nohy obětí. Lid utichl, zahrady se ozvaly jediným obrovským úpěním a bolestným křikem. Některé oběti však pozvedly hlavy k hvězdnatému nebi a začaly zpívat písně ke chvále Kristově.

Lid poslouchal. Avšak i ta nejotrlejší srdce se naplnila úděsem, když z menších sloupů začaly volat srdcervoucí dětské hlasy: “Maminko! Maminko!”, a mráz přeběhl po zádech dokonce i opilým divákům, když viděli dětské hlavy a nevinné tvářičky zkroucené bolestí anebo omdlévající v dýmu, který začal oběti dusit.

A plameny stoupaly a přepalovaly další a další růžové a břečťanové věnce. Rozhořely se hlavní i postranní aleje, rozhořely se skupiny stromů, trávníky i květinové záhony, rudě se rozsvítila voda v nádržích a v rybnících, zrůžovělo chvějící se listí na stromech a kolem bylo jasno jako ve dne. Zápach spálených těl naplnil zahrady, avšak vtom začali otroci sypat do kadidelnic, připravených mezi sloupy, myrrhu a aloe. V davu se tu a tam ozývaly výkřiky, těžko říci, zda soucitu anebo opojení a radosti, sílily zároveň s ohněm, který zachvacoval sloupy, šplhal k hrudím obětí, skrucoval žhavým dechem vlasy na jejich hlavách, zahaloval jejich zčernalé obličeje, až konečně vyšlehl ještě výše, jakoby na znamení vítězství a triumfu té moci, která jej rozkázala roznítit.

Ještě na začátku podívané se mezi lidem objevil caesar v nádherné cirkové kvadrize, kterou táhli čtyři bílí oři; měl na sobě úbor vozataje v barvách strany zelených, k nimž se hlásil i on i jeho dvůr. Za ním jely další vozy, plné dvořanů v nádherných rouchách, senátorů, kněží a nahých bakchantek s věnci na hlavách a se džbány vína v rukou, zčásti opilých a vyrážejících divoké výkřiky. Vedle nich hráli hudebníci, přestrojeni za fauny a satyry, na kithary, formingy, píšťaly a rohy.

Na jiných vozech jely matróny a římské dívky, rovněž opilé a do půl těla obnažené. Vedle kvadrig potřásali akrobaté thyrsy, ověnčenými stuhami, jiní tloukli zase do bubínků nebo sypali na cestu květiny. Celý ten velkolepý průvod táhl nejširší zahradní alejí, špalírem kouře a lidských pochodní, vřeště “Evoe!”. Caesar, ve společnosti Tigellinově a Chilónově, jehož zděšením se chtěl bavit, sám řídil koně, a jeda co noha nohu mine, pozoroval hořící těla a zároveň naslouchal výkřikům lidu. Jak tak stál na vysoké zlaté kvadrize, obklopen lidským mořem, které se mu klanělo až k zemi, v záři ohně, na hlavě zlatý věnec cirkového vítěze, převyšoval svou hlavou dvořany i davy, takže vypadal jako obr. Jeho odporné paže, natažené s opratěmi před tělo, jako by žehnaly lidu. Na tváři a v přimhouřených očích mu hrál úsměv. Skvěl se nad lidmi jako slunce nebo jako bůh, strašný sice, ale nádherný a mocný.

Tu a tam se zastavoval, chtěje si důkladně prohlédnout buďto nějaké děvče, jejíž lůno se začínalo škvařit v plamenech, anebo křečemi zkřivenou dětskou tvářičku, a pak jel zase dále, veda za sebou šílený a rozdováděný průvod. Chvílemi se klaněl lidu, hned se zase nakláněl dozadu, přitahoval opratě a bavil se s Tigellinem. Nakonec, když dojel k veliké fontáně na křižovatce dvou cest, vystoupil z kvadrigy, a pokynuv svým společníkům, smísil se s davem.

Přivítali ho provoláváním a potleskem. Bakchantky, nymfy, senátoři, augustiáni, kněží, fauni, satyři a vojáci jej v okamžení obklopili šíleným rojem a on, po jednom boku Tigellina, po druhém Chilóna, obcházel fontánu, okolo níž planulo několik desítek pochodní, zastavoval se před každou a vyjadřoval své názory o obětech anebo se posmíval starému Řekovi, v jehož tváři se zračilo bezmezné zoufalství.

Konečně stanuli před vysokým sloupem, ověnčeným myrtou a zavinutým do svlačců. Rudé jazyky plamenů sahaly už ke kolenům oběti, jejíž tvář nebylo však možno ihned rozeznat. protože hořící čerstvé ratolesti ji zahalily dýmem. Po chvíli však rozvál lehký noční větřík kouř a odhalil hlavu starce s šedivými vousy, splývajícími na prsa.

Chilón se při tomto pohledu svinul pojednou v klubko jako raněný had a z úst se mu vydral výkřik, podobný spíše krákání než lidskému hlasu:

“Glaukos! Glaukos!”

Skutečně. Z hořícího sloupu hleděl naň Glaukos.

Žil ještě. Tvář, vyjadřující bolest, měl skloněnu, jako by si chtěl ještě naposled prohlédnout svého kata, který ho zradil, zbavil ho ženy a dětí, přivedl na něj vraha, a když mu to vše bylo ve jménu Kristově odpuštěno, vydal ho ještě jednou do rukou katanů. Nikdy dosud člověk člověku neublížil strašněji a krvavěji.

A nyní hořela oběť na smolném sloupu a kat stál u jeho nohou. Glaukovy oči se neodvracely od Řekovy tváře. Chvílemi je zacláněl dým, ale sotva zavanul větřík, Chilón opět viděl ty zřítelnice, upřené na něj.

Zvedl se a chtěl prchnout, ale nebyl s to. Zdálo se mu pojednou, že má nohy z olova a že ho jakási neviditelná ruka drží nadlidskou silou u tohoto sloupu. Strnul.

Cítil jen, že se v něm něco dovršuje, že se v něm něco trhá, že má už dost mučení a krve, že se blíží konec života a že všechno kolem mizí, že mizí caesar, dvůr i davy a že ho obklopuje jen jakási temná, strašná, černá prázdnota, v níž vidí jen tyto oči mučedníka, oči vyzývající jej na soud. A Glaukos, skláněje hlavu níž a níže, díval se bez ustání. Přítomní diváci vytušili, že mezi těmi dvěma se něco odehrává, avšak smích jim odumřel na rtech, protože v Chilónově obličeji bylo něco strašného: zkroutila jej taková úzkost a taková bolest, jako by plamenné jazyky pálily jeho vlastní tělo. Pojednou se zapotácel, a vztáhnuv ruku vzhůru, zvolal strašným, drásavým hlasem:

“Glauku! Ve jménu Kristově! Odpusť!”

Kolem vše utichlo. Lidi zamrazilo a všechny zraky se mimoděk pozvedly vzhůru.

Mučedníkova hlava se mírně pohnula a pak uslyšeli z vrcholu stožáru hlas, podobající se zaúpění:

“Odpouštím!”

Chilón zavyl jako divoké zvíře a vrhl se tváří k zemi. Pak nabral do obou hrstí hlínu a nasypal si ji na hlavu. Plameny zatím vyšlehly do výše, zachvátily Glaukova prsa a obličej, rozpletly myrtovou korunu na jeho hlavě a sežehly stuhy na vrcholku stožáru, který se celý rozzářil velikým, jasným světlem.

Avšak Chilón se po chvíli zvedl s tak změněnou tváří, že se augustiánům zdálo, že mají před sebou jiného člověka. Oči mu plály neobvyklým leskem, ze svraštělého čela vyzařovalo nadšení; Řek, před chvílí ještě neduživý stařec, vypadal teď jako nějaký kněz, který hodlá z božího pověření odhalit neznámé pravdy.

“Co se to s ním stalo? Zešílel!” ozval se hlas.

On se však otočil k davům, a vztáhnuv pravou ruku, začal volat či spíše křičet tak hlasitě, aby jeho hlas uslyšeli nejen augustiáni, nýbrž i lid:

“Lide římský! Na svou smrt přísahám, že zde hynou nevinní a že žhářem je – tady ten!”

A ukázal prstem na Nerona.

Chvíli bylo ticho. Dvořané strnuli. Chilón stál ještě stále s nataženou, chvějící se paží a s prstem ukazujícím na caesara. Pojednou se strhl zmatek. Dav se jako hladina rozbouřená nenadálým vichrem vrhl ke starci, chtěje si ho lépe prohlédnout. Tu a tam se ozvaly výkřiky: “Držte ho!”, jinde zase: “Běda nám!” V davu se ozvalo hvízdání a volání: “Ahenobarbus! Matkovrah!

Žhář!” Chaos vzrůstal každým okamžikem. Bakchantky, ječíce, jako by je na nože bral, začaly uskakovat za vozy. Pojednou se skácelo několik propálených sloupů rozchrstávaje kolem dokola jiskry, což ještě zvětšilo zmatek. Oslepený, namačkaný lidský proud strhl Chilóna a odplavil ho dále do zahrady.

Sloupy se už začaly propalovat všude a padaly napříč cest, naplňujíce aleje dýmem, jiskrami, čmoudem spáleného dřeva a lidského tuku. Uhasínaly bližší i vzdálenější ohně. Zahrady potemněly. Davy, zneklidněné, posupné a ustrašené, tlačily se k branám. Zvěst o tom, co se událo, šla od úst k ústům, změněná a zveličená. Jedni vyprávěli, že caesar omdlel, druzí zase, že se sám přiznal, že dal zapálit Řím, jiní, že se těžce roznemohl, další konečně, že ho napůl mrtvého odvezli na voze. Tu a tam se ozývaly hlasy soucitu s křesťany.

“Nezapálili Řím, proč tedy tolik krve, mučení a nespravedlnosti? Nebudou se bohové mstít za nevinné oběti? A jakými piaculy je budeme moci zase udobřit?”

Slova “innoxia corpora” se ozývala častěji a častěji.

Ženy hlasitě litovaly děti, jichž bylo tolik hozeno divokým šelmám, přibito na kříže anebo upáleno v těchto prokletých zahradách! A soucit se nakonec měnil ve zlořečení caesarovi a Tigellinovi. Avšak byli i takoví, kteří se znenadání zastavovali a kladli sobě nebo druhým otázku: “Co je to za boha, že dává tolik síly ve chvíli muk a smrti?” A vraceli se pak domů v zadumání…

Chilón se ještě nějakou chvíli potloukal zahradami, nevěda kam jít a kam se obrátit. Nyní se cítil opět bezmocným, neduživým a nemocným starcem. Občas klopýtal o nedohořelá těla, vrážel do zuhelnatělých sloupů, které za ním posílaly snopy jisker, chvílemi zase usedal a rozhlížel se kolem nepřítomnýma očima.

Zahrady se pohroužily už téměř v úplnou tmu; jen mezi korunami stromů proplouval bledý měsíc, osvětlující neskutečným světlem aleje, zčernalé sloupy ležící napříč cest a ohořelé zbytky obětí, změněných teď v beztvaré hroudy. Starému Řekovi se však zdálo, že v měsíci vidí Glaukův obličej a že jeho oči naň ještě stále hledí, a proto se schovával před světlem. Konečně však přece jen vystoupil ze stínu a proti své vůli, jakoby tažen jakousi tajemnou silou, zamířil k fontáně, u níž vydechl duši Glaukos.

Vtom se jakási ruka dotkla jeho ramene.

Stařec se otočil, a spatřiv před sebou neznámého člověka, zvolal vyděšeně:

“Kdo je to? Kdo jsi?”

“Apoštol Pavel z Tarsu.”

“Já jsem proklatec! Co chceš?”

A apoštol odpověděl:

“Chci tě spasit.”

Chilón se opřel o strom.

Nohy se pod ním třásly a paže mu visely bezvládně podél těla.

“Pro mne není spasení!” řekl temně.

“Zdali jsi slyšel, že Bůh odpustil kajícímu se lotrovi na kříži?” zeptal se Pavel.

“A víš, co já jsem učinil?”

“Viděl jsem tvou bolest a slyšel jsem, jak jsi vydal svědectví o pravdě.”

“Ó pane!”

“A jestliže ti v hodině mučednické smrti odpustil Kristův služebník, jak by ti mohl neodpustit Kristus?”

Chilón se však chytil za hlavu, jako by se pominul:

“Odpuštění! Pro mne odpuštění!”

“Náš Bůh je Bůh milosrdenství,” odpověděl apoštol.

“Pro mne?” opakoval Chilón.

A začal sténat jako člověk, jemuž došly síly, aby mohl ovládnout bolest a muka. A Pavel řekl:

“Opři se o mne a pojď se mnou.”

A podepřev ho, šel s ním ke křižovatce alejí, řídě se šuměním fontány, která jako by v nočním tichu plakala nad těly umučených.

“Náš Bůh je Bůh milosrdenství,” opakoval apoštol.

“Kdybys přišel k moři a házel do něho kamení, zda bys jím mohl zaházet mořskou hlubinu? A já pravím tobě, že milosrdenství Kristovo je jako moře a že hříchy a viny lidské utonou v něm jako kameny v hlubinách.

A pravím ti, že milosrdenství jeho je jako obloha, která kryje hory, pevniny i moře, protože je všude a nemá hranic ani konce. Tys trpěl před Glaukovým sloupem a Kristus viděl tvé utrpení. Tys řekl, nedbaje, co tě může potkat zítra: On je žhářem! a Kristus si zapamatoval tvá slova. Minula totiž zloba tvá i lživost a v srdci ti zůstala jen bezmezná lítost… Pojď za mnou a poslouchej, co ti pravím: I já jsem ho nenáviděl a pronásledoval jeho vyvolené. Já jsem ho nechtěl a nevěřil jsem v něho, dokud se mi nezjevil a nepovolal mě. A od té doby je on mou láskou. A nyní navštívil utrpením, úzkostmi a bolestí tebe, aby tě zavolal k sobě. Tys ho nenáviděl, on tě však miloval. Tys posílal jeho vyznavače na mučení, ale on ti chce odpustit a spasit tě.”

Ubožákovým tělem začal otřásat prudký vzlykot, který mu rozdíral duši do nejhlubších hlubin, ale Pavel ho měl ve své moci, ovládal ho a vedl, jak vede voják zajatce.

A za chvíli opět promluvil:

“Jdi za mnou a já tě zavedu k němu. Proč bych jinak chodil za tebou? On mi však přikázal, abych shromažďoval duše lidské ve jménu lásky, plním tedy jeho příkaz. Ty se domníváš, že jsi prokletý, ale já ti pravím: Uvěř v něho a čeká tě spasení. Ty si myslíš, že on tě nenávidí, ale já ti pravím ještě jednou, že on tě miluje. Pohlédni na mne! Dokud jsem neznal jeho, neměl jsem nic než zlobu, která se usídlila v mém srdci, ale nyní mi jeho láska nahradí otce i matku, bohatství i panování. V něm je jediné útočiště, on jediný sečte tvou lítost, shlédne na nouzi tvou, zbaví tě úzkosti a pozvedne tě k sobě.”

Chilón padl se zaúpěním na kolena, a ukryv tvář v dlaních, zůstal tak bez hnutí. Pavel však zvedl obličej k hvězdám a začal se modlit:

“Pane, shlédni na tohoto ubožáka, na lítost jeho, na slzy a utrpení jeho! Pane milosrdenství, jenžto jsi prolil krev za hříchy naše, ve jménu smrti své a zmrtvýchvstání svého – odpusť mu!”

Pak se odmlčel, ale ještě dlouho hleděl ke hvězdám a modlil se.

A vtom se u jeho nohou ozvalo volání, podobné stenu:

“Kriste! Kriste! Odpusť mi!”

A tu přistoupil Pavel k fontáně, nabral do dlaní vody a vrátil se ke klečícímu ubožákovi:

“Chilóne! Já tě křtím ve jménu Otce i Syna i Ducha! Amen!”

Chilón zvedl hlavu, rozhodil ruce a zůstal tak bez hnutí. Měsíc ozařoval jasným světlem jeho bílé vlasy a stejně bílou tvář, která znehybněla, jako by byla mrtvá anebo vytesaná z kamene. Okamžiky míjely jeden za druhým; z velkých ptačích klecí v Domitiiných zahradách se začalo ozývat kohoutí kokrhání, ale on ještě stále klečel, podoben náhrobnímu pomníku.

Konečně se vzpamatoval, vstal, a otočiv se k apoštolovi, zeptal se:

“Co mám dělat před smrtí, pane?”

I Pavel se probudil ze zamyšlení nad tou nesmírnou mocí, které neodolala ani taková povaha, jakou má tento Řek, a odpověděl:

“Doufej a vydej svědectví o pravdě!”

Pak spolu odešli. U bran zahrady apoštol ještě jednou požehnal starci a pak se rozloučili. Přál si to sám Chilón, protože předvídal, že po tom, co se stalo, dají ho caesar a Tigellinus stíhat.

A nemýlil se. Když se vrátil, našel svůj dům už obklíčen praetoriány, kteří se ho zmocnili a za Scaevinova velení zavedli na Palatin.

Caesar se už odebral k odpočinku, ale Tigellinus čekal, a když spatřil nešťastného Řeka, přivítal ho s klidnou, ale zlověstnou tváří…

“Dopustil ses zločinu urážky majestátu,” řekl mu, “a trest tě nemine. Ale prohlásíš-li zítra v amfiteátru, že jsi byl opilý a šílený a že původci požáru jsou křesťané, budeš jen zmrskán a poslán do vyhnanství.”

“Nemohu, pane!” odpověděl Chilón.

Tigellinus k němu přistoupil pomalým krokem a zeptal se ho přidušeným, ale strašlivým hlasem:

“Jak to, že nemůžeš, řecký pse? Což jsi nebyl opilý a což nechápeš, co tě čeká? Pohleď tam!”

A po těchto slovech ukázal do kouta atria, kde v šeru stáli u dlouhé dřevěné lavice čtyři nehybní thráčtí otroci s provazy a kleštěmi v rukou.

Chilón však odpověděl:

“Nemohu, pane!”

Tigellina se začínal zmocňovat vztek, ale ovládl se ještě.

“Viděl jsi,” zeptal se, “jak umírají křesťané? Chceš zemřít také tak?”

Stařec zvedl pobledlý obličej; chvíli se jeho rty pohybovaly bezhlase, ale pak odpověděl:

“I já věřím v Krista!”

Tigellinus naň užasle pohlédl:

“Pse, ty jsi opravdu zešílel!”

A pojednou vztek, nahromaděný v jeho hrudi, protrhl stavidla. Přiskočil k Chilónovi, uchopil ho oběma rukama za vousy, povalil ho na zem a začal po něm šlapat, opakuje s pěnou na ústech:

“Odvoláš! Odvoláš!”

“Nemohu!” odpověděl mu ze země Chilón.

“Na lavici s ním!”

Jakmile Thrákové uslyšeli tento rozkaz, uchopili starce a položili ho na lavici, přivázali ho k ní provazy a začali kleštěmi svírat jeho vyhublé údy. On však, když ho přivazovali, líbal jim pokorně ruce a pak přivřel oči, takže působil dojmem mrtvého.

Žil však, protože když se Tigellinus nad něho sklonil a zeptal se ho ještě jednou: “Odvoláš?”, pohnuly se zlehka jeho zsinalé rty, z nichž se ozvalo sotva slyšitelné zašeptání:

“Ne … mo … hu!”

Tigellinus rozkázal, aby přerušili mučení, a začal se procházet po atriu, obličej znetvořený hněvem, zároveň však bezradný. Konečně přišel patrně na nějaký nový nápad, protože se otočil k Thrákům a řekl:

“Vyrvat mu jazyk.”

KAPITOLA 20

Tragédie “Aureolus” se hrávala obyčejně v divadlech nebo v amfiteátrech zařízených tak, že se mohly otvírat a vytvořit jakoby dvě samostatné scény. Ale po představení v caesarových zahradách upustili od obvyklého způsobu, poněvadž šlo o to, aby se mohl co největší počet lidí dívat na smrt otroka, přibitého na kříž a požíraného v tragédii medvědem. V divadlech hrával úlohu medvěda herec v medvědí kůži, tentokrát však mělo být představení “nefalšované”. Byl to nový Tigellinův nápad. Caesar zpočátku oznámil, že nepřijde, ale na radu svého oblíbence změnil toto rozhodnutí. Tigellinus mu totiž vysvětlil, že po tom, co se přihodilo v zahradách, měl by se tím spíš ukázat lidu, a zároveň mu zaručil, že ho ukřižovaný otrok už neurazí, tak jak to udělal Crispus. Lid byl už trochu přejedený a unavený proléváním krve, ohlásili mu tedy nové rozdávání losů do loterie a dárků a zároveň večerní hody, protože představení se mělo konat večer v bohatě osvětleném amfiteátru.

Za soumraku se celá budova naplnila do posledního místečka. Augustiáni s Tigellinem v čele přišli všichni, a to nejen kvůli hře samé, jako spíše proto, aby po poslední události dali caesarovi najevo svou věrnost a aby si popovídali o Chilónovi, o němž mluvil celý Řím. Šeptali si tedy od ucha k uchu, že se caesara, když se vrátil ze zahrad, zmocnila zuřivost, že nemohl usnout a že ho začala přepadávat úzkost a podivné vidiny, takže hned nazítří oznámil, že brzy odjede do Achaje. Jiní to zase popírali a tvrdili, že právě teď bude ke křesťanům ještě neúprosnější. Nechyběli však ani zbabělci, kteří předvídali, že nařčení, které vmetl Chilón caesarovi do tváře před vším lidem, může mít ty nejhorší následky. Byli konečně i takoví, kteří, vedeni lidskostí, prosili Tigellina, aby zanechal dalšího pronásledování.

“Pohleďte, kam to spěje,” řekl Barcus Soranus.

“Chtěli jste ukojit pomstychtivost lidu a vemluvit v něj přesvědčení, že trest stíhá viníky, ale účin toho všeho je právě opačný.”

“To je pravda!” dodal Antistius Verus. “Všichni si teď šuškají, že křesťané jsou nevinni. Jestliže tohleto nazýváte obratností, pak měl Chilón pravdu, když říkal, že vaše mozky by nenaplnily ani žaludovou mističku.”

Tigellinus se však k nim otočil a řekl:

“Lidé si však také šuškají, že tvá dcera Servilia, Barku Sorane, a tvá manželka, Antistie, ukryly své křesťanské otroky před caesarovou spravedlností.”

“To není pravda!” zvolal Barcus zneklidněn.

“Mou manželku chtějí zahubit vaše rozvedenky, které jí závidí ctnost!” řekl neméně zneklidněný Antistius Verus.

Avšak ostatní hovořili o Chilónovi.

“Co se mu to jenom stalo?” ptal se Eprius Marcellus. “Sám je vydával do Tigellinových rukou, z chudáka se stal boháčem, mohl v klidu dožít své dny, mít hezký pohřeb a náhrobek, a on zatím ne! Raději všecko ztratil a zahubil se! Možná že opravdu zešílel.”

“Nezešílel, ale stal se křesťanem,” řekl Tigellinus.

“To není přece možné!” ozval se Vitellius.

“A neříkal jsem to?” vmísil se do rozhovoru Vestinus. “Vražděte si pro mne za mne křesťany, ale věřte mi, nebojujte s jejich bohem! Tady přestávají všechny žerty! Jen se podívejte, co se děje! Já jsem sice Řím nezapálil, ale kdyby mi caesar dovolil, hned bych obětoval hekatombu tomu jejich bohu. A všichni ostatní by měli udělat totéž, protože, říkám vám ještě jednou: s ním nejsou žádné žerty! Pamatujte si, že jsem vám to povídal.”

“Ale já jsem říkal něco jiného,” ozval se Petronius.

“Tigellinus se smál, když jsem tvrdil, že se křesťané brání. A já vám teď povím ještě více: oni vítězí!”

“Jak to? Jak to?” otázalo se několik hlasů.

“U Polluxe! Vždyť jestliže jim neodolal Chilón, kdo jim ještě může odolat? Jestliže se domníváte, že po každém představení křesťanů nepřibývá, pak se se svou znalostí Říma staňte kotláři anebo si začněte holit vousy, pak totiž budete vědět lépe, co si lid myslí a co se děje ve městě.”

“Říká čistou pravdu! Při posvátném peplu Dianině!” zvolal Vestinus.

Avšak Barcus se obrátil na Petronia s otázkou:

“Kam tím míříš?”

“Končím tím, čím vy jste začali: už dost krve!”

Tigellinus však naň výsměšně pohlédl a řekl:

“Ech! Ještě kapku!”

“Jestliže ti nestačí hlava, máš druhou na rukojeti hole!” odpověděl Petronius.

Další rozhovor jim přerušil příchod caesara, který si sedl na své místo v Pythagorově společnosti. Hned potom začali hrát “Aureola”, jemuž však nikdo nevěnoval mnoho pozornosti, protože myšlenky všech se obíraly Chilónem. Také lid, zvyklý na mučení a krev, se nudil, sykal, vyrážel výkřiky, pro dvůr nijak lichotivé, a dožadoval se uspíšení scény s medvědem, po které jedině dychtil. Nebýt naděje, že spatří odsouzeného starce a že dostanou dárky, samo představení by davy neudrželo na místě.

Konečně nastala očekávaná chvíle. Cirková čeleď přinesla napřed dřevěný kříž, dost nízký, aby medvěd, když se postaví na zadní nohy, dosáhl na mučedníkova prsa, a pak dva lidé přivedli či spíše přivlekli Chilóna, který nemohl sám chodit, protože měl zpřelámané kosti v nohou. Položili ho a přibili na kříž tak rychle, že zvědaví augustiáni si ho nemohli ani dobře prohlédnout, a teprve když postavili kříž do předem připraveného dolíku, všechny zraky se k němu otočily. Avšak málokdo poznal v tomto nahém starci bývalého Chilóna. Po mukách, která mu připravil Tigellinus, nezůstala mu v obličeji ani kapka krve a jen na bílé bradě bylo vidět rudou stopu, kterou tam zanechala krev, když mu vytrhli jazyk. Skrz průsvitnou kůži bylo mu vidět kosti. Vypadal také mnohem starší, téměř vetchý.

Jestliže však kdysi vrhaly jeho oči neustále pohledy plné neklidu a zloby, jestliže kdysi obrážel jeho číhavý obličej neustálou úzkost a nejistotu, byla nyní jeho tvář bolestiplná, ale tak mírná a klidná jako u lidí spících nebo mrtvých. Snad mu dodávala naděje vzpomínka na lotra na kříži, kterému Kristus odpustil, a snad také povídal v duchu milosrdnému Bohu:

“Pane, kousal jsem jako jedovatý červ, ale byl jsem po celý život ubožákem, umíral jsem hlady, lidé po mně šlapali, bili mě a pásli se na mém utrpení. Byl jsem, Pane, ubohý a strašně nešťastný, a teď mě ještě mučili a přibili na kříž, ty, milosrdný, mne tedy neodženeš v hodině smrti!” A bylo vidět, že do jeho zdrceného srdce sestoupil zřejmě klid a mír. Nikdo se nesmál, protože v ukřižovaném bylo něco tak tichého, zdál se tak starý, bezbranný, slabý, tak volající svou pokorou po slitování, že si každý kladl mimoděk otázku, jak mohou mučit a přibíjet na kříž lidi, kteří už stejně umírají. Dav mlčel. Vestinus se mezi augustiány nakláněl hned vpravo, hned vlevo a šeptal ustrašeným hlasem: “Podívejte se, jak on umírá!” Ostatní čekali na medvěda, přejíce si v duchu, aby představení skončilo co nejdříve.

Konečně se medvěd vevalil do arény, a klátě hluboko skloněnou hlavou ze strany na stranu, rozhlížel se po očku kolem sebe, jako by se k něčemu rozhodoval nebo něco hledal. Když konečně spatřil kříž a na něm nahé tělo, přiblížil se k němu, ba zvedl se dokonce na zadní nohy, ale po chvíli se opět spustil na přední tlapy, usedl pod kříž a začal bručet, jako by se i v jeho zvířecím srdci ozval soucit s těmi zbytky člověka.

Z úst cirkových zřízenců se ozvaly povzbuzující výkřiky, ale lid mlčel. Chilón zatím zvedl pomalým pohybem hlavu a bloudil chvíli očima po hledišti. Nakonec se jeho pohled zastavil kdesi v nejvyšších řadách amfiteátru, hruď se začala živěji pohybovat a pak se stalo něco, co vzbudilo v divácích podiv a úžas. Chilónova tvář se rozjasnila úsměvem, čelo mu zalil jakýsi jas, oči vzhlédly ještě před smrtí vzhůru a za chvíli mu po tváři pomalu skanuly dvě veliké slzy.

A zemřel.

A vtom zvolal nahoře pod velariem jakýsi zvučný mužský hlas:

“Pokoj mučedníkům!”

V amfiteátru panovalo hluboké ticho.

KAPITOLA 21

Po představení v caesarových zahradách se vězení značně vyprázdnila. Chytali sice ještě a uvězňovali oběti podezřelé z vyznavačství východní pověry, ale tyto štvanice jich dodávaly stále méně, sotva tolik, kolik bylo třeba pro obsazení dalších her, které ostatně už také končily. Lid, přejedený krve, dával najevo větší a větší znuděnost a nevídané dosud chování odsouzenců v něm vzbuzovalo větší a větší neklid. Obavy pověrčivého Vestina se zmocnily tisíců duší. Mezi lidem se vyprávěly stále podivnější věci o mstivosti křesťanského boha. Vězeňský tyfus, který se rozšířil po městě, ještě zvýšil všeobecný strach. Lidé viděli časté pohřby a šeptali si od ucha k uchu, že bude nutno uspořádat nová piacula a udobřit tak rozhněvaného boha. V chrámech přinášeli lidé oběti Jovišovi a Libitině. A konečně, přes všechno úsilí Tigellina a jeho stoupenců, šířila se stále víc a více domněnka, že město bylo spáleno na caesarův rozkaz a že křesťané trpí nevinně.

Avšak Nero a Tigellinus právě proto neustávali v pronásledování. Aby uchlácholili lid, dávali nové rozkazy o rozdávání obilí, vína a oleje; vydali předpisy usnadňující výstavbu nových domů, předpisy plné úlev pro majitele a další nařízení, týkající se šířky ulic a materiálu, z kterého je třeba stavět, aby byl v budoucnu požár vyloučen. Sám caesar se zúčastňoval zasedání senátu a radil se spolu s “otci” o blahu lidu a města. Avšak ani stín slitování nepadl na odsouzence. Vládci světa šlo především o to, aby vštípil lidu přesvědčení, že takové neúprosné tresty mohou stíhat jedině viníky. Ani v senátu se neozval žádný hlas, který by se přimlouval za křesťany, protože nikdo si nechtěl pohněvat caesara, a také proto, že lidé dívající se dále do budoucnosti tvrdili, že v případě vítězství nové víry neudržely by se základy římského impéria.

Jen umírající a mrtvé vraceli rodinám, protože římské právo se nemstilo na mrtvých. Pro Vinicia byla jakousi úlevou myšlenka, že zemřeli Lygie, pohřbí ji v rodinné hrobce a bude ležet vedle ní. Neměl už žádnou naději, že ji zachrání od smrti, a sám, odtržený už napůl od života, pohroužený docela v Kristu, netoužil už po jiném spojení než po spojení na věčnosti. Jeho víra byla teď už tak bezmezná, že ona věčnost se mu zdála nesrovnatelně skutečnější a pravdivější než dočasné bytí, jímž žil dosud. Jeho srdce bylo naplněno soustředěným vytržením. Ještě zaživa se měnil v téměř netělesnou bytost, která toužila po úplném spasení pro sebe i pro druhou milovanou duši. Představoval si, že se pak s Lygií uchopí za ruce a odejdou do nebe, kde jim Kristus požehná a dovolí jim bydlit v jasu, klidném a velikém jako záře svítání. Prosil jen Krista, aby Lygii ušetřil mučení v cirku a dovolil jí zesnout v klidu ve vězení. Cítil totiž s naprostou jistotou, že i on zemře zároveň s ní. Domníval se, že s ohledem na to množství prolité krve ani nesmí doufat, že by ona jediná se zachránila. Slyšel od Petra a Pavla, že i oni musí zemřít jako mučedníci. Pohled na Chilóna na kříži ho přesvědčil, že smrt, a to i mučednická, může být sladká, a tak si už přál, aby přišla i na ně oba jako vytoužená změna zlého, smutného a těžkého údělu za úděl lepší.

V některých okamžicích cítil už příchuť záhrobního života. Onen smutek, který se vznášel nad oběma jejich dušemi, ztrácel víc a více svou někdejší hořkost a měnil se v jakousi nadzemskou, poklidnou odevzdanost do vůle boží. Kdysi plul Vinicius namáhavě proti proudu, bojoval a trápil se, teď však se vzdal proudu ve víře, že ho nese do věčného ticha. Tušil, že se Lygie připravuje na smrt stejně jako on, že navzdory vězeňským zdem, které je oddělují, kráčejí už spolu, a usmíval se při té myšlence, jako by ho potkalo štěstí.

A skutečně, oba šli tak naprosto stejnou cestou, jako by si každý den dlouho navzájem sdělovali své myšlenky. Ani Lygie už po ničem netoužila a nechovala žádnou naději kromě naděje na posmrtný život.

Smrt se jí jevila nejen jako vysvobození ze strašných vězeňských zdí, z caesarových a Tigellinových rukou, nejen jako spasení, nýbrž jako okamžik sňatku s Viniciem. Ve srovnání s touto neochvějnou jistotou ztrácelo všechno ostatní důležitost. Po smrti začne pro ni štěstí, dokonce i pozemské štěstí, očekávala ji tedy, tak jak očekává nevěsta svatební den.

A onen nesmírný proud víry, který vzdaloval životu a unášel za hrob tisíce prvních vyznavačů, uchvátil i Ursa. Ani on se dlouho nemohl v duchu smířit s Lygiinou smrtí, ale když den co den pronikaly vězeňskými zdmi zvěsti o tom, co se děje v amfiteátrech a v zahradách, když se zdálo, že smrt je společným, nevyhnutelným osudem všech křesťanů, zároveň však i jejich blahem, větším než všechny pozemské představy o štěstí, neodvažoval se nakonec už ani on modlit ke Kristovi, aby o toto štěstí připravil Lygii anebo oddálil je pro ni o dlouhá léta. Ve své prosté barbarské duši se přitom domníval, že dceři lygijského vůdce patří a také se dostane více oněch nebeských rozkoší, více než všem těm zástupům prostých lidí, k nimž patří i on, a že ve věčné slávě zasedne Lygie blíže Beránkovi než všichni ostatní. Slyšel sice, že před Bohem jsou si všichni lidé rovni, na dně jeho srdce dřímalo však přesvědčení, že dcera vůdce, a zvláště dcera vůdce všech Lygů, je něco jiného než nějaká otrokyně.

Doufal také, že Kristus mu dovolí, aby jí směl i nadále sloužit. Pokud šlo o něho, měl jen jedinou skrytou touhu: aby mohl zemřít jako Beránek – na kříži. Ale to se mu zdálo tak velikým štěstím, že i když věděl, že v Římě trestají křížem i nejhorší zločince, neodvažoval se o takovou smrt téměř ani modlit. Domníval se, že mu jistě dají zahynout v zubech divokých šelem, a to mu působilo nejvíce vnitřních starostí. Od mládí vyrůstal v neproniknutelných pralesích, za neustálých lovů, v nichž – pro svou nadlidskou sílu – proslul mezi Lygy ještě dříve, než dorostl v muže. Lov byl jeho oblíbeným zaměstnáním, takže později, když byl už v Římě a musil se lovů zříci, chodíval do vivárií a do amfiteátrů, aby se mohl aspoň podívat na zvířata, která znal, i na taková, která neznal. Pohled na ně probouzel v něm nepřekonatelnou chuť pustit se s nimi do boje a zabít je. A nyní se tedy v duchu obával, že až se s nimi bude musit setkat v amfiteátru, ovládnou ho myšlenky nehodné křesťana, který musí přece umírat zbožně a trpělivě. Ale i v tom se odevzdával do vůle Kristovy a utěšoval se jinými, příjemnějšími myšlenkami. Protože slyšel, že Beránek vypověděl válku pekelným mocnostem a zlým duchům, k nimž počítala křesťanská víra všechny pohanské bohy, těšil se, že bude Beránkovi v té válce hodně platen a bude mu umět sloužit lépe než ostatní, protože si ve své hlavě nemohl srovnat ani to, že by snad jeho duše neměla být silnější než duše ostatních mučedníků. Jinak se celé dny modlil, prokazoval vězňům různé služby, pomáhal dozorcům a utěšoval svou královnu, která někdy litovala, že nemohla za svého krátkého života vykonat tolik dobrých skutků jako slavná Thabita, o níž jí kdysi vyprávěl apoštol Petr. Stráže, v nichž strašlivá síla tohoto obra vzbuzovala dokonce i ve vězení bázeň, protože se na ni nenašla ani pouta, ani dost pevné mříže, oblíbily si ho nakonec pro jeho mírnost. Nejednou, udiveni jeho klidem, vyptávali se ho na její příčinu, a on jim vyprávěl o tom, jaký život ho čeká po smrti, s takovou přesvědčivostí, že ho poslouchali plni úžasu, protože viděli poprvé v životě, že do podzemních kobek, kam nepronikne slunce, může proniknout štěstí.

A když je přemlouval, aby uvěřili v Beránka, nejednomu z nich napadlo, že jeho služba je vlastně otrocká a jeho život životem ubožáka, a nejeden se zamýšlel nad svým údělem, který měl končit teprve smrtí.

Jenže smrt v nich vzbuzovala nové obavy a nic si po ní neslibovali. Zatím však tento lygijský obr a to děvče, podobající se květině pohozené na vězeňskou slámu, šli smrti vstříc s radostí, jako by vcházeli do bran štěstí.

KAPITOLA 22

Jednou večer navštívil Petronia senátor Scaevinus a dlouze se s ním rozhovořil o těžkých dobách, v nichž oba žijí, a o caesarovi. A mluvil tak otevřeně, že Petronius, třebaže s ním byl spřízněn, začal se mít na pozoru. Scaevinus naříkal, že svět jde nesprávnou a šílenou cestou a že to všecko dohromady musí skončit nějakou pohromou, strašnější, než byl požár Říma. Říkal, že dokonce i augustiáni toho mají dost, že Faenius Rufus, druhý praefekt praetoriánů, snáší jen s největším sebezapřením odporné Tigellinovo řádění a že celý rod Seneků je caesarovým jednáním jak se starým mistrem, tak s Lucanem v krajně nepříznivém postavení.

Nakonec se zmínil o nespokojenosti lidu, ba dokonce i praetoriánů, jichž značnou část si dovedl Faenius Rufus získat na svou stranu.

“Proč to povídáš?” zeptal se ho Petronius.

“Protože mám starosti o caesara,” odpověděl Scaevinus. “Mám u praetoriánů vzdáleného příbuzného, který se jmenuje Scaevinus tak jako já, a od něho vím, co se děje v táboře… Odpor vzrůstá i tam… Caligula, však to víš, byl také šílenec – a podívej se, jak to dopadlo! Našel se Casius Chaerea… Byl to hrozný čin a jistě nenajdeš mezi námi nikoho, kdo by jej schvaloval, ale Chaerea přece jen osvobodil svět od netvora.”

“Čili,” odpověděl Petronius, “říkáš toto: ,Já Chaereu nechválím, ale byl to výborný člověk a kéž by nám bohové dali co nejvíce takových.’”

Scaevinus však změnil předmět hovoru a začal neočekávaně vychvalovat Pisona. Chválil jeho urozený původ, jeho ušlechtilost, jeho oddanost manželce a konečně moudrost, klid a podivný dar získávat si lidi.

“Caesar je bezdětný,” řekl, “a všichni vidí jeho nástupce v Pisonovi. A nemůže být pochyb o tom, že by mu všichni od srdce pomohli, aby se mohl ujmout vlády. Faenius Rufus ho má rád, rod Annaeů je mu naprosto oddán, Plautius Lateranus a Tullius Senecio by pro něho skočili do ohně. A stejně tak Natalis a Subrius Flavius, Sulpicius Asper, Afranius Quinctianus, ba dokonce i Vestinus.”

“Ten poslední nebude Pisonovi mnoho platen,” odpověděl Petronius. “Vestinus se bojí i svého stínu.”

“Vestinus se bojí snů a duchů,” odpověděl Scaevinus, “ale je to schopný člověk a právem ho chtějí jmenovat konsulem. A že je v duchu odpůrcem pronásledování křesťanů, to bys mu neměl mít za zlé, vždyť přece i tobě záleží na tom, aby to běsnění ustalo.”

“Mně ne, ale Viniciovi,” řekl Petronius. “Rád bych kvůli Viniciovi zachránil jedno děvče, ale nemohu, protože jsem upadl v Ahenobarbovu nemilost.”

“Jak to? Cožpak nevidíš, že se caesar s tebou zase sbližuje a začíná s tebou mluvit? A povím ti proč.

Chystá se znovu do Achaje, kde má zpívat řecké písně, které sám složil. Dychtí po té cestě, ale zároveň se třese při pomyšlení na výsměšně naladěné Řeky. Uvědomuje si, že ho může potkat buďto největší triumf, anebo největší pád. Potřebuje dobrou radu a ví, že lepší než ty mu nedá nikdo. To je příčina, proč znovu získáváš jeho přízeň.

“Lucanus by mě mohl nahradit.”

“Měděnobradý ho nenávidí a v duchu mu už určil smrt. Hledá jen záminku, protože on hledá záminky vždycky. Lucanus ví, že si musí pospíšit.”

“U Kastora!” řekl Petronius. “To je docela možné.

Ale měl bych ještě jednu cestu, jak si rychle získat caesarovu přízeň.”

“Jakou?”

“Opakovat před caesarem to, co jsi mi před chvílí říkal.”

“Nic jsem neřekl!” zvolal Scaevinus pln neklidu.

Petronius mu položil ruku na rameno.

“Nazval jsi caesara šílencem, předpovídal jsi, že Piso bude jeho nástupcem, a řekl jsi: ,Lucanus ví, že si musí pospíšit.’ S čímpak si to chcete pospíšit, carissime?”

Scaevinus zbledl a chvíli si hleděli navzájem do očí.

“Neřekneš to!”

“U Kypridiných boků! Jak dobře mě znáš! Ne! Neřeknu to! Nic jsem neslyšel, ale nechci ani nic slyšet…

Rozumíš?! Život je příliš krátký, než aby stálo za to něco podnikat. Prosím tě jenom, abys dnes navštívil Tigellina a hovořil s ním stejně dlouho jako se mnou.

O čem budeš chtít.”

“Proč?”

“Proto, abych já, jestliže mi jednou Tigellinus řekne: ,Scaevinus byl u tebe,’ mohl mu odpovědět: ,Týž den byl také u tebe.’”

Když to Scaevinus uslyšel, zlomil hůlku ze slonoviny, kterou držel v ruce, a odpověděl:

“Ať stihne zlé kouzlo tuto hůl! Zajdu dnes k Tigellinovi a půjdu i na hostinu k Nervovi. Ty tam přece půjdeš také? Ale buď jak buď, na shledanou pozítří v amfiteátru, kde vystoupí zbytky křesťanů! Na shledanou!”

“Pozítří,” opakoval Petronius, když zůstal sám.

“Nesmím tedy ztrácet čas. Ahenobarbus mě v Achaji skutečně potřebuje, je tedy možné, že na mne dá.”

A rozhodl se, že zkusí poslední možnost.

Na hostině u Nervy si caesar sám vyžádal, aby si Petronius lehl proti němu, protože s ním chtěl mluvit o Achaji a o městech, v nichž by mohl vystoupit s vyhlídkami na co největší úspěch. Nejvíce mu záleželo na Atéňanech, z kterých měl strach. Ostatní augustiáni poslouchali tento rozhovor velmi pozorně, aby později mohli pochycené drobty Petroniových vět vydávat za své vlastní.

“Mám dojem, jako bych dosud nežil,” řekl Nero, “a jako bych se měl narodit teprve v Řecku.”

“Narodíš se k nové slávě a nesmrtelnosti,” odpověděl Petronius.

“Doufám, že se tak stane a že Apollón nebude žárlit. Jestliže se vrátím s triumfem, obětuji mu hekatombu, jakou nedostal dosud žádný bůh.”

Scaevinus začal recitovat Horatiovu báseň:

Sic te diva potens Cypri, sic fratres Helenae, lucida sidera, ventorumque regat pater…

“Loď kotví už v Neapoli,” řekl caesar. “Vyrazil bych třeba hned zítra.”

Tu Petronius vstal, a hledě caesarovi přímo do očí, řekl:

“Dovolíš zajisté, božský, abych ještě předtím uchystal svatební hostinu, na kterou pozvu tebe přede všemi.”

“Svatební hostinu? Jakou?” zeptal se Nero.

“Na svatbě Vinicia s dcerou krále Lygů, tvým rukojmím. Ta dívka je sice právě teď ve vězení, ale za prvé, jako rukojmí nesmí být vězněna a za druhé, sám jsi Viniciovi dal svolení, aby se s ní oženil. A protože tvá slova, tak jako slova Diova, jsou neodvolatelná, proto ji rozkážeš propustit z vězení a já ji odevzdám jejímu snoubenci.”

Chladnokrevnost a klidná sebejistota, s níž Petronius mluvil, přivedla Nerona do rozpaků, protože upadal do rozpaků pokaždé, kdykoli s ním někdo mluvil takovým způsobem.

“Vím,” odpověděl a sklopil zrak. “Myslil jsem na ni i na toho obra, který uškrtil Krotóna.”

“Pak jsou tedy oba zachráněni,” odpověděl klidně Petronius.

Avšak na pomoc svému pánu přispěchal Tigellinus:

“To děvče je ve vězení z caesarovy vůle a sám jsi přece řekl, Petronie, že jeho slova jsou neodvolatelná.”

Všichni přítomní znali historii Vinicia a Lygie a věděli velmi dobře, oč jde. Umlkli tedy, zvědavi, jak rozmluva skončí.

“Ona je ve vězení pro tvůj omyl a proto, že neznáš práva národů. Je tam proti caesarově vůli,” odpověděl s důrazem Petronius. “Ty jsi, Tigelline, naivní člověk, ale ani ty nebudeš přece tvrdit, že ona zapálila Řím, protože i kdybys to dokonce tvrdil, caesar by ti neuvěřil.”

Avšak Nero se už vzpamatoval a začal přivírat své krátkozraké oči, maje v obličeji nepopsatelně škodolibý výraz.

“Petronius má pravdu,” řekl po chvíli.

Tigellinus naň udiveně pohlédl.

“Petronius má pravdu,” opakoval Nero ještě jednou. “Zítra se jí otevřou brány vězení a o svatební hostině si promluvíme pozítří v amfiteátru.”

“Opět jsem prohrál,” pomyslil si Petronius.

A vrátiv se domů, byl si už tak jist, že nadešel konec Lygiina života, že nazítří poslal do amfiteátru spolehlivého otroka, aby domluvil se správcem spolaria vydání jejího těla. Chtěl je totiž odevzdat Viniciovi.

KAPITOLA 23

Za Neronových dob vešla ve zvyk kdysi řídká a jen výjimečně konaná večerní představení, a to jak v cirku, tak v amfiteátrech. Augustiáni je měli rádi, protože po nich bývaly často hostiny a pitky, trvající až do rána. Ačkoliv lid byl už nasycen proléváním krve, přece jen, když se roznesla zpráva, že se blíží konec her a že poslední křesťané mají zemřít na večerním představení, táhly k amfiteátru nespočetné davy. Augustiáni přišli do jednoho, protože tušili, že to nebude obyčejné představení a že si caesar usmyslil zchystat si podívanou na tragédii Viniciovy bolesti. Tigellinus neprozradil tajemství, jaký druh mučení je určen nevěstě mladého tribuna, ale to jen dráždilo všeobecnou zvědavost. Ti, kdož vídali kdysi Lygii u Plautiů, vyprávěli teď neuvěřitelné věci o její kráse. Jiné zajímala především otázka, zda ji dneska skutečně spatří v aréně, protože mnozí z těch, kdož slyšeli odpověď, kterou dal u Nervy caesar Petroniovi, vykládali si ji dvojím způsobem. Někteří se prostě domnívali, že Nero vrátí anebo už vrátil dívku Viniciovi. Uvědomovali si totiž, že je to rukojmí, jemuž je tedy dovoleno uctívat ty bohy, které se mu zlíbí, a jež právo národů nedovoluje trestat.

Nejistota, očekávání a zvědavost se zmocnily všech diváků. Caesar přišel dříve než obvykle a s jeho příchodem se začalo znovu šeptat, že přece jen přijde něco neobyčejného, protože Nerona provázel kromě Tigellina a Vatinia také Casius, centurio obrovské postavy a obrovské síly, kterého brával caesar s sebou vždy tehdy, když chtěl mít po boku ochránce, například, když dostal chuť na noční výpravu na Suburu, kde se bavil hrou sagatio, která záležela v tom, že se náhodně potkaná děvčata vyhazovala na vojenském plášti do výše. Lidé si také všimli, že i v amfiteátru byla podniknuta některá bezpečnostní opatření. Praetoriánská stráž byla zesílena a velení nad ní neměl centurio, nýbrž tribun Subrius Flavius, známý dosud svou slepou oddaností Neronovi. Nyní pochopili, že caesar se chce pro všechny případy zabezpečit před výbuchem Viniciova zoufalství, a zvědavost vzrostla ještě více.

Všechny zraky se s napjatou pozorností upíraly k místu, kde seděl nešťastný snoubenec. Ten, bledý, čelo pokryté kapkami potu, byl ve stejné nejistotě jako ostatní diváci, ale rozrušen do nejzazších hlubin duše.

Petronius, sám nevěda přesně, co se bude dít, neřekl mu nic, jen se ho po návratu od Nervy zeptal, je-li připraven na všechno, a pak, půjde-li na představení.

Vinicius odpověděl na obě otázky kladně, ale mráz mu při tom proběhl celým tělem, protože vytušil, že Petronius se ho neptá bezdůvodně. Žil sice už delší dobu jen jakýmsi položivotem, pohroužil se do smrti a smířil se s Lygiinou smrtí, protože smrt měla být pro ně oba zároveň vysvobozením a sňatkem, ale teď poznal, že je něco jiného myslit na poslední okamžiky jako na usnutí, jsou-li tyto okamžiky ještě daleko, a něco jiného jít se dívat na muka bytosti dražší člověku než sám život. Všechna bolest, kterou přestál už dříve, ozvala se v něm znovu. Uchlácholené zoufalství počalo opět křičet v jeho nitru; zmocnila se ho stará touha zachránit Lygii stůj co stůj. Od rána usiloval dostat se do cuniculů, aby se přesvědčil, je-li tam Lygie, ale praetoriánské stráže hlídaly všechny vchody a rozkazy byly tak přísné, že vojáci, dokonce i známí, nedali se obměkčit ani prosbami, ani zlatem. Viniciovi se zdálo, že ho nejistota zabije ještě dříve, než spatří představení. Někde na dně srdce chvěla se v něm ještě naděje, že Lygie možná v amfiteátru není a že všechny obavy jsou zbytečné. Chvílemi se této naděje chytal ze všech sil. Říkal si, že Kristus ji přece mohl vyvést z vězení, ale že nemůže dovolit, aby byla v cirku mučena. Předtím odevzdal už všecko do Kristovy vůle, ale teď, když ho odehnali od vrat cuniculů a on se vrátil na své místo v amfiteátru a když ze zvědavých pohledů, které na sobě cítil, poznal, že všechny ty strašné domněnky mohou být správné, začal v duchu prosit Krista s naléhavostí podobající se téměř vyhrůžkám, aby ji zachránil. “Ty můžeš!” opakoval, zatínaje křečovitě pěsti. “Ty můžeš!”

Předtím si vůbec nepředstavoval, že tato chvíle, až se změní ve skutečnost, bude tak strašná. Teď však, nechápaje ani, co se to v něm děje, měl pocit, že spatří-li Lygiina muka, změní se jeho láska v nenávist a jeho víra v zoufalství. Tento pocit ho však zároveň děsil, bál se totiž urazit Krista, kterého prosil o slitování a o zázrak. Neprosil už o její život, chtěl jen, aby zemřela dříve, než ji vyvedou do arény, a z bezedné propasti žalu opakoval si v duchu: “Aspoň to mi udělej, a já tě budu milovat ještě více, než jsem tě miloval dosud.”

Nakonec se v něm myšlenky rozpoutaly jako vlny zmítané větrem. Probouzela se v něm touha po pomstě a po krvi. Zmocňovala se ho šílená chuť vrhnout se na Nerona a uškrtit ho přede všemi diváky, zároveň však cítil, že těmito choutkami znovu uráží Krista a porušuje jeho přikázání. Chvílemi proletovaly jeho hlavou záblesky naděje, že to všechno, před čím se chvěje jeho duše, všemocná i milosrdná ruka ještě odvrátí, ale tyto záblesky zase okamžitě zhasínaly v jakési nesmírné lítosti, že ten, který může jediným svým slovem zbořit tento cirk a zachránit Lygii, ji opustil, i když mu důvěřovala a milovala ho ze všech sil svého čistého srdce. A myslil dále na to, že Lygie leží v tmavém cuniculu, slabá, bezbranná, opuštěná, vydaná na milost a nemilost zvířeckým strážcům, že je snad v posledním tažení, a on že tady, v tom hrozném amfiteátru, musí bezmocně čekat, aniž ví, jaká muka pro ni vymyslili a co za chvíli uvidí. Konečně však jako člověk, který padá do propasti a chytá se všeho, co roste na jejím pokraji, chytil se i on oběma rukama myšlenky, že teď ji může zachránit už jen víra. Zbýval už jen jediný způsob! Což Petr neřekl, že víra může pohnout zemí v základech?

Soustředil se tedy na tuto myšlenku, potlačil v sobě pochybnosti, celou svou bytost vložil do jednoho jediného slova “Věřím!” a čekal na zázrak.

Avšak tak, jak musí prasknout příliš napjatá struna, zlomilo napětí i jeho. Tvář pokryla mrtvolná bledost a tělo mu začalo tuhnout. Napadlo mu, že jeho prosby byly vyslyšeny, protože umírá. Byl přesvědčen, že i Lygie musila už určitě zemřít a že Kristus je takto povolává k sobě. Aréna, bílé tógy nespočetných diváků, světlo tisíců lamp a pochodní, to vše mu pojednou zmizelo z očí.

Ale toto ochabnutí netrvalo dlouho. Po chvíli se probudil, či spíše vzbudilo ho dupání netrpělivého lidu.

“Jsi nemocen,” řekl mu Petronius, “dej se odnést domů!”

A nedbaje, co tomu řekne caesar, vstal a chtěl Vinicia podepřít a vyjít s ním ven. Srdce se mu naplnilo lítostí, přitom ho však nesnesitelně dráždilo, že se caesar dívá smaragdem na Vinicia a studuje s uspokojením jeho bolest, snad proto, aby ji pak mohl vylíčit v patetických strofách a sklidit za ně potlesk posluchačů.

Vinicius zavrtěl hlavou. Může v tomto amfiteátru zemřít, ale nemůže z něho odejít. Však představení mělo už co nevidět začít.

A právě v témž okamžiku praefekt města hodil před sebe červený šátek a na toto znamení zařinčely řetězy naproti caesarovu pódiu a z tmavého otvoru vystoupil do jasně ozářené arény Ursus.

Obr mžoural očima, oslněn zřejmě světlem v aréně, pak však postoupil dopředu a rozhlížel se kolem dokola, jako by chtěl zjistit, co ho má potkat. Všichni augustiáni a také většina diváků věděli, že je to člověk, který uškrtil Krotóna, a tak sotva se objevil, po všech lavicích to zašumělo. V Římě bylo dost gladiátorů obrovitějších, než je obvyklá lidská míra, ale takového člověka oči Quiritů ještě neviděly. Casius, stojící na pódiu za caesarem, zdál se ve srovnání s Lygem nepatrným človíčkem. Senátoři, vestálky, caesar, augustiáni i lid hleděli s nadšením znalců a milovníků na jeho mohutná stehna, silná jako kmeny stromů, na hruď, podobnou dvěma spojeným štítům, i na herkulovské paže. Šum sílil každým okamžikem. Pro ty davy nemohlo prostě být větší rozkoše než vidět takové svalstvo, hrající pod kůží, napjaté a bojující. Šum se měnil ve výkřiky a v překotné otázky, kdeže bydlí kmen, z něhož se rodí takoví obři. A Ursus stál uprostřed amfiteátru nahý, podobající se více kamennému kolosu než člověku, se soustředěným, ale zároveň smutným barbarským obličejem, a když viděl prázdnou arénu, těkal svýma modrýma dětskýma očima udiveně hned po divácích, hned po caesarovi, hned zase po mřížích cuniculů, odkud očekával katy.

V okamžiku, kdy vstupoval do arény, zachvělo se jeho prosté srdce naposledy nadějí, že ho možná čeká kříž. Ale když neviděl ani kříž, ani připravenou jámu, pomyslil si, že není hoden takové milosti a že je mu souzeno zemřít jinak, pravděpodobně v zubech zvěře.

Byl bezbranný a rozhodl se, že zahyne, tak jak se sluší na Beránkova vyznavače, klidně a trpělivě. Předtím však se ještě chtěl pomodlit ke Spasiteli, poklekl tedy v aréně, sepjal ruce a pohlédl vzhůru k hvězdám, mihotajícím se v horním otvoru cirku.

Tento postoj se však nelíbil davům. Lidé měli už dost těch křesťanů, umírajících jako ovce. Pochopili, že nebude-li se chtít obr bránit, nebude z podívané nic.

Tu a tam se ozvalo syknutí. Někteří se začali dožadovat mastigoforů, jejichž úkolem bylo mrskat zápasníky, kteří nechtěli bojovat. Po chvíli však všechno utichlo, protože nikdo nevěděl, co obra čeká a zda nebude přece jen bojovat, až stane smrti tváří v tvář.

Nečekali dlouho. Pojednou se ozval ohlušující hlahol trub a na toto znamení se otevřely mříže proti caesarovu pódiu a do arény se za vřískotu bestiariů vřítil příšerný germánský tur, nesoucí na hlavě nahé ženské tělo.

“Lygie! Lygie!” vykřikl Vinicius.

Uchopil se oběma rukama za vlasy na skráních, stočil se do klubka jako člověk, který v sobě ucítil hrot kopí, a začal ochraptělým, nelidským hlasem volat:

“Věřím! Věřím! Kriste! Zázrak!”

A necítil ani, že mu Petronius zahalil hlavu tógou.

Zdálo se mu, že to smrt nebo bolest jej připravuje o zrak. Nedíval se, neviděl. Zmocnil se ho pocit jakési strašné prázdnoty. V hlavě mu zůstala jen jediná myšlenka, ústa opakovala nepříčetně jen:

“Věřím! Věřím! Věřím!”

Vtom amfiteátr ztichl. Augustiáni povstali jako jeden muž ze svých míst, protože v aréně se stalo něco neobyčejného. Pokorný a se smrtí se smířivší Lyg, když spatřil na rozích divoké bestie svou královnu, vyskočil jako zasažený živým plamenem, nahrbil se v zádech a rozběhl se šikmo proti rozdivočelému zvířeti.

Ze všech prsou se ozval krátký výkřik úžasu, potom však nastalo hluboké ticho. Lyg doběhl v okamžiku k rozlícenému býku a uchopil jej za rohy.

“Podívej se!” zvolal Petronius a strhl tógu z Viniciovy hlavy.

Vinicius se zvedl, zvrátil nazad tvář, bledou jak plátno, a zahleděl se skelným, nevnímajícím pohledem na arénu.

Ve všech hrudích se zatajil dech. V amfiteátru by bylo možno slyšet letící mouchu. Lidé nechtěli věřit svým vlastním očím. Co je Řím Římem, neviděli ještě nic takového.

Lyg držel divoké zvíře za rohy. Jeho chodidla se zabořila až nad kotníky do písku, záda se ohnula jako napjatý luk, hlava se schovala mezi ramena, svaly na pažích vystoupily tak, že kůže pod jejich náporem téměř pukala, ale přece jen býka zastavil. A člověk a zvíře teď ustrnuli v takové nehybnosti, že se divákům zdálo, že vidí nějaký obraz, představující Herkulovy nebo Theseovy činy, anebo sousoší vytesané do kamene. V tom zdánlivém klidu bylo však vidět strašlivé vypětí dvou zápasících sil. Tur se stejně jako člověk zabořil nohama do písku a jeho tmavé, huňaté tělo se nahrbilo tak, že se podobalo obrovské kouli. Kdo se vyčerpá první? Kdo první padne? To byla otázka, která byla teď pro diváky, libující si v zápasech, důležitější než jejich vlastní osud, než celý Řím a jeho světovláda.

A Lyg byl teď pro ně polobohem, hodným uctívání a pomníků. Dokonce i caesar povstal. On a Tigellinus, když slyšeli o síle tohoto člověka, úmyslně zchystali tuto podívanou, říkajíce si výsměšně: “Ať tedy ten Krotónobijce přemůže tura, kterého mu vybereme.”

Teď však zírali užasle na obraz, který se jim naskýtal, jako by nemohli uvěřit, že je to skutečnost. V amfiteátru bylo vidět lidi, kteří zvedli ruce a strnuli v této pozici. Jiným zase zalil čela pot, jako by sami zápasili se zvířetem. V cirku bylo slyšet jen syčení plamenů v lampách a šelest uhlíků opadávajících z pochodní.

Hlasy odumřely divákům na rtech, zato však srdce bušila v hrudích, jako by je chtěla rozervat. Všem se zdálo, že boj trvá už celé věky.

A člověk a zvíře stáli ještě pořád ve strašném vypětí, řekl bys, vraženi do země.

Vtom se z arény ozvalo duté zaryčení, podobající se stenu, a ze všech úst se ozval výkřik. Pak nastal opět klid. Lidé si myslili, že sní: nestvůrná býkova hlava se začala v barbarových rukou otáčet.

Lygova tvář, krk a paže zrudly jako purpur, záda se nahrbila ještě víc. Bylo vidět, že sbírá zbytky svých nadlidských sil, ale že mu už nadlouho nevystačí.

Stále dutější, chrčivější a stále bolestnější turovo ryčení se mísilo se sípavým dechem obrovy hrudi.

Hlava zvířete se otáčela stále více a z tlamy vylezl dlouhý zpěněný jazyk.

Ještě chvíli, a k uším blíže sedících diváků dolétl jakoby praskot lámaných kostí. A vtom se zvíře svalilo se zakrouceným krkem na zem.

Obr strhl mžikem provazy z jeho rohů, a zvednuv dívku na ruce, začal rychle oddechovat.

Obličej mu zbledl, vlasy se slepily potem, záda a paže byly jakoby oblity vodou. Chvíli stál jako napůl smyslů zbavený, pak však pozvedl zrak a zahleděl se na diváky.

A amfiteátr zešílel.

Zdi budovy se otřásaly křikem několika desítek tisíc diváků. Od chvíle, co začaly hry, nepamatoval nikdo takové nadšení. Ti, kdož seděli ve vyšších řadách, opustili svá místa, sestupovali dolů a tlačili se v průchodech mezi lavicemi, aby si mohli siláka lépe prohlédnout. Odevšad se ozvaly hlasy žádající milost, vášnivé, naléhavé hlasy, které se brzy změnily v jediné volání. Obr se teď stal drahý tomuto lidu, libujícímu si ve fyzické síle, stal se nejdůležitější osobou v Římě.

Ursus pochopil, že dav se domáhá, aby mu byl darován život a vrácena svoboda, ale jemu nešlo zřejmě jen o sebe. Chvíli se rozhlížel kolem dokola, pak přistoupil k caesarovu pódiu, a kolébaje dívčiným tělem na natažených rukou, vzhlédl vzhůru s výrazem naléhavé prosby v očích, jako by chtěl říci:

“Nad ní se slitujte! Ji zachraňte! Já jsem to učinil kvůli ní!”

Diváci pochopili velmi dobře, co žádá. Při pohledu na dívku v bezvědomí, vypadající ve srovnání s obrovským Lygovým tělem jako dítě, zmocnilo se davů, rytířů i senátorů dojetí. Její droboučká postava, bílá, jakoby vytesaná z alabastru, její mdloby, obrovské nebezpečí, z něhož ji obr vysvobodil, a konečně i její krása a jeho oddanost otřásly srdci lidí. Někteří se domnívali, že to otec žebrá o slitování nad dítětem. A soucit vyšlehl pojednou jako plamen. Lidé měli už dost krve, dost smrti, dost mučení. Hlasy, seškrcené slzami, počaly volat o milost pro oba.

Ursus postupoval zatím po obvodu arény, a kolébaje neustále dívkou na rukou, prosil těmito pohyby i očima o její život. A vtom vyskočil ze svého místa Vinicius, přeskočil hrazení, dělící první místa od arény, přiběhl k Lygii a zakryl tógou její nahé tělo.

Pak si roztrhl tuniku na prsou, odhalil jizvy, které mu zůstaly po zraněních v arménské válce, a vztáhl ruku k lidu.

V tom okamžiku přesáhlo vytržení davů vše, co dosud amfiteátr kdy viděl. Lidé začali dupat a výt.

Hlasy, volající o milost, byly už doslova výhružné. Lid se přimlouval už nejen za atleta, nýbrž stavěl se i na obranu děvčete, vojáka a jejich lásky. Tisíce diváků se otočily k caesarovi se záblesky hněvu v očích a se zaťatými pěstmi. Ale caesar otálel a váhal. Po pravdě řečeno, k Viniciovi nenávist necítil a na Lygiině smrti mu vůbec nezáleželo, ale bylo by mu milejší vidět dívčino tělo rozpárané býčími rohy nebo rozsápané tesáky šelem. Jak jeho krutost, tak i jeho zvrhlá představivost a zvrhlé choutky nacházely v takových podívaných jakousi rozkoš. A lid ho o ni chtěl připravit. Při tomto pomyšlení se v jeho otylé tváři objevil hněv.

Jeho ješitnost mu bránila podrobit se vůli davů, ale zároveň se pro svou vrozenou zbabělost neodvažoval zprotivit se jí.

Začal se tedy rozhlížet kolem, zda aspoň mezi augustiány nespatří palce mířící na znamení smrti k zemi. Avšak Petronius držel dlaň zvednutou vzhůru a díval se mu do tváře téměř vyzývavě. Pověrčivý, ale náladám podléhající Vestinus, který se bál duchů, ale nebál se lidí, dával znamení milosti. Totéž činil senátor Scaevinus, totéž Nerva, totéž Tullius Senecio, totéž starý, slavný vojevůdce Ostorius Scapula, totéž Antistius, totéž Piso a Vetus, Crispinus a Minucius Thermus, Pontius Telesinus i vážený, lidem ctěný Thrasea.

Když to caesar viděl, sňal z oka smaragd, tváře se pohrdavě a uraženě. Vtom se však k němu naklonil Tigellinus, jemuž šlo o to, aby prosadil smrt na zlost Petroniovi, a řekl:

“Nepovol, božský! Máme praetoriány.”

Tu se Nero otočil tím směrem, kde stál velitel praetoriánů, drsný Subrius Flavius, oddaný mu dosud celým srdcem, a spatřil neobyčejnou věc: tvář starého tribuna byla hrozivá, ale zalita slzami a ruku měl zvednutu na znamení milosti.

Davů se zatím zmocňoval vztek. Zpod dupajících nohou se zvedla oblaka prachu a zahalila amfiteátr.

Mezi voláním se ozývaly hlasy: “Ahenobarbus! Matkovrah! Žhář!”

Nero se polekal. Lid byl v cirku všemocným pánem. Dřívější caesarové, zvláště Caligula, se občas odvažovali jednat proti jeho vůli, to však vyvolávalo vždycky nepokoje, při nichž docházelo i k prolévání krve. Avšak Nero byl v jiné situaci. Jednak jako komediant a zpěvák potřeboval přízeň lidu, za druhé chtěl mít lid na své straně proti senátu a patriciům, a konečně po požáru Říma se ho snažil stůj co stůj získat a svést jeho hněv na křesťany. Pochopil konečně, že protivit se ještě déle přání lidu bylo by přímo nebezpečné. Rozruch, který začal v cirku, mohl by zachvátit celé město a mít nedozírné následky.

Pohlédl tedy ještě jednou na Subria Flavia, na centuriona Scaevina, senátorova příbuzného, na vojáky, a když viděl všude svraštělá obočí, dojaté tváře a oči upřené na sebe, dal znamení milosti.

V tu chvíli se odshora až dolů rozehřměl potlesk.

Lid si už byl jist životem odsouzenců, protože od toho okamžiku přecházeli do jeho péče a ani caesar by se neodvažoval pronásledovat je ještě svou pomstou.

KAPITOLA 24

Čtyři Bithyňané nesli opatrně Lygii do Petroniova domu a Vinicius a Ursus šli vedle a pospíchali, aby Lygii mohli co nejdříve odevzdat do rukou řeckého lékaře. Šli mlčky, protože po tom, co se dneska stalo, nebyli s to rozmlouvat. Vinicius byl ještě stále jakoby napůl zbaven smyslů. Opakoval si znovu a znovu, že Lygie je zachráněna, že jí už nehrozí ani vězení, ani smrt v cirku, že jejich utrpení skončilo jednou provždy a že si ji odvádí domů a už nikdy se od ní neodloučí.

A zdálo se mu, že je to spíše počátek jakéhosi jiného života nežli skutečnost. Co chvíli se nakláněl nad otevřenou lektikou a hleděl na tu milovanou tvář, která ve světle měsíce vypadala, jako by spala, a říkal si v duchu: “Je to ona! Kristus ji zachránil!” Vzpomněl si také, že do spoliaria, kam oba s Ursem Lygii odnesli, přišel jakýsi neznámý lékař a ujistil ho, že dívka žije a bude žít. Při tomto pomyšlení cítil takový nápor radosti v hrudi, že v některých okamžicích ztrácel vědomí a musil se opřít o Ursovu paži, protože nebyl s to jít vlastními silami. A Ursus hleděl k nebi, posetému hvězdami, a modlil se.

Šli rychle ulicemi, na nichž nově postavené bílé domy svítily jasně v měsíčním světle. Město bylo prázdné. Jen tu a tam zpívaly a tančily skupinky lidí, ověnčených břečťanem, za zvuků fléten před portiky, užívajíce nádherné noci a svátků, které trvaly už od počátku her. Teprve když už byli nedaleko domu, přestal se Ursus modlit a potichu, jako by se bál, že vzbudí Lygii, se rozhovořil:

“Pane, to Spasitel ji zachránil před smrtí. Když jsem ji uviděl na rozích tura, uslyšel jsem v nitru hlas:

Braň ji! A to byl určitě Beránkův hlas. Vězení vyčerpalo mé síly, ale on mi je na tu chvíli vrátil a on vnukl tomu drsnému lidu, aby se jí ujal. Staň se vůle jeho!”

A Vinicius odpověděl:

“Budiž pochváleno jméno jeho!”

Ale dále už nebyl mocen slova, protože pojednou ucítil, že se mu v prsou vzdouvá nesmírný pláč. Zmocnila se ho neodolatelná touha vrhnout se k zemi a děkovat Spasiteli za zázrak a milosrdenství.

Zatím však už došli domů. Služebnictvo, o všem zpravené otrokem vyslaným napřed, vyběhlo jim vstříc. Pavel z Tarsu obrátil ještě kdysi v Antiu většinu těchto lidí. Viniciovo trápení znali velmi dobře, a tak jejich radost při pohledu na oběti, vyrvané Neronově zlobě, byla obrovská a vzrostla ještě více, když lékař Theokles prohlédl Lygii a prohlásil, že neutrpěla žádné těžké zranění a že se uzdraví, až přejde slabost způsobená vězeňskou horečkou.

Z bezvědomí se probudila ještě téže noci. Když se vzbudila v nádherném cubiculu, osvětleném korintskými lampami a naplněném vůní verbeny, nevěděla, kde je a co se s ní děje. V paměti jí zůstala chvíle, kdy ji přivazovali k rohům býka, spoutaného řetězy, a když teď viděla nad sebou Viniciův obličej, ozářený příjemným barevným světlem, soudila, že snad už nejsou na zemi. Myšlenky se jí v zesláblé hlavě ještě zamlžovaly; zdálo se jí docela přirozené, že se pro její únavu a slabost cestou do nebe někde zastavili. Protože však necítila žádnou bolest, usmála se na Vinicia a chtěla se ho zeptat, kde jsou, ale ze rtů se ozval jen tichý šepot, z něhož Vinicius sotva vyrozuměl své jméno.

Poklekl tedy k ní, položil jí zlehka ruku na čelo a řekl:

“Kristus tě zachránil a vrátil mi tě!”

Její rty se opět pohnuly nesrozumitelným šeptem, po chvíli však zavřela oči, prsa se vzedmula lehkým povzdechem a Lygie upadla do hlubokého spánku, který lékař Theokles očekával a po němž předpovídal uzdravení.

Vinicius však setrval na kolenou u ní, pohroužen do modlitby. Srdce mu tálo tak obrovskou láskou, že docela zapomněl na vše kolem sebe. Theokles vešel několikrát do cubicula, několikrát se za poodhrnutou záclonou objevila zlatovlasá hlava Euniké, nakonec začali křičet jeřábi chovaní v zahradách, zvěstujíce začátek nového dne, ale on ještě stále objímal v duchu Kristovy nohy a neviděl a neslyšel, co se kolem něho děje; jeho srdce se změnilo v obětní plamen díkůvzdání a Vinicius byl pohroužen ve vytržení, ještě zaživa napůl nanebevzatý.

KAPITOLA 25

Petronius, protože nechtěl po osvobození Lygie dráždit caesara, odebral se spolu s ostatními augustiány na Palatin. Chtěl si poslechnout, o čem tam budou mluvit, ale především zjistit, zda Tigellinus nevymyslí něco nového na Lygiino zničení. I ona i Ursus byli teď sice určitým způsobem pod péčí lidu a nikdo teď nemohl na ně vztáhnout ruku bez nebezpečí nepokojů, ale protože Petronius věděl, jakou nenávistí k němu plane všemocný praefekt praetorie, pokládal za možné, že Tigellinus, protože se prostě nemůže dostat na kobylku jemu, bude se snažit, aby pomstu uskutečnil jakýmkoli způsobem na jeho synovci.

Nero byl nahněvaný a podrážděný, protože představení skončilo docela jinak, než jak si přál. Na Petronia nechtěl zpočátku ani pohlédnout, ale ten, neztráceje chladnokrevnost, přistoupil k němu s veškerou nenuceností arbitra elegantiae a řekl mu:

“Víš, božský, co mi napadá? Napiš píseň o panně, kterou rozkaz vládce světa odvazuje z rohů divokého tura a vrací jejímu milenci. Řekové mají citlivá srdce a jsem přesvědčen, že taková píseň je okouzlí.”

Neronovi se přes všechnu jeho podrážděnost ta myšlenka zalíbila, a to dokonce ze dvou příčin: jednak jako námět k písni, jednak proto, že v ní mohl oslavovat sám sebe jako velkomyslného světovládce. Zahleděl se tedy na chvíli na Petronia a pak řekl:

“Ano! Máš pravdu! Ale což se hodí, abych zpíval o vlastní dobrotě?”

“Nemusíš se jmenovat. Každý v Římě uhádne tak jako tak, oč jde, a z Říma se šíří zvěsti do celého světa.”

“A jsi si jist, že se to v Achaji bude líbit?”

“U Polluxe!” zvolal Petronius.

A odešel spokojen, protože teď měl už jistotu, že Nero, jehož celý život byl přizpůsobováním skutečnosti literárním nápadům, nebude si chtít pokazit námět a sváže tím ruce Tigellinovi. Nezměnilo to však jeho úmysl vypravit Vinicia z Říma, jakmile jen tomu nebude na překážku Lygiino zdraví. A proto, když ho příští den spatřil, řekl mu:

“Odvez ji na Sicílii. Přihodilo se něco takového, že od caesara vám nic nehrozí, ale Tigellinus je schopen užít třeba jedu, ne-li z nenávisti k vám, tedy z nenávisti ke mně.”

Vinicius se tomu usmál a odpověděl:

“Lygie byla na rozích divokého tura, a přece ji Kristus zachránil.”

“Tak mu obětuj sto býků,” odpověděl s nádechem netrpělivosti Petronius, “ale nenuť ho, aby ji zachraňoval podruhé… Vzpomínáš si, jak Aiolos přijal Odyssea, když se vrátil a prosil ho podruhé o příznivý vítr?

Bozi se neradi opakují.”

“Až se uzdraví,” odpověděl Vinicius, “odvezu ji k Pomponii Graecině.”

“A uděláš tím líp, že Pomponia je nemocná. Říkal mi to Aulův příbuzný, Antistius. Tady se mezitím odehrávají takové věci, že lidé na vás zapomenou, a v dnešní době jsou nejšťastnější ti, na které se zapomnělo. Kéž vám Fortuna bude v zimě sluncem a v létě stínem!”

Po těchto slovech zanechal Vinicia jeho štěstí a šel se zeptat Theokla na Lygiino zdraví, a zda to přežije.

Lygii však už nehrozilo nebezpečí. V podzemí, zesláblou vězeňskou horečkou, byl by ji sklátil zatuchlý vzduch a nepohodlí, ale teď byla obklopena nejcitlivější péčí a nejen dostatkem, nýbrž dokonce přepychem.

Na Theoklův rozkaz ji po dvou dnech počali vynášet do zahrad kolem villy a tam pobývala dlouhé hodiny.

Vinicius věnčil její lektiku sasankami a především kosatci, aby jí to připomínalo atrium v Aulově domě.

Skryti ve stínu košatých stromů, rozmlouvali nejednou, držíce se za ruce, o minulých bolestech a minulých úzkostech. Lygie mu říkala, že Kristus ho úmyslně vedl utrpením, aby změnil jeho duši a pozvedl ji k sobě, a Vinicius cítil, že je to pravda a že v něm nezůstalo nic z bývalého patricia, který neuznával jiný zákon než vlastní vůli. Ale v tom vzpomínání nebylo nic hořkého. Oběma se zdálo, že se nad jejich hlavami převalila celá léta a že ta strašná minulost je už daleko za nimi. Zaplavoval je klid a pokoj, jaký dosud nikdy nepoznali. Blížil se k nim a vtahoval je do sebe jakýsi nový, nanejvýš blažený život. Ať si v Římě šílel caesar, ať si naplňoval svět hrůzou, oni, cítíce nad sebou ochrannou ruku stokrát mocnější, nebáli se už jeho zloby ani jeho šílených nápadů, jako by přestal být pánem jejich života a smrti. Jednou, kolem západu slunce, uslyšeli ze vzdálených vivárií řev lvů a jiných divokých šelem. Kdysi se při těchto hlasech zmocňovala Vinicia úzkost, jako by to byla zlá věštba. Teď se jen s úsměvem podívali na sebe a pak pozvedli oči k večerním červánkům. Někdy Lygie, která byla ještě hodně slabá a nemohla ještě sama chodit, usínala v zahradním tichu a Vinicius pak u ní bděl, pozoroval její spící obličej a říkal mimoděk, že to už není ta Lygie, kterou poznal u Aulů. Vězení a nemoc setřely poněkud její krásu. Tenkrát, když ji vídal u Aulů, i později, když ji přišel unést do Miriamina domu, byla krásná jako socha a jako květ zároveň. Teď byla její tvář téměř průsvitná, paže zhubly, tělo působením nemoci vychrtlo, rty zbledly, a dokonce i oči se zdály méně modré než kdysi. Zlatovlasá Euniké, která jí přinesla květiny a drahocenné tkaniny na přikrytí nohou, vypadala vedle ní jako kyperská bohyně. Estét Petronius se marně nutil, aby na ní našel bývalý půvab, a krče rameny, myslil si v duchu, že tento stín z elysijských niv věru nestál za všechno to úsilí, za ty bolesti a za to utrpení, které z Vinicia div život nevysálo.

Avšak Vinicius, který teď miloval její duši, miloval ji tím více, a když bděl nad spící Lygií, zdálo se mu, že bdí nad celým světem.

KAPITOLA 26

Zpráva o zázračném Lygiině zachránění se rychle roznesla mezi zbytky křesťanů, kteří se dosud vyhnuli pronásledování. Vyznavači se počali scházet, aby viděli tu, na níž se jasně projevilo Kristovo milosrdenství.

První přišel mladý Nazarius s Miriam, u nichž se dosud skrýval apoštol Petr, a po nich se hrnuli i ostatní.

Všichni, spolu s Viniciem, s Lygií a s křesťanskými Petroniovými otroky, poslouchali soustředěně Ursovo vyprávění o hlasu, který se ozval v jeho nitru a přikázal mu bojovat s divokým zvířetem. A všichni odcházeli s novou vírou a s nadějí, že Kristus nedovolí vyhubit na zemi všechny své vyznavače dříve, dokud sám nepřijde ke strašnému soudu. A tato naděje posilovala jejich srdce, protože pronásledování pořád neustávalo.

Na kohokoli ukázalo veřejné mínění jako na křesťana, toho městští vigilové odváděli okamžitě do vězení. Je pravda, obětí bylo už méně, protože největší část vyznavačů už pochytali a umučili a ostatní buď odešli z Říma, chtějíce přečkat bouři ve vzdálených provinciích, anebo se pečlivě ukrývali a neodvažovali se scházet ke společným modlitbám jinde než v harenariích za městem. Přesto však ještě po nich slídili, a i když hry skončily, schovávali si je pro příští anebo je odsuzovali případ po případu. Třebaže římský lid už nevěřil, že by křesťané byli původci požáru města, přece jen je prohlásili za nepřátele lidstva a státu a edikt proti nim měl stále původní platnost.

Apoštol Petr se dlouho neodvažoval ukázat se v Petroniově domě, konečně však jednou večer oznámil Nazarius přece jen jeho příchod. Lygie, která už mohla chodit, i Vinicius mu vyběhli naproti a začali mu objímat nohy. Apoštol se s nimi vítal s dojetím o to větším, že mu už nezůstalo mnoho oveček v jeho stádu, jehož vedením ho Kristus pověřil a nad jehož osudem teď plakalo jeho velké srdce. A proto, když mu Vinicius řekl: “Pane! To kvůli tobě mně ji Spasitel vrátil,” odpověděl Petr: “Vrátil ti ji pro tvou víru a proto, aby neumlkla všechna ústa, která vyznávají jeho jméno.”

A zřejmě myslil v tomto okamžiku na ty tisíce svých dětí rozsápaných divokou zvěří, na ty kříže, jimiž byly přeplněny arény, a na ty ohnivé sloupy v zahradách “Šelmy”, protože vyslovil tato slova pln nesmírného žalu. Vinicius a Lygie si také všimli, že jeho vlasy zbělely už docela, že celá jeho postava se přihrbila a že má v obličeji tolik smutku a utrpení, jako by byl prodělal všechny ty bolesti a muka která prodělaly oběti Neronova vzteku a šílenství. Avšak oba už chápali, že podrobil-li se mučednické smrti sám Kristus, nesmí se jí vyhýbat nikdo. Přesto však jim drásal srdce pohled na apoštola, shrbeného pod břemenem let, utrpení a bolesti. A tak Vinicius, který chtěl už za několik dnů odvézt Lygii do Neapole, kde se měli setkat s Pomponií a odkud měli pokračovat v cestě dále na Sicílii, začal ho prosit, aby opustil Řím s nimi.

Avšak apoštol mu položil ruku na hlavu a odpověděl:

“Slyším v duši slova Páně, který mi řekl u jezera Tiberiadského: ,Když jsi byl mladší, opásal ses a chodíval jsi, kams chtěl, ale když zestárneš, vztáhneš ruce své a jiný tě opáše a povede tě, kam ty chtíti nebudeš!’

Je proto správné, abych šel za stádem svým.”

A když umlkli, protože nerozuměli, co říká, dodal:

“Blíží se ke konci mé utrpení, ale pohostinství a odpočinutí najdu teprve v domu Páně.”

Pak je oslovil:

“Nezapomínejte na mne, protože jsem vás miloval, tak jako otec miluje své děti, a cokoli v životě činiti budete, čiňte ke slávě Pána.”

Při těchto slovech vztáhl nad ně své staré, roztřesené ruce a požehnal jim. Oni se k němu vinuli, protože cítili, že je to možná poslední požehnání, kterého se jim dostává z jeho rukou.

Bylo jim však souzeno, aby ho spatřili ještě jednou. O několik dnů později přinesl Petronius z Palatinu hrozivé zprávy. Zjistili tam, že jeden z caesarových propuštěnců je křesťan, a našli u něho listy apoštolů Petra a Pavla z Tarsu a také listy Jakubovy, Judovy a Janovy. Tigellinus věděl už předtím, že Petr je v Římě, domníval se však, že zahynul s tisíci ostatními vyznavači. Teď však vyšlo najevo, že oba hlavní představitelé nové víry jsou dosud naživu a žijí v Římě.

Bylo tedy rozhodnuto vypátrat je a polapit stůj co stůj, protože se na Palatinu domnívali, že teprve s jejich smrtí budou vytrženy poslední kořeny nenáviděné sekty. Petronius slyšel od Vestina, že sám caesar vydal rozkaz, aby Petr a Pavel z Tarsu byli do tří dnů v Mamertinském vězení, a že byly vyslány celé oddíly praetoriánů, aby prohledali všechny domy na Zátibří.

Když to Vinicius uslyšel, rozhodl se, že půjde apoštola varovat. Večer si oba s Ursem oblékli galské pláště, zakrývající obličej, a vypravili se do Miriamina domu, ležícího na samém konci zatiberské části města, pod úpatím Janiculského pahorku, kde Petr bydlil.

Cestou viděli domy obstoupené vojáky, které vedli jacísi neznámí lidé. Čtvrť byla zneklidněna a místy se shlukovaly hloučky zvědavců. Tu a tam vyslýchali centurioni chycené vězně, vyptávajíce se jich na Petra Šimona a na Pavla z Tarsu.

Ursus a Vinicius však předběhli vojáky a došli šťastně do Miriamina bytu, kde našli Petra obklopeného hrstkou věrných. Timotheus, pomocník Pavla z Tarsu, a Linus byli také po apoštolově boku.

Po zprávě o blížícím se nebezpečí Nazarius všechny vyvedl skrytým průchodem k zahradním vrátkům a pak do opuštěných kamenolomů, vzdálených několik set kroků od Ianiculské brány. Ursus musil přitom nést Lina, jehož kosti, polámané při mučení, dosud nesrostly. Jakmile se však octli jednou v podzemí, cítili se v bezpečí a při světle kahance, který Nazarius rozsvítil, začali se potichu radit, jak zachránit život apoštolovi, který jim byl všem drahý.

“Pane,” řekl mu Vinicius, “ať tě zítra za úsvitu vyvede Nazarius z města k Albským vrchům. Tam tě pak vyhledáme a vezmeme s sebou do Antia, kde čeká loď, která nás dva má odvézt do Neapole a na Sicílii. Bude to šťastný den a hodina, kdy vstoupíš do mého domu a požehnáš mému krbu.”

Ostatní ho poslouchali plni radosti a naléhali na apoštola:

“Skryj se, náš pastýři, protože v Římě se neudržíš.

Uchovej věčnou pravdu, aby nezahynula zároveň s námi a s tebou. Poslechni nás, prosíme tě jako otce!”

“Udělej to ve jménu Kristově!” volali jiní a chytali se jeho šatu.

On však odpověděl:

“Mé děti! Kdož ví, kdy mi Pán určí konec života?”

Avšak neřekl, že neodejde z Říma, a sám váhal, co má dělat, protože už dávno se do jeho nitra vkradla nejistota, ba dokonce i strach. Jeho stádo bylo rozprášeno, jeho dílo zbořeno, církev, která před požárem města bujela jako nádherný strom, byla mocí “Šelmy” obrácena v prach. Nezůstalo nic než slzy, nic než vzpomínky, muka a smrt. Setba vydala bohatou úrodu, ale satan ji vdupal do země. Zástupy andělů nepřispěchaly na pomoc hynoucím a Nero se stále roztahuje a vládne nad světem, strašný, mocnější než kdykoli předtím, pán všech moří a všech zemí. Rybář boží už nejednou, když byl sám, vztahoval ruce k nebi a ptal se: “Pane!

Co mám činit? Jak to mohu vydržet? A jak mám já, bezmocný stařec, bojovat s tou nesmírnou mocí Zlého, jemuž jsi dovolil vládnout a vítězit?”

A volal to z hlubin nesmírné bolesti, opakuje v duchu: “Není už oněch ovcí, které jsi mi přikázal pást, není už tvé církve, prázdnota a smutek vládne ve tvém městě, co tedy mi teď rozkážeš? Mám tady zůstat, anebo vyvést zbytek stáda, abychom někde za mořem chválili v úkrytu tvé jméno?”

Váhal. Věřil, že živá pravda nezahyne a musí zvítězit, ale někdy si myslil, že nenadešel ještě její čas, který nadejde teprve tehdy, až Pán sestoupí na zemi v den soudu ve slávě a v moci stokrát větší, než je moc Neronova.

Často se mu zdálo, že opustí-li Řím, půjdou jeho věrní za ním a on je pak zavede až tam někam daleko, do stinných galilejských hájů, k tiché tůni Tiberiadského jezera, k pastýřům, mírným jako holubice nebo ovečky, které se tam pasou na lukách porostlých mateřídouškou a nardem. A rybářova srdce se zmocňovala stále silnější touha po klidu a odpočinku, stále větší stesk po jezeru a po Galileji, častěji a častěji se starcovy oči naplňovaly slzami.

Kdykoli se však už na chvíli rozhodl, znovu ho naplňoval nenadálý strach a neklid. Jak může opustit toto město, v němž vsáklo do země tolik mučednické krve a kde tolik umírajících úst vydávalo svědectví o pravdě? Má se snad on jediný vyhnout tomu všemu?

A co pak odpoví Pánu, až uslyší slova: “Hle, oni zemřeli za víru svou, a ty jsi utekl?”

Celé noci a dny prožíval ve starostech a v zármutku. Ostatní, které rozsápali lvi, které přibíjeli na kříže, které spálili v caesarových zahradách, zesnuli po chvilce muk v Pánu, avšak on spát nemohl a cítil větší muka, než byla ta, která vymýšleli katané pro oběti.

Střechy domů bělely už často úsvitem a on ještě stále volal z hloubi zarmouceného srdce:

“Pane, proč jsi mi přikázal přijít sem a v tomto pelechu Šelmy založit město tvé?”

Čtyřiatřicet let, od smrti svého Pána, nepoznal odpočinek. S holí v ruce obcházel svět a hlásal “dobrou novinu”. Cestování a útrapy vyčerpaly jeho síly, a když konečně v tomto městě, které bylo metropolí světa, upevnil Mistrovo dílo, sežehl je jeden jediný ohnivý závan Zloby a on viděl, že je nutno začít bojovat znovu.

A jak bojovat! Na jedné straně caesar, senát, lid, legie, poutající železnou obručí celý svět, nespočetná města, nespočetné země, moc, jakou dosud lidské oko nevidělo, a na druhé straně on, věkem a prací tak udolaný, že jeho chvějící se ruce unesly už sotva poutnickou hůl.

Proto si někdy říkával, že jemu už není souzeno měřit síly s caesarem Romy, že to může učinit už jen sám Kristus.

Všechny tyto myšlenky probíhaly jeho ustaranou hlavou, když teď naslouchal prosbám poslední hrstky svých věrných. A oni, obklopujíce ho stále těsnějším kruhem, opakovali prosebnými hlasy:

“Skryj se, Rabbi, a také nás vyveď z moci Šelmy.”

I Linus sklonil před ním nakonec svou utrápenou hlavu.

“Pane,” řekl, “tobě přikázal Spasitel, abys pásl jeho ovce, ale tady už nejsou nebo zítra už nebudou, jdi tedy tam, kde je ještě najdeš. Žije přece ještě slovo boží v Jeruzalémě, v Antiochii, v Efesu a v jiných městech. Čeho dosáhneš, když zůstaneš v Římě? Jestliže padneš, jen posílíš triumf Šelmy. Janovi neurčil Pán konec života, Pavel je římský občan a bez soudu ho nemohou trestat, jestliže se však rozběsní pekelná moc nad tebou, učiteli, pak ti, v nichž srdce už zmalomyslnělo, budou se ptát: ,Kdo je tedy nad Nerona?’ Ty jsi skála, na které stojí církev boží. Kaž nám zemřít, ale nedovol, aby Antikrist zvítězil nad zástupcem božím, a nevracej se sem dříve, dokud Pán nerozdrtí toho, jenž prolil nevinnou krev.”

“Pohleď na naše slzy!” volali všichni ostatní.

Slzy kanuly i po Petrově tváři. Po chvíli se však zvedl, vztáhl ruce nad klečící křesťany a řekl:

“Jméno Páně budiž pochváleno a staniž se vůle jeho!”

KAPITOLA 27

Příští den za úsvitu kráčely po Appiově silnici k rovinám Kampanie dvě tmavé postavy.

Jedna z nich byl Nazarius, druhá apoštol Petr, který opouštěl Řím a v něm své mučené souvěrce.

Obloha na východě se už barvila lehounkým zelenavým odstínem, jehož spodní okraj se pomalu, ale stále zřetelněji zbarvoval nádechem šafránu. Stromy se stříbřitými listy, bílý mramor vill a oblouky vodovodů, táhnoucí se přes rovinu k městu, vystupovaly z temnoty. Zeleň oblohy se jasnila víc a více a přecházela do zlatova. Pak začal východ růžovět a rozzářil Albské vrchy, které se objevily zrakům nádherné, nafialovělé, jako by byly zbudovány ze samého jasu.

Úsvit se zrcadlil v kapkách rosy chvějících se na listech stromů. Mlha se rozplývala a odhalovala širší a širší pohled na rovinu, na domy stojící na ní, na hřbitovy, městečka a hájky, v nichž se bělaly sloupy chrámů.

Silnice byla liduprázdná. Venkované, kteří vozili do města zeleninu, zřejmě ještě nestačili zapřáhnout do svých vozíků. Od kamenných desek, jimiž byla silnice vydlážděna až k úpatí hor, odrážel se do ticha klapot dřevěných sandálů, které měli poutníci na nohou.

Pak se v horském sedle objevilo slunce, ale v témže okamžiku zarazil apoštola podivný zjev. Zdálo se mu, že zlatisté kolo, místo aby stoupalo na obloze výš a výše, sestoupilo z hor a kutálí se po silnici.

Petr se zastavil a řekl:

“Vidíš tu záři, která se k nám blíží?”

“Nic nevidím,” odpověděl Nazarius.

Avšak Petr si zaclonil oči dlaní a ozval se znovu:

“Nějaká postava k nám kráčí ve slunečním světle.”

K jejich sluchu však nedolehl sebemenší zvuk kroků. Kolem bylo naprosté ticho. Nazarius viděl jen, že se v dálce pohybují stromy, jako by jimi někdo třásl, a že světlo se rozlévá po rovině do větší a větší šíře.

Zahleděl se udiveně na apoštola.

“Rabbi! Co je ti?” zvolal pln neklidu.

Poutnická hůl vypadla Petrovi z ruky, jeho oči zíraly nehybně vpřed, ústa byla otevřena, v obličeji se zračil úžas, radost a vytržení.

Pojednou se vrhl na kolena, ruce vztaženy před sebe, a z úst se mu vydral výkřik:

“Kriste! Kriste!”

A sklonil hlavu k zemi, jako by líbal něčí nohy.

Mlčení trvalo dlouho. Pak se tichem ozvala starcova slova, trhaná vzlykotem.

“Quo vadis, Domine?”

Nazarius odpověď neslyšel, ale Petrův sluch zachytil smutný a mírný hlas, který pravil:

“Když ty opouštíš můj lid, jdu do Říma, aby mě ukřižovali podruhé.”

Apoštol ležel na zemi, obličej v prachu, bez hnutí, beze slova. Nazariovi se užuž zdálo, že omdlel nebo zemřel, ale Petr konečně vstal, zvedl roztřesenýma rukama poutnickou hůl a beze slova zamířil k sedmi pahorkům města.

Když to chlapec viděl, opakoval jako ozvěna:

“Quo vadis, Domine?”

“Do Říma,” odpověděl tiše apoštol.

A vrátil se zpět.

Pavel, Jan, Linus a všichni věrní ho přijali s údivem a s úzkostí o to větší, že právě za úsvitu, brzy po jeho odchodu, obstoupili praetoriáni Miriamin příbytek a hledali v něm apoštola. Avšak Petr odpovídal na všechny otázky svých věrných, pln radosti a klidu, jen těmito slovy:

“Viděl jsem Pána!”

A večer téhož dne se vydal na hřbitov v Ostrianu učit a křtít ty, kdož se chtěli omýt ve vodě života.

A od toho dne tam chodíval každý den a za ním tam táhly stále větší zástupy. Zdálo se, že z každé slzy mučedníků se rodí noví vyznavači a že každé zaúpění v aréně se odráží ozvěnou v tisících prsou. Caesar se brodil v krvi, Řím a celý pohanský svět šílel. Ale ti, kdož měli už dost zločinů a šílenství, ti, po nichž se šlapalo, ti, jejichž život byl pln utrpení a útlaku, všichni utiskovaní, všichni smutní, všichni nešťastní přicházeli poslouchat prapodivné vyprávění o Bohu, který se dal z lásky k lidem ukřižovat, aby vykoupil jejich hříchy.

A když nacházeli tohoto Boha, kterého mohli milovat, nacházeli to, co nemohl dosud nikomu z nich dát tehdejší svět: štěstí z lásky.

A Petr pochopil, že ani caesar, ani všechny jeho legie nepřemohou živou pravdu, že ji nezatopí ani slzy, ani krev a že teprve teď nadchází vítězství. Pochopil také, proč ho Pán vrátil z cesty: toto město pýchy, zločinu, neřestí a moci začínalo být jeho městem a dvojnásobnou metropolí, z níž se rozlévala do světa vláda nad těly i nad dušemi.

KAPITOLA 28

A konečně se naplnil čas obou apoštolů. Ale jako na zakončení služby bylo božímu rybáři dáno, aby dokonce ve vězení ulovil ještě dvě duše. Vojáci Processus a Martinianus, kteří ho hlídali v Mamertinském vězení, přijali křest. Pak nadešla hodina mučení. Nero nebyl tehdy v Římě. Rozsudek vynesli Helius a Politeles, dva propuštěnci, jimž caesar svěřil vládu nad Římem po dobu své nepřítomnosti. Letitého apoštola napřed zmrskali, jak to předpisoval zákon, a příští den ho vyvedli za městské brány k Vatikánským pahorkům, kde si měl odpykat trest smrti ukřižováním, jak mu bylo určeno. Vojáky udivoval dav lidí, kteří se shromáždili před vězením, protože smrt prostého člověka a k tomu ještě cizozemce nestála podle jejich mínění za tolik zájmu, nepochopili ovšem, že tento průvod netvořili zvědavci, nýbrž vyznavači, kteří chtěli Velkého Apoštola doprovodit na místo trestu. Odpoledne se konečně otevřely brány vězení a Petr se objevil, obklopen oddílem praetoriánů. Slunce se už poněkud sklonilo nad Ostii a den byl tichý a hezký. Pro jeho veliké stáří nedali Petrovi nést kříž, soudili totiž, že ho neuzvedne, a ani mu nesevřeli krk do vidlice, aby mu neznesnadňovali chůzi. Šel nespoután a jeho věrní ho dobře viděli. V okamžiku, kdy se mezi železnými vojenskými přilbami objevila jeho bílá hlava, ozval se v davu pláč, avšak vzápětí ustal, protože ve starcově obličeji bylo tolik pohody a tolik radostného jasu, že všichni pochopili, že to nekráčí na smrt oběť, nýbrž že to jde triumfálním pochodem vítěz.

Tak nějak to vypadalo. Rybář, obyčejně pokorný a shrbený, šel tentokrát vzpřímeně, takže převyšoval vojáky, a pln důstojnosti. Nikdy neviděli lidé v jeho držení těla tolik majestátnosti. Mohlo by se zdát, že to kráčí monarcha, obklopený svým lidem a svými vojáky. Ze všech stran se ozvaly hlasy: “Petr odchází k Pánu!” Všichni jako by zapomněli, že ho čekají muka a smrt. Šli slavnostně a soustředěně, ale klidně, protože cítili, že od smrti na Golgotě se dosud nestalo nic tak velikého a že tak jako tamta smrt vykoupila celý svět, tak tato smrt má vykoupit toto město.

Lidé na cestě se užasle zastavovali, vidouce toho starce, a vyznavači jim kladli ruce na ramena a říkali jim klidným hlasem: “Pohleďte, jak umírá spravedlivý, který znal Krista a hlásal po světě lásku!” A oni se nad tím zamýšleli a odcházeli, říkajíce si: “Skutečně, ten člověk nemohl být nespravedlivý!”

Jak šli, utichal v ulicích křik a hluk. Průvod kráčel mezi nově postavenými domy, mezi bílými sloupy chrámů, nad jejichž štíty viselo hluboké, klidné, modré nebe. Šli v naprostém tichu; jen tu a tam zařinčely zbraně vojáků nebo se ozval šepot modliteb. Petr jim naslouchal a obličej se mu rozjasňoval větší a větší radostí, protože jeho zrak mohl sotva obsáhnout ty tisíce vyznavačů. Cítil, že dokončil své dílo, a věděl už, že pravda, kterou celý život hlásal, zaplaví všechno jako příval vod a že ji už nic nebude moci zadržet. Zaujat těmito myšlenkami, pozvedl zrak vzhůru a řekl: “Pane, přikázal jsi mi, abych opanoval toto město, které vládlo světu. Opanoval jsem je tedy. Přikázal jsi mi založit v něm své sídlo. Založil jsem je tedy. Nyní je to tvé město, Pane, a já odcházím k tobě, protože jsem již dost pracoval.”

Když kráčel kolem chrámů, hovořil k nim: “Budete chrámy Kristovými.” Když se díval na roje lidí, hemžících se před jeho očima, pravil jim: “Kristovými služebníky budou vaše děti.” A kráčel s pocitem, že dobyl světa, vědom si svých zásluh, vědom si své moci, uspokojený, veliký. Vojáci ho vedli přes Triumfální most, jako by mimoděk potvrzovali jeho triumf, a vedli ho dále k Naumachii a k cirku. Věrní ze Zátibří se připojovali k průvodu a zástupy lidu byly tak veliké, že se centurio, který velel praetoriánům, konečně dovtípil, že vede nějakého velekněze, kolem něhož se shlukují věřící, a příliš malý počet vojáků mu začínal působit starosti. Avšak z davu se neozval ani jediný výkřik pobouření nebo vzteku. Obličeje byly zaujaty velikostí chvíle, vypadaly slavnostně a zvědavě zároveň; někteří vyznavači si totiž vzpomněli, že při smrti Páně se hrůzou rozestoupila země a mrtví vstávali z hrobů, a domnívali se tedy, že i teď dojde možná k nějakým viditelným znamením, která způsobí, že apoštolova smrt nebude navěky zapomenuta. Jiní si dokonce říkali:

Možná že si Pán zvolí poslední hodinu Petrovu, aby sestoupil z nebe, jak slíbil, a aby soudil svět. A takto uvažujíce, poroučeli se Spasitelovu milosrdenství.

Ale všude kolem byl klid. Pahorky vypadaly, jako by se vyhřívaly a odpočívaly na slunci. Konečně se průvod zastavil mezi cirkem a Vatikánským pahorkem. Vojáci začali kopat jámu, jiní položili na zem kříž, hřeby a kladiva a čekali, až budou přípravy skončeny. Dav, stále mlčící a soustředěný, poklekl kolem.

Apoštol, hlavu osvětlenu zlatými záblesky, pohlédl naposled k městu. Opodál, poněkud níže, bylo vidět Tiber, lesknoucí se v slunci; na druhém břehu Martovo pole, nad ním Augustovo mauzoleum, kousek níž obrovské thermy, které začal Nero právě stavět, ještě níže Pompeiovo divadlo, za ním částečně viditelná, částečně zakrytá jinými budovami Saepta Iulia, množství portiků, chrámů, sloupů, nakupených budov a konečně tam, v dálce, pahorky, oblepené domy, obrovské lidské mraveniště, jehož okraje mizely v modravém oparu, sídlo zločinu, ale i síly, šílenství, ale i řádu, město, které se stalo hlavou světa, jeho tyranem, ale zároveň jeho zákonem a mírem, všemohoucí, nepřemožitelné, věčné město.

A Petr, obklopen vojáky, shlížel na toto město tak, jako shlíží vládce a král na svou říši. A hovořil k němu:

“Jsi vykoupeno a jsi mé.” A nikdo, nejen mezi vojáky hloubícími jámu, do níž měl být vsazen kříž, ale ani mezi vyznavači netušil, že tu opravdu stojí skutečný vládce této metropole a že pominou caesarové, převalí se vlny barbarů, uplynou staletí, ale tento veliký stařec zde povládne stále.

Slunce se sklonilo ještě níže k Ostii a bylo teď veliké a rudé. Celá západní část oblohy vzplanula nesmírnou září. Vojáci přistoupili k Petrovi, chtějíce ho svléci.

Avšak on, modle se, vzpřímil se pojednou a vztáhl vysoko pravici. Kati se zarazili, jako by se zalekli jeho vzezření; také věřící zadrželi v prsou dech, domnívajíce se, že chce promluvit, a kolem se rozhostilo veliké ticho.

A Petr, stoje na vyvýšeném místě, udělal vztaženou rukou znamení kříže, žehnaje v hodině smrti:

“Urbi et orbi!”

A téhož nádherného večera vedl jiný oddíl vojáků po Ostijské silnici Pavla z Tarsu k místu zvanému Aquae Salviae. I za ním šel zástup věřících, které obrátil, a Pavel, kdykoli poznal někoho, kdo mu byl blíže znám, zastavoval se a rozmlouval s ním, protože jako s římským občanem jednala s ním stráž ohleduplněji.

Za branou zvanou Tergemina potkal Plautillu, dcerušku praefekta Flavia Sabina, a vida, že její mladičký obličej je zalit slzami, řekl: “Plautillo, dcero spasení věčného, odejdi v pokoji. Půjč mi jen závoj, jímž mi zaváží oči v okamžiku, kdy budu odcházet k Pánu.”

A vzav od ní závoj, šel dále, tvář tak radostnou jako dělník, který se vrací domů po dobře vykonané denní práci. Jeho myšlenky, podobající se Petrovým, byly klidné a plné pohody jako večerní obloha toho dne. Oči hleděly zamyšleně na rovinu, která se prostírala před ním, a na Albské vrchy, zalité světlem. Vzpomínal na své cesty, na útrapy a práci, na boje, v nichž vítězíval, na skupiny křesťanů, které založil po všech zemích a za všemi moři, a usoudil, že si právem zaslouží odpočinek. I on dokončil své dílo. Cítil, že jeho setbu vítr zloby už nerozvěje. Odcházel s jistotou, že v boji, který jeho pravda vypověděla světu, zvítězí tato pravda, a duše se mu proto zalévala nevýslovným klidem.

Cesta na místo popravy byla daleká a na svět se už začal snášet večer. Hory zpurpurověly a jejich úpatí se začala pozvolna nořit do stínů. Stáda se vracela domů. Tu a tam šly skupinky otroků s pracovním nářadím přes rameno. Před domy podél silnice si hrály děti a zvědavě si prohlížely pochodující oddíl vojáků.

A v tom večeru, v tom průzračném zlatém vzduchu byl nejen klid a pokoj, nýbrž i jakási harmonie, která jako by stoupala ze země k nebi. A Pavel ji slyšel a srdce se mu naplňovalo radostí při pomyšlení, že i on k této hudbě světa přidal jeden tón, který v ní dosud nezněl a bez něhož byl celý svět jako “cinkající měď a jako zvučící cimbál”.

A vzpomínal na to, jak učil lidi lásce, jak jim říkával, že i kdyby rozdali majetek chudým, i kdyby ovládali všechny jazyky a všechna tajemství, nebudou znamenat nic, nebudou-li mít v sobě lásku, která je laskavá, trpělivá, nepůsobí zlo, netouží po poctách, všechno snáší, všemu věří, všechno očekává a všechno přetrvává. Strávil život tím, že učil lidi této pravdě.

A teď si v duchu říkal: “Jaká síla ji odolá a co ji porazí?

Neudusí ji caesar, i kdyby měl dvakrát tolik legií, dvakrát tolik měst a moří, zemí a národů!”

A šel si pro odměnu jako vítěz.

Průvod opustil konečně hlavní silnici a odbočil úzkou stezkou na východ k Salvijskému prameni. Na vřesovištích ležela rudá sluneční záře. U pramene zastavil centurio vojáky, protože chvíle popravy nadešla.

Avšak Pavel, přehodiv si přes rameno Plautillin závoj, jímž si pak chtěl zavázat oči, zvedl naposled zrak, plný nevýslovného klidu, k věčné podvečerní záři a modlil se. Ano! Nadešel poslední okamžik, ale on viděl před sebou širokou silnici z červánků, silnici vedoucí k nebi, a v duchu si opakoval slova, která kdysi napsal, když už tušil, že splnil svůj úkol a že se blíží jeho konec: “Bojoval jsem dobrý boj, víru jsem si zachoval, svůj úkol jsem splnil, nakonec je mi určen věnec spravedlnosti.”

KAPITOLA 29

A Řím šílel jako dřív, takže se zdálo, že toto město, které si podrobilo svět, začíná nakonec požírat sebe samo, nemajíc už další hromosvody. Ještě než nadešla poslední hodina obou apoštolů, přišlo Pisonovo spiknutí a po něm tak neúprosná řež nejvyšších římských hlav, že dokonce i těm, kdož viděli v Neronovi boha, zdál se Nero nakonec bohem smrti. Na město padl smutek, v domech a v srdcích zavládl strach, ale portiky se ověnčovaly břečťanem a květinami, protože bylo zakázáno dávat najevo lítost nad zemřelými. Lidé, když se ráno probouzeli, kladli si otázku, na koho přijde dnes řada. Průvod mrtvých, táhnoucích za caesarem, rostl ze dne na den.

Piso zaplatil za spiknutí hlavou a za ním šli Seneca, Lucanus, Faenius Rufus, Plautus Lateranus, Flavius Scaevinus, Afranius Quinctianus i prostopášný kumpán caesarových šílených nápadů Tullius Senecio, Proculus a Araricus, Tugurinus i Gratus, Silanus i Proximus, Subrius Flavius, oddaný kdysi Neronovi celou duší, i Sulpicius Asper. Jedny hubila jejich vlastní ničemnost, druhé strach, jiné bohatství, další zase jejich odvaha. Caesar, poděšen množstvím vzbouřenců, obstavil hradby vojskem a držel město jako v obležení, vysílaje denně do podezřelých domů setníky s rozsudky smrti. Odsouzení se ještě v dopisech plných pochlebenství ponižovali a děkovali caesarovi za rozsudek, odkazujíce mu část svých majetků, aby zbytek zachránili pro své děti. Nakonec se zdálo, že Nero úmyslně překračuje všechnu míru, aby se přesvědčil, jak dalece lidé klesli ve své špatnosti a jak dlouho snesou krvavou vládu. Po spiklencích byli vybiti jejich příbuzní, přátelé, ba i jen známí. Obyvatelé nádherných domů, postavených po požáru, vycházejíce do ulic byli si jisti, že potkají celé řady pohřbů. Pompeius, Cornelius Martialis, Flavius Nepos a Statius Domitius zahynuli, byvše obžalováni, že dost nemilují caesara; Novius Priscus proto, že byl Senekovým přítelem; Rufia Crispina zbavili práva na oheň a vodu proto, že býval kdysi Poppaeiným manželem. Velikého Thraseu zahubila ctnost, mnoho jich zaplatilo životem svůj urozený původ, dokonce i Poppaea se stala obětí chvilkového caesarova hněvu.

A senát se hrbil před strašným vládcem, stavěl na jeho počest chrámy, přinášel oběti za jeho hlas, věnčil jeho sochy a jmenoval mu kněze jako bohu. Senátoři chodili s malou dušičkou na Palatin, kde musili velebit “Periodonikův” zpěv a šílet s ním v orgiích nahých těl, vína a květin.

A zatím zdola, z půdy nasáklé krví a slzami, vzrůstala potichu, ale stále mohutněji Petrova setba.

KAPITOLA 30

Vinicius Petroniovi:

“Víme i zde, carissime, co se děje v Římě, a co nevíme, to nám řeknou tvé dopisy. Jestliže hodíš do vody kámen, vlny se šíří kolem dokola dál a dál; a právě taková vlna šílenosti a zloby dospěla z Palatinu až k nám. Caesar poslal Carina, aby se stavil po cestě do Řecka sem, vyloupil zde města a svatyně a naplnil tak prázdnou pokladnici. Z lidského potu a z lidských slz se v Římě staví domus aurea. Je možné, že svět dosud neviděl tak velikou budovu, ale neviděl dosud ani tak nesmírné křivdy. Znáš přece Carina. Chilón, dokud smrtí nevykoupil svůj život, byl mu podoben. Do městeček ležících v našem okolí nepřišli Carinovi lidé snad jen proto, že v nich nejsou ani chrámy, ani poklady. Ptáš se, jsme-li v bezpečí. Odpovím ti jen, že jsme zapomenuti, a to ti musí stačit. Teď právě vidím z portiku, pod nímž píši, naši klidnou zátoku a na ní Ursa v loďce, jak rozestírá v jasné tůni sítě. Má žena přede vedle mne červenou vlnu a v zahradách, ve stínu mandlovníků, zpívají naši otroci. Och, jaký to klid, carissime, a jaké sladké zapomenutí někdejších úzkostí a bolestí! Jenže tu příjemnou nit našeho života nepředou Parky, jak píšeš, to nám žehná Kristus, náš milovaný Bůh a Spasitel. Známe smutek a slzy, protože naše pravda nám přikazuje plakat nad cizím neštěstím, jenže i v těchto slzách je útěcha, vám neznámá, že totiž jednou, až odplyne čas našeho života, setkáme se znovu se všemi drahými, kteří zahynuli a ještě mají zahynout pro boží učení. Pro nás Petr a Pavel nezemřeli, nýbrž narodili se do slávy. Naše duše je vidí, a i když oči pláčí, srdce se radují jejich radostí. Ano, můj drahý, jsme šťastni štěstím, které nedovede nic narušit, protože smrt, která znamená pro vás konec všeho, bude pro nás jen přechodem k ještě většímu klidu a míru, k ještě větší lásce a radosti.

A tak nám tedy ubíhají dny a měsíce v duševní pohodě. Naši sluhové a otroci věří tak jako my v Krista, a protože Spasitel přikázal lidem, aby se milovali milujeme se tedy všichni. Nejednou, když zapadá slunce anebo když se už ve vodě třpytí měsíc, rozmlouváme s Lygií o někdejších časech, které nám dnes připadají jako sen. A když si pomyslím, jak blízko mukám a smrti byla ta milovaná hlava, která spočívá teď každý den na mých prsou, velebím z celého srdce Pána, protože on jediný ji mohl vyrvat z oněch rukou, zachránit ji z arény a vrátit mi ji navždycky. Petronie, viděl jsi přece, kolik útěchy, kolik vytrvalosti v neštěstí, kolik trpělivosti a odvahy dává toto učení před smrtí, přijeď tedy, abys viděl, kolik dává štěstí v obyčejných, všedních dnech života. Víš, lidé neznali dosud Boha, kterého by mohli milovat, proto se nemilovali ani navzájem a z toho pramenil jejich neutěšený úděl, protože tak jako světlo pramení ze slunce, tak pramení štěstí z lásky. Této pravdě nenaučili lidi ani zákonodárci, ani filozofové a tato pravda neexistovala ani v Řecku, ani v Římě, a říkám-li v Římě, znamená to: na celém světě. Suché a chladné učení stoiků, které přijímají ctnostní lidé, zakaluje srdce jako meče, ale zároveň je činí lhostejnými, místo aby je činilo lepšími. Ale nač ti to povídám, ty ses přece více učil a víš toho více než já. Tys přece znal Pavla z Tarsu a nejednou jsi s ním dlouho rozmlouval, posoudíš tedy nejlépe, zda ve srovnání s pravdou, kterou hlásal on, nejsou všechna učení vašich filozofů a rétorů jen prázdné bubliny a prázdný zvuk slov beze smyslu. Pamatuješ se na otázku, kterou ti položil? ,A kdyby byl caesar křesťanem, což byste se necítili bezpečnější, jistější tím, co máte, nežili byste bez úzkosti a bez starostí o zítřek?’ Tys mi řekl, že naše pravda je nepřítel života, a já ti nyní odpovídám, že kdybych od začátku tohoto dopisu opakoval jen dvě slova: ,Jsem šťasten!’, ještě bych nevylíčil své štěstí. Řekneš mi na to, že mé štěstí je Lygie. Ano, můj drahý! A to proto, že ji miluji nesmrtelnou duší a že se oba milujeme v Kristu a že taková láska nezná ani rozloučení, ani zradu, ani změny, ani stáří, ani smrt. Protože až mine mládí a krása, až povadnou naše těla a přijde smrt, láska přetrvá, protože přetrvá duše. Než se mé oči otevřely a spatřily světlo, byl jsem pro Lygii ochoten zapálit třeba svůj vlastní dům, ale teď ti říkám: nemiloval jsem ji, protože milovat mě naučil teprve Kristus. V něm je zdroj štěstí a klidu. To netvrdím já, nýbrž dokazuje to sama skutečnost. Srovnej vaše rozkoše, podšité úzkostí, vaše opojení, v nichž si nejste jisti zítřkem, vaše orgie, podobající se pohřebním hostinám, srovnej to vše s životem křesťanů – a najdeš odpověď. Ale abys mohl srovnávat lépe, přijeď do našich hor, provoněných mateřídouškou, do našich stinných olivových hájů, na naše pobřeží, porostlé břečťanem. Čeká tě tu klid, jaký jsi už dlouho nepoznal, čekají tě tu srdce, která tě doopravdy milují. Ty bys měl být šťasten, protože máš srdce ušlechtilé a dobré. Tvůj bystrý rozum dovede poznat pravdu, a jakmile ji poznáš, zamiluješ si ji, protože je možné ji nenávidět, tak jako ji nenávidí caesar a Tigellinus, ale zůstat k ní lhostejný, to nedovede nikdo. Můj Petronie, oba dva s Lygií se těšíme a doufáme, že tě zakrátko spatříme. Buď zdráv, šťasten a přijeď.”

Petronius dostal Viniciův dopis v Cumách, kam odjel s ostatními augustiány, doprovázejícími caesara.

Jeho dlouholetý boj s Tigellinem se chýlil ke konci.

Petronius už věděl, že v něm musí padnout, a věděl také proč. Čím níže den ode dne sklouzával caesar do úlohy komedianta, šaška a vozataje, čím hlouběji zabředával do chorobné, odporné a zároveň brutální prostopášnosti, tím více se pro něho stával vytříbený arbiter elegantiae přítěží. I když Petronius třeba mlčel, viděl Nero v jeho mlčení pohanu, když chválil, viděl v tom Nero výsměch. Elegantní patricius dráždil jeho ješitnost a vzbuzoval v něm závist. Jeho bohatství a nádherná umělecká díla, která měl doma, stala se předmětem chamtivosti samého vládce i jeho všemocného ministra. Šetřili si ho dosud s ohledem na to, že měli jet do Achaje, kde jim mohly přijít vhod jeho vkus a jeho znalost řeckých poměrů. Avšak Tigellinus začínal Nerona pomalu přesvědčovat, že Carinas ještě předčí Petronia vkusem a vědomostmi a že bude umět lépe než Petronius uchystat v Achaji hry, hostiny i triumfy. Od tohoto okamžiku byl Petronius ztracen. Neodvažovali se však poslat mu rozsudek v Římě. I caesar i Tigellinus si uvědomovali, že tento napohled zženštilý estét, “měnící si noc v den”, zabývající se jen a jen požitky, uměním a hostinami, projevil se v době, kdy byl prokonsulem v Bithynii a pak konsulem v hlavním městě, jako podivuhodně pracovitý a energický člověk. Soudili o něm, že je schopen všeho, a věděli, že si v Římě získal oblibu nejen u lidu, nýbrž i u praetoriánů. Nikdo z caesarových důvěrníků nedovedl předvídat, jak se Petronius v tomto případě zachová, zdálo se tedy rozumnější vylákat ho z města a prosadit svou teprve na venkově.

Proto dostal pozvání, aby přijel s ostatními augustiány do Cum. A Petronius, i když tušil léčku, jel. Snad proto, že se nechtěl postavit otevřeně na odpor, snad proto, aby ještě jednou ukázal caesarovi a augustiánům svůj veselý obličej, v němž se nezračila sebemenší starost, a aby před smrtí naposledy triumfoval nad Tigellinem.

Tigellinus ho zatím nařkl z přátelství se senátorem Scaevinem, který byl duší Pisonova spiknutí. Petroniovi lidé, kteří zůstali v Římě, byli uvězněni a jeho dům obstoupily praetoriánské stráže. Ale Petronius, když se o tom dozvěděl, nedal najevo ani strach, ba ani starosti a řekl s úsměvem augustiánům, které hostil ve své nádherné ville v Cumách:

“Ahenobarbus nemá rád, jestliže se ho někdo ptá přímo, uvidíte tedy, do jakých rozpaků upadne, až se ho zeptám, zda to on rozkázal uvěznit mou familii v hlavním městě.”

Pak jim oznámil, že “před dlouhou cestou” je pozve na hostinu. A právě ji připravoval, když přišel onen dopis od Vinicia.

Když si ho Petronius přečetl, zamyslil se na chvíli, pak se mu však obličej rozjasnil obvyklou dobrou náladou a téhož dne večer odepsal toto:

“Mám radost z vašeho štěstí a obdivuji se vašim srdcím, carissime, protože jsem nečekal, že by dva zamilovaní mohli myslit na někoho třetího, který je daleko od nich. A vy jste na mne nejen nezapomněli, nýbrž mě dokonce chcete přemluvit k odjezdu na Sicílii, kde se se mnou chcete rozdělit o svůj chléb a o svého Krista, který vám – jak píšeš – dává tolik štěstí.

Je-li tomu tak, uctívejte ho. Já si myslím, můj drahý, že ti Lygii vrátil tak trochu i Ursus a trochu i římský lid. Kdyby byl caesar jiný, řekl bych dokonce, že zanechal dalšího pronásledování z ohledu na to, že je s tebou spřízněn prostřednictvím Tiberiovy vnučky, kterou provdal kdysi Tiberius za jednoho z Viniciů.

Jestliže se však domníváš, že to byl Kristus, nebudu se s tebou přít. Ano! Nelitujte obětí pro něho. Prométheus se také obětoval pro lidi, jenže eheu! Prométheus je prý jen výmysl básníků, kdežto o Kristovi říkají věrohodní lidé, že ho viděli na vlastní oči. Já jsem přesvědčen s vámi, že je to jeden z nejpoctivějších bohů.

Na otázku Pavla z Tarsu si pamatuji a souhlasím s tím, že kdyby například Ahenobarbus žil podle Kristova učení, měl bych možná čas rozjet se k vám na Sicílii. Pak bychom ve stínu stromů, na břehu potůčků hovořili o všech bozích a o všech pravdách, jak to kdysi dělávali řečtí filozofové. Dnes ti musím dát jen krátkou odpověď.

Chci znát jen dva filozofy: jeden se jmenuje Pyrrhón, druhý Anakreón. Ostatní ti mohu prodat velmi lacino, spolu s celou školou řeckých i našich stoiků.

Pravda sídlí někde tak vysoko, že ani bohové sami ji nemohou spatřit z vrcholu Olympu. Tobě, carissime, se zdá, že váš Olymp je ještě vyšší, a stoje na něm, voláš na mne: ,Vystup sem a uvidíš takové obzory, jaké jsi dosud neviděl!’ Je to možné. Ale já ti odpovídám: ,Příteli, nemám nohy!’ A až dočteš tento dopis, doufám, že mi dáš za pravdu.

Ne, šťastný manželi královny jitřenky! Vaše učení není pro mne. Mám snad milovat Bithyňany, kteří nosí mou lektiku, Egypťany, kteří topí v mých lázních, Ahenobarba a Tigellina? U bílých kolen Charitek ti přísahám, že i kdybych stokrát chtěl, nedovedl bych to.

V Římě je nejméně sto tisíc lidí, kteří mají buď křivé lopatky, anebo velká kolena, anebo vyschlá lýtka, anebo okrouhlé oči, anebo příliš veliké hlavy. Mám snad milovat i tyto lidi? Kde najdu tu lásku, jestliže ji necítím v srdci? A jestliže si váš bůh přeje, abych je všechny miloval, proč jim nedá ve své všemohoucnosti například tvary Niobidů, které jsi viděl na Palatinu?

Kdo miluje krásu, nemůže už jen proto milovat ošklivost. Něco jiného je nevěřit v naše bohy, ale milovat je člověk přesto může, tak jak je milovali Feidias, Praxiteles, Myrón, Skopas a Lysippos.

I kdybych nakrásně chtěl jít tam, kam mne vedeš, nemohu. A protože nadto ještě nechci, nemohu dvakrát. Ty věříš jako Pavel z Tarsu, že jednou, na druhém břehu Styxu, na jakýchsi Elysijských polích spatříte vašeho Krista. Dobrá! Ať ti pak poví sám, zda by mě přijal s mými gemami, s mou murrhovou vázou, s knihami vydanými u Sosiů a s mou Zlatovlasou. Je mi do smíchu, když na to pomyslím, můj drahý, vždyť přece i Pavel z Tarsu mi říkal, že pro Krista je nutno se zříci růžových věnců, hostin a rozkoší. Je pravda, sliboval mi jiné štěstí, ale já jsem mu odpověděl, že jsem pro to jiné štěstí už příliš stár a že se mé oči budou vždycky kochat růžemi a že i vůně fialek mi bude vždycky milejší než pach špinavého ,bližního’ ze Subury.

To jsou příčiny, pro něž není to vaše štěstí nic pro mne. Ale kromě toho je ještě jedna příčina, kterou jsem si schovával na konec. Volá mě Thanatos. Pro vás začíná úsvit života, ale pro mne slunce už zapadlo a soumrak zahaluje mou hlavu. Jinými slovy – musím zemřít, carissime.

Nestojí to za dlouhé mluvení. Musilo to tak skončit. Ty, který znáš Ahenobarba, pochopíš to snadno.

Tigellinus nade mnou zvítězil – anebo ne! To jen má vítězství skončila. Žil jsem, jak jsem sám chtěl, a zemru, jak se zlíbí mně.

Neberte si to k srdci. Žádný bůh mi neslíbil nesmrtelnost, nepotká mě tedy nic neočekávaného.

A přitom se ty, Vinicie, mýlíš, když tvrdíš, že jen váš bůh učí umírat klidně. Ne. Náš svět věděl už před vámi, že když je vypita poslední číše, je čas odejít, odpočinout si. A dovedeme to ještě dělat klidně. Platón říká, že ctnost je hudba a život filozofa harmonie. Je-li tomu tak, zemřu, jak jsem žil: ctnostně.

Chtěl bych se ještě rozloučit s tvou božskou manželkou slovy, jimiž jsem ji kdysi přivítal v Aulově domě: ,…dosud nikdy jsem takového člověka nezřel ze všech mužů ni žen…’

Je-li tedy duše něco více, než se domnívá Pyrrhón, pak má duše cestou k nejzazšímu konci Okeanu zaletí k vám a usedne u vašeho domu v podobě motýla anebo, jak věří Egypťané, v podobě krahujce.

Jinak za vámi přijít nemohu.

Kéž se vám tedy Sicílie promění v zahradu Hesperidek, kéž vám polní, lesní i vodní víly sypou na cestu květy a kéž po všech akanthech ve sloupoví vašeho domu hnízdí bílé holubice.”

KAPITOLA 31

Petronius se nemýlil. O dva dny později poslal mladý Nerva, který byl Petroniovi vždycky přátelsky nakloněn a oddán, svého propuštěnce do Cum se zprávami o všem, co se odehrávalo u caesarova dvora.

O Petroniově smrti bylo už rozhodnuto. Nazítří večer zamýšleli poslat k němu centuriona s rozkazem, aby se zdržel v Cumách a očekával tam další příkazy.

Druhý posel, vyslaný o několik dnů později, měl mu přinést rozsudek smrti.

Petronius vyslechl propuštěncovy zprávy s naprostým klidem a pak řekl:

“Zaneseš svému pánovi jednu z mých váz, kterou ti dají, než odjedeš. Vyřiď mu také ode mne, že mu děkuji z celého srdce, protože jeho zásluhou budu moci předejít rozsudku.”

A znenadání se dal do smíchu jako člověk, který přišel na skvělý nápad a má už předem radost z toho, jak se mu vydaří.

A ještě téhož večera se jeho otroci rozběhli a zvali všechny augustiány, kteří byli právě v Cumách, a všechny augustiánky na hostinu do nádherné villy arbitra elegantiarum. Petronius sám psal odpoledne v knihovně, pak se vykoupal, potom nařídil vestiplikám, aby ho ustrojily, a nádherný, vystrojený, podoben bohům, zašel do triclinia podívat se znaleckým okem na přípravu, odkud pak šel do zahrad, kde pacholata a mladé Řekyně vily k večerní hostině růžové věnce.

Jeho obličej neprozrazoval sebemenší starost.

Služebnictvo poznalo, že to bude neobyčejná hostina, jen podle toho, že rozkázal vyplatit mimořádné odměny těm, s nimiž byl spokojen, kdežto lehce zmrskat ty, jejichž práce se mu nelíbila anebo kteří si ještě předtím zasloužili pokárání a trest. Loutnistům a zpěvákům slíbil předem, že je bohatě odmění, a nakonec usedl v zahradě pod buk, jehož listím se prodíraly sluneční paprsky a vrhaly na zem světlé skvrny, a dal si zavolat Euniké.

Přišla v bílém oděvu, s myrtovou větvičkou ve vlasech, krásná jako Charitka. On si ji posadil vedle sebe, dotkl se zlehka prsty její skráně a zahleděl se na ni s takovým zalíbením, s jakým se dívá znalec na sochu boha, která se zrodila pod dlátem mistra.

“Euniké,” řekl jí, “víš, že už dlouho nejsi otrokyně?”

A ona zvedla k němu své klidné oči, modré jako obloha, a zavrtěla hlavou.

“Jsem, pane. Vždycky,” odpověděla.

“Možná že o tom nevíš,” pokračoval Petronius, “ale ta villa a ti otroci, kteří tam vijí věnce, a všechno, co tady je, pole i stáda patří ode dneška tobě.”

Když to Euniké uslyšela, odsedla si pojednou od něho a zeptala se hlasem, v němž se ozval náhlý neklid:

“Proč mi to říkáš, pane?”

Pak si opět přisedla blíže a zahleděla se na něj, mžourajíc úlekem očima. Po chvíli zbledla v obličeji jako plátno. On se však stále usmíval a konečně řekl jedno jediné slovo:

“Ano!”

Nastala chvíle mlčení a jen lehký vánek pohyboval listím buku.

Petronius se mohl skutečně domnívat, že má před sebou sochu z bílého mramoru.

“Euniké!” řekl. “Chci zemřít v dobré náladě.”

A dívka naň pohlédla se srdcervoucím úsměvem a zašeptala:

“Jsem poslušná, pane.”

Hosté, kteří byli už nejednou na Petroniových hostinách a věděli, že ve srovnání s nimi zdají se i caesarovy hostiny nudné a barbarské, začali se večer scházet ve velkých houfech a nikomu z nich ani ve snu nenapadlo, že to má být poslední symposion. Mnoho jich sice vědělo, že nad vytříbeným arbitrem visí mraky caesarovy nemilosti, ale k tomu došlo už tolikrát a Petronius je dovedl už tolikrát opět rozehnat nějakým jediným obratným činem nebo odvážným slovem, že se skutečně nikdo nedomníval, že mu hrozí vážné nebezpečí. Jeho veselý obličej a obvyklý nenucený úsměv všechny v této domněnce ještě utvrdily. Krásná Euniké, které Petronius řekl, že chce zemřít v dobré náladě a pro kterou mělo každé jeho slovo váhu věštby, měla ve svých božských tazích naprostý klid a v očích jí hrála jakási podivná světýlka, která mohli lidé považovat za odlesk radosti. Pacholata s vlasy sepjatými zlatými síťkami kladla ve dveřích triclinia hostům na hlavy růžové věnce a upozorňovala je, jak to přikazoval zvyk, aby překročili práh pravou nohou.

V sále bylo cítit slabou vůni fialek; v různobarevných alexandrijských sklech hořela světla. U lavic stála děvčátka, která měla skrápět chodidla hostí voňavkami. U stěn čekali na znamení svého sbormistra loutnisté a aténští zpěváci.

Tabule se skvěla přepychem, ale přitom to byl přepych, který neoslňoval, nebyl nikomu na obtíž a působil dojmem, jako by tu vznikl sám od sebe.

S vůní fialek naplňovalo sál ovzduší radosti a nenucenosti. Když sem hosté vstupovali, cítili, že tady nad nimi nebude viset ani násilí, ani hrozba, jak tomu bývalo u caesara, kde mohl člověk zaplatit životem za ne dost nadšenou anebo ne dost vtipně řečenou pochvalu caesarova zpěvu nebo jeho básní. Však také srdce hodovníků při pohledu na ta světla, na džbány, ověnčené břečťanem, na vína, chladící se ve sněhovém lůžku, a na vybraná jídla okamžitě roztávala. Stejně vesele, jako bzučí roj včel nad jabloní obsypanou květy, začaly bzučet jejich rozhovory. Jen tu a tam je přerušil výbuch veselého smíchu, občas pochvalné zašumění a občas příliš hlasitý polibek vtisknutý na bílou paži.

Když pili hosté víno, odlévali vždy z číší několik kapek nesmrtelným bohům, aby získali jejich ochranu a jejich přízeň hostiteli. Nevadilo, že mnozí z nich v bohy nevěřili. Tak to přikazoval zvyk a pověra. Petronius ležel vedle Euniké a rozmlouval o posledních římských novinkách, o rozvodech, o lásce, o milostných pletkách, o dostizích, o Spiculovi, který se poslední dobou proslavoval v arénách, a o nejnovějších knihách, které vyšly u Atracta a u Sosiů. Odlévaje víno, říkal, že odlévá jen na počest Kyperské paní, která je starší a větší než všichni bohové, která jediná je nesmrtelná, věčná a která jediná vládne.

Jeho rozmluva se podobala slunečnímu paprsku, který ozařuje co chvíli jinou věc, anebo letnímu vánku, který rozhoupává květiny v zahradě. Konečně pokynul sbormistrovi a na toto znamení se zlehounka rozezvučely loutny a ozvaly se mladé hlasy. Pak se začala pod průsvitnými závoji míhat růžová těla tanečnic z Kóu, krajanek Euniké, a nakonec věštil egyptský věštec hostům budoucnost z pohybů duhových paprsků v křišťálové nádobě.

Když se však nasytili těchto kratochvílí, nadzvedl se Petronius na svém syrském lehátku a řekl jen jakoby mimochodem:

“Přátelé! Promiňte, že se k vám na hostině obracím s prosbou: nuže, přijměte každý ode mne darem číši, z níž jste poprvé odlili na počest bohům a na mé štěstí.”

Petroniovy číše se třpytily zlatem, drahokamy a mistrnými řezbami, a tak, i když rozdávání dárků bývalo v Římě obvyklou věcí, zaplavila srdce hodovníků radost. Jedni mu začali děkovat a hlasitě ho vychvalovat, druzí tvrdili, že ani sám Zeus nepotěšil nikdy bohy na Olympu takovým darem, a byli i takoví, kteří se zdráhali přijmout dar, který tolik převyšoval obvyklé dary.

Petronius však pozvedl číši z murrhy, podobající se duze a mající nesmírnou cenu, a řekl:

“A zde je číše, z které já jsem odlil Kyperské paní.

Nechť se jí tedy nedotknou už ničí rty a nechť z ní už ničí ruce neodlijí víno jiné bohyni!”

A mrštil cennou nádobou o podlahu, posypanou fialovými květy šafránu. Když se roztříštila na droboučké střepiny a když viděl kolem sebe udivené pohledy, řekl:

“Přátelé, zanechte údivu a radujte se. Stáří a bezmocnost jsou smutní druhové posledních let života. Já vám však dám dobrý příklad a dobrou radu: je možné na ně nečekat a odejít dobrovolně, dříve než přijdou, právě tak, jak odcházím já.”

“Co chceš učinit?” otázalo se zneklidněně několik hlasů.

“Chci se radovat, pít víno, poslouchat hudbu, dívat se zde na tyto božské tvary, které vidíte vedle mne, a pak usnout s ověnčenou hlavou. S caesarem jsem se už rozloučil. Chcete si poslechnout, co jsem mu na rozloučenou napsal?”

Po těchto slovech vyňal z purpurového polštáře dopis a začal číst:

“Vím, caesare, že netrpělivě očekáváš můj příjezd a že tvé věrné srdce přítele touží ve dne v noci po mně.

Vím, že bys mě zahrnul dary, svěřil mi praefekturu praetorie a Tigellinovi bys doporučil, aby dělal to, k čemu ho stvořili bohové, totiž pohaněče mulů na tvých statcích, které jsi zdědil, když jsi otrávil Domitii.

Promiň mi však, protože ti přísahám na Hádes a v něm na stíny tvé matky, manželky, tvého bratra i na stín Senekův, že za tebou nemohu přijet. Život je veliký poklad, můj drahý, a já jsem dovedl z tohoto pokladu vybírat ty nejcennější klenoty. Avšak v životě jsou také věci, které nedovedu už déle snášet. Ne, nemysli si, že mě znechutilo to, že jsi zabil matku, ženu a bratra, že jsi spálil Řím a poslal do Erebu všechny poctivé lidi ve svém impériu. Ne, můj Kronův pravnuku! Smrt je údělem lidského rodu a jiné činy nemohl od tebe nikdo očekávat. Ale mrzačit si k tomu všemu po celá léta uši tvým zpěvem, vidět tvé domitiovské tenké nohy, zmítající se v pyrrhickém tanci, poslouchat tvou hru, tvé recitace a tvé básně, ty ubohý předměstský poeto, to bylo nad mé síly a vzbudilo ve mně touhu po smrti. Řím si zacpává uši, když tě slyší, svět se ti posmívá a já se už déle za tebe červenat nechci a nemohu. Kerberovo vytí, můj milý, i když se podobá tvému zpěvu, bude pro mne méně bolestné, protože jsem nebyl nikdy Kerberovým přítelem a není tedy mou povinností stydět se za jeho hlas. Buď zdráv, ale nezpívej, vraždi, ale nepiš verše, otravuj, ale netanči, zapaluj, ale nehraj na loutnu, to ti přeje a tuto poslední přátelskou radu ti posílá Arbiter elegantiae.”

Hodovníci oněměli. Věděli totiž, že kdyby Nero ztratil své impérium, byla by to pro něj menší rána než takový dopis. Pochopili také, že člověk, který něco takového napsal, musí zemřít, a přitom se i jich samých zmocnil bledý strach, že takový dopis vůbec poslouchali.

Avšak Petronius se dal do tak upřímného a veselého smíchu, jako by šlo o nejnevinnější žert. Pak se rozhlédl po přítomných a řekl:

“Radujte se a bázeň odžeňte daleko od sebe. Nikdo se nemusí chlubit, že si ten dopis přečetl, a já se jím pochlubím snad jen Charonovi, až mě bude převážet.”

Pak pokynul řeckému lékaři a natáhl k němu paži. Obratný Řek mu ji mžikem stáhl zlatou šňůrou a otevřel mu žílu na zápěstí. Krev vytryskla na polštář a ztřísnila Euniké, která podepřela Petroniovu hlavu, sklonila se k němu a řekla:

“Pane, domníval ses snad, že já tě opustím? Kdyby mi bohové chtěli dát nesmrtelnost a caesar vládu nad světem, i pak bych šla s tebou.”

Petronius se usmál, nadzvedl se trochu, dotkl se rty jejích rtů a odpověděl:

“Pojď se mnou.”

A pak dodal:

“Tys mne opravdu milovala, má božská!”

A Euniké vztáhla k lékaři svou růžovou paži a po chvíli se její krev začala slévat a mísit s jeho krví.

Petronius však dal znamení sbormistrovi a opět se ozvaly loutny a zpěv. Napřed zpívali Harmodia a pak zazněla Anakreontova píseň, v níž si básník stěžuje, jak našel jednou přede dveřmi promrzlé a uplakané Afroditino dítě; vzal je tedy k sobě, zahřál, osušil mu křidélka, ale ono, nevděčné, probodlo mu místo odměny svým šípem srdce a od té doby nemá klidu…

Petronius a Euniké leželi, opírajíce se o lokty, krásní jako dva bozi, a poslouchali, usmívajíce se a blednouce. Když píseň dozněla, nařídil Petronius, aby dále roznášeli víno a jídla, a pak začal rozmlouvat s hosty sedícími poblíž o různých nedůležitých, ale příjemných věcech, o jakých se obyčejně na hostinách hovořívalo. Konečně zavolal Řeka, aby mu na chvíli podvázal žíly, protože se cítí ospalý a rád by se ještě dříve, než ho navěky uspí Thanatos, oddal bohu Spánku.

A usnul. Když se probudil, dívčina hlava ležela už na jeho hrudi, podobna bílému květu. Položil ji na polštář, chtěje se na ni ještě jednou podívat. Pak mu opět rozvázali žíly.

Zpěváci začali na jeho pokyn zpívat další Anakreontovu píseň a loutny je potichounku doprovázely, tak aby nepřehlušovaly slova. Petronius bledl víc a více.

Když však utichly poslední zvuky, otočil se ještě jednou k hodovníkům a řekl:

“Přátelé, přiznejte, že s námi hyne…”

Avšak nebyl už s to dokončit; jeho paže objala posledním pohybem Euniké, hlava mu klesla na podušku – a Petronius zemřel.

Avšak hosté, dívajíce se na ta dvě bílá těla, podobná krásným sochám, pochopili dobře, že s nimi hyne to jediné, co ještě zůstalo jejich světu: jeho poezie a krása.

EPILOG

Vzpoura galských legií pod Vindexovým vedením nezdála se zpočátku nebezpečná. Caesarovi bylo teprve jedenatřicet let a nikdo se neodvažoval doufat, že by se svět mohl tak brzy osvobodit od svého upíra. Lidé připomínali, že v legiích docházelo k rozbrojům už nejednou, ještě za dřívějších vládců, ale tyto vzpoury přešly a nevynutily si změnu panovníka. Tak například za Tiberia potlačil Drusus vzpouru panonských legií a Germanicus vzpouru legií rýnských. “Kdo by se ostatně mohl ujmout po Neronovi vlády,” říkali lidé, “když téměř všichni potomci božského Augusta za jeho vlády vyhynuli?” Jiní, hledíce na kolosy znázorňující Nerona jako Herkula, říkali si mimoděk, že takovou moc nezlomí žádná síla. A byli i lidé, kterým se po něm od doby, co odjel do Achaje, stýskalo, protože Helius a Politeles, jimž svěřil vládu nad Římem a nad Itálií, vládli ještě krvavěji než on.

Nikdo si nebyl jist životem ani majetkem. Zákon přestal chránit. Zmizela lidská důstojnost a ctnost, rodinné svazky se uvolnily a zničená srdce se už ani neodvažovala doufat. Z Řecka přicházely zvěsti o neslýchaných caesarových triumfech, o tisících věnců, které získal, o tisících závodníků, nad nimiž zvítězil. Svět se zdál být jedinou krvavou, šaškovskou orgií, ale zároveň se ujalo mínění, že nadešel konec ctnosti a vážných věcí a že přišla doba tance, hudby, neřestí a krve a že od nynějška bude život už stále tak vypadat. Sám caesar, jemuž vzpoura otvírala cestu k novým loupežím, nestaral se příliš o bouřící se legie ani o Vindexe, ba často prohlašoval, že z toho má radost. Nechtěl ani odjet z Achaje, a teprve až mu Helius oznámil, že další otálení ho může připravit o impérium, dal se na cestu do Neapole.

Tam opět hrál a zpíval, nevšímaje si zpráv o stále hrozivějším vývoji událostí. Marně mu Tigellinus vysvětloval, že někdejší vzpoury legií neměly vůdce, kdežto teď že jim stojí v čele muž pocházející z rodu bývalých aquitanských králů, a k tomu slavný a zkušený voják. “Tady,” odpovídal Nero, “mě poslouchají Řekové, kteří mě jediní umějí poslouchat a kteří jediní jsou hodni mého zpěvu.” Tvrdil, že jeho první povinností je umění a sláva. Když ho však zastihla zpráva, že Vindex o něm prohlásil, že je špatným umělcem, vzpamatoval se a odjel do Říma. Rány, které mu zasadil Petronius a které zacelil pobyt v Řecku, znovu se v jeho srdci otevřely a Nero chtěl hledat spravedlnost za toto neslýchané ublížení u senátu.

Když spatřil cestou bronzové sousoší znázorňující galského bojovníka sraženého k zemi římským rytířem, považoval to za dobré znamení a od té chvíle, myslil-li vůbec na odbojné legie a na Vindexe, pak jen proto, aby se jim mohl posmívat. Jeho vjezd do města zastínil vše, co svět dosud viděl. Přijel na témž voze, na kterém jel kdysi v triumfálním pochodu Augustus.

V cirku musili zbořit jeden oblouk, aby tudy průvod prošel. Senát, rytíři a nepřehledné zástupy mu vyšli vstříc. Zdi se třásly voláním: “Buď vítán, Auguste! Buď vítán, Herkule! Buď vítán, božský, jediný, Olympský, Pythijský, nesmrtelný!” Za ním nesli vyhrané věnce, jména měst, v nichž triumfoval, a jména mistrů, které porazil. Sám Nero byl opojen a ptal se dojatě augustiánů, kteří jej obklopovali, co byl Caesarův triumf proti jeho triumfu. A že by se kdokoli ze smrtelníků odvážil vztáhnout ruku na takového poloboha, to si vůbec nedovedl představit. Cítil se opravdu olympanem, a tedy i bezpečným. Nadšení a šílení davů jen ještě rozněcovalo jeho vlastní šílenství. V den tohoto triumfu se mohlo zdát, že nejen caesar a město, nýbrž celý svět pozbyl rozumu.

Pod květy a pod hromadami věnců nespatřil nikdo propast. Avšak ještě týž večer se na sloupech a na zdech objevily nápisy vypočítávající caesarovy zločiny, hrozící mu pomstou a posmívající se mu jako umělci. Od úst k ústům se šířila věta: “Tak dlouho zpíval, dokud kohouty (gallos) nevzbudil.” Městem začaly obíhat ustrašené zprávy a rozrůstaly se do hrozivých rozměrů. Augustiánů se zmocnil neklid. Lidé, nejsouce si jisti, co přinese budoucnost, neodvažovali se vyslovovat své naděje, ba neodvažovali se téměř ani cítit a myslit.

A Nero žil dále jen divadlem a hudbou. Zajímal se o nově vynalezené hudební nástroje a o nové vodní varhany, které zkoušeli na Palatinu. Ve svém zdětinštělém mozku, neschopném jediné rady ani činu, si představoval, že jeho dalekosáhlé plány her a představení odvrátí jakékoli nebezpečí. Jeho nejbližší spolupracovníci, když viděli, že místo aby se staral o prostředky na obranu a o armádu, stará se jen o básnické obraty, vyjadřující přiléhavě nebezpečí, začínali ztrácet hlavy. Ačkoliv jiní se zase domnívali, že těmito citáty jen přehlušuje sebe i ostatní, ale v srdci že je pln úzkosti a neklidu. Jeho jednání bylo teď horečné. Denně mu přelétalo hlavou tisíce nejrůznějších záměrů.

Někdy vyskakoval, chtěje se rozběhnout nebezpečí vstříc, nařídil nakládat na vozy kithary a loutny, ozbrojit mladé otrokyně jako amazonky a zároveň přivolat legie z východu. Někdy se zase domníval, že ukončí vzpouru galských legií nikoli válkou, nýbrž zpěvem. A v duchu se usmíval při představě, jak to bude vypadat, až uchlácholí vojáky písní. Legionáři ho obklopí se slzami v očích a on jim zazpívá epinikion, jímž začne pro něj i pro Řím zlatá doba. Někdy volal po krvi; jindy prohlašoval, že se spokojí svrchovanou vládou nad Egyptem; vzpomínal na věštce, který mu předpovídal vládu v Jeruzalémě, anebo se zase rozplýval nad myšlenkou, že si bude vydělávat na chléb vezdejší jako potulný zpěvák a že města a země v něm už nebudou uctívat caesara, pána vší země, nýbrž zpěváka, jakého lidstvo dosud nezrodilo.

A tak se zmítal, šílel, hrál, zpíval, měnil plány, měnil citáty a měnil život svůj i život světa v jakýsi nedochůdný, fantastický a zároveň strašný sen, v hlučnou taškařici, skládající se z nafouklých obratů, ze špatných veršů, z úpění, slz a krve. A mrak na Západě zatím rostl a mohutněl ze dne na den. Míra byla dovršena, šaškovská komedie spěla zřejmě ke konci.

Když se k jeho sluchu dostaly zprávy o Galbovi a o tom, že se Hispanie připojila ke vzpouře, zachvátil ho vztek a šílenství. Porozbíjel číše, převrhl při hostině stůl a vydal rozkazy, které se neodvážili vyplnit ani Helius, ba ani sám Tigellinus. Vyvraždit Galy, kteří bydlí v Římě, pak, ještě jednou zapálit město, vypustit zvířata z arenarií a přestěhovat hlavní město do Alexandrie, to vše se mu zdálo velikým, ohromujícím a snadno proveditelným činem. Ale dny jeho všemohoucnosti už minuly, už i jeho společníci v někdejších zločinech se na něj začínali dívat jako na šílence.

Zdálo se, že Vindexova smrt a nesvornost ve vzbouřeneckých legiích opět překlánějí misku vah na jeho stranu. V Římě byly už ohlášeny nové hostiny, nové triumfy a nové rozsudky, když tu přicválal jedné noci na zpěněném koni posel z tábora praetoriánů a oznámil, že přímo ve městě pozvedli vojáci prapor vzpoury a provolali caesarem Galbu.

Caesar právě spal, když posel přijel, a když se probudil, marně volal na svou osobní stráž, hlídající v noci dveře komnat. Palác byl už liduprázdný. Jen otroci ještě plenili v odlehlejších zákoutích, co se plenit dalo.

Pohled na Nerona je však zastrašil. A Nero bloudil sám a sám palácem, naplňuje jej výkřiky úzkosti a zoufalství.

Konečně mu však přece jen přispěchali na pomoc propuštěnci Faón, Spirus a Epafroditos. Chtěli, aby prchl, a tvrdili, že nesmí ztratit ani okamžik, ale Nero se ještě oddával iluzím. Což kdyby promluvil k senátu oděn v smuteční roucho? Což by senát mohl odolat jeho slzám a jeho výmluvnosti? Kdyby tak vynaložil veškeré své krasořečnické umění, veškerou svou výmluvnost a své herecké nadání, což by mu pak kdokoli na světě mohl odolat? Nedali by mu pak aspoň praefekturu v Egyptě?

A propuštěnci, zvyklí mu lichotit, neodvažovali se ještě odporovat mu do očí, varovali ho jen, že dříve než dojde na Forum, lid ho rozsápe na kousky, a pohrozili mu, že nevsedne-li okamžitě na koně, opustí ho i oni.

Faón mu nabídl úkryt ve své ville za Nomentánskou branou. Po chvíli vsedli na koně, zahalili si hlavy do plášťů a vyrazili směrem k okraji města. Noc bledla.

Na ulicích bylo však už rušno. Svědčilo to o výjimečnosti chvíle. Vojáci se buď jednotlivě nebo v malých skupinách rozprchli po městě. Nedaleko tábora se caesarův kůň polekal mrtvoly a uskočil stranou. Plášť se sesunul z jezdcovy hlavy a voják, který šel právě kolem, poznal vládce. Byl však tak zmaten nenadálým setkáním, že po vojensku pozdravil. Když jeli kolem tábora praetoriánů, uslyšeli hromové provolávání slávy Galbovi. Nero konečně pochopil, že se blíží hodina smrti. Zmocnil se ho strach a výčitky svědomí. Tvrdil, že vidí před sebou tmu, která má podobu černého mraku, a že z tohoto mraku vystupují proti němu obličeje, v nichž poznává matku, ženu a bratra. Zuby mu cvakaly hrůzou, ale jeho komediantská duše nacházela v hrůze těchto okamžiků přes to všecko jakýsi půvab.

Být všemocným pánem světa a ztratit vše, to se mu zdálo vrcholem tragédie. A věren sobě, hrál v ní hlavní úlohu až do konce. Ovládla ho horečka citátů a vášnivá touha, aby si je ti, kdož jsou s ním, zapamatovali a odkázali budoucím. Chvílemi říkal, že chce zemřít, a volal Spicula, který zabíjel nejobratněji ze všech gladiátorů. Chvílemi zase recitoval: “Matka, žena a otec mne na smrt volají!” Tu a tam se v něm však rozsvěcely jalové a dětinské záblesky naděje. Věděl, že jde na smrt, ale zároveň tomu nevěřil.

Nomentánskou bránu našli otevřenou. Pak jeli dále kolem Ostriana, kde kdysi učil a křtil Petr. Za úsvitu dorazili k Faónově ville.

Tam už propuštěnci před ním déle netajili, že je čas zemřít. Dal si tedy vykopat pro sebe hrob a lehl si na zem, aby mohli vzít přesnou míru. Avšak když viděl, jak vyhazují hlínu, zmocnil se ho strach. Jeho tučná tvář zbledla a na čele mu vyvstaly kapky potu, podobající se kapkám ranní rosy. Začal otálet. Třesoucím se a zároveň hereckým hlasem prohlásil, že ještě nenadešla jeho chvíle, a pak začal opět recitovat. Nakonec prosil, aby ho spálili. “Jaký to umělec hyne!” opakoval, jakoby s údivem.

Zatím přijel Faónův posel se zprávou, že senát vynesl už rozsudek a že parricida má být potrestán podle starého obyčeje.

“Jaký je ten obyčej?” zeptal se zsinalými rty Nero.

“Přichytí ti krk vidlemi, umrskají tě k smrti a tělo hodí do Tiberu!” odpověděl stroze Epafroditos.

Nero si rozhalil plášť na prsou.

“Je tedy čas!” řekl a pohlédl k obloze.

A opakoval ještě jednou:

“Jaký to umělec hyne!”

V témž okamžiku se ozval dusot koňských kopyt.

To si centurio v čele vojáků přijížděl pro Ahenobarbovu hlavu.

“Pospěš si!” zvolali propuštěnci.

Nero si přiložil nůž ke krku, ale píchl se jen bázlivou rukou a bylo vidět, že by se byl nikdy neodvážil pohroužit ostří hlouběji. Tu mu Epafroditos šťouchl znenadání do ruky a nůž vjel do krku až po rukojeť.

Strašné, obrovské, vyděšené oči vylezly Neronovi z důlků.

“Přináším ti život!” zvolal centurio na prahu.

“Je pozdě,” odpověděl chrčivým hlasem Nero.

Pak dodal:

“Hle, věrnost!”

A smrt mu v okamžiku začala zahalovat hlavu tmou. Krev z tlustého krku tryskala černým proudem na květiny v zahradě. Jeho nohy začaly kopat do země – a Nero skonal.

Věrná Akté ho nazítří zavinula do drahocenných tkanin a spálila jej na hranici, přeplněné vonnými mastmi.

A tak skončil Nero. Stejně jako končívá vichřice, bouře, požár, válka nebo mor. Ale Petrova bazilika vládne dosud z vatikánských výšin městu i světu.

A u někdejší Capenské brány stojí dnes malá kaplička a na ní je už poněkud setřelý nápis:

Quo vadis, Domine?

Starořímský román Henryka Sienkiewicze

Román Quo vadis znamenal vrchol slávy Henryka Sienkiewicze. Časopisecky vycházel v letech 1894-96, pak následovalo hned vydání knižní a rychle, v několika následujících letech, byl román přeložen do světových jazyků. Autor takřka rázem dobyl ohromného úspěchu ve světové čtenářské i kritické veřejnosti, jehož důsledkem a vyvrcholením bylo udělení Nobelovy ceny r. 1905; není pochyby, že to byl především slavný román s látkou mezinárodního významu, který získal polskému romanopisci toto vysoké vyznamenání, tak zřídka udělované autorům slovanským.

Římský starověk a počátky křesťanství byly vždy pokládány za nedílnou součást historické tradice a kulturního dědictví všech evropských národů. Zvlášť významnou se v tomto ohledu jevila doba Neronova, kdy se tento dvojí svět střetl v dramatickém napětí; tehdy, uprostřed úpadku a rozkladu staré společnosti i s její velkolepou kulturní nadstavbou, se v krvavých hekatombách, posvěcených mučednictvím, rodila společnost nová, ta, k níž se hlásila jako k svým počátkům i Evropa XIX. století. Této rodící se společnosti byla mohutnou zbraní a zdrojem síly její ideologie, vyjádřená novým náboženstvím, zaneseným do světovládného Říma z jeho asijské kolonie, ideologie, která byla v tak ostrém protikladu k duševnímu světu hrdého a sebevědomého impéria jako život římské chudiny, otroků, nevolníků a přistěhovalců k nádheře vládnoucí třídy římských patriciů. Evropská literatura i věda často obracela pozornost na tyto vzrušující děje a tento zájem byl znovu oživen a aktualizován ve druhé polovině XIX. století, kdy vedle vzpomínek na tradiční dědictví kultury antického starověku a křesťanského prvověku počala působit i živě cítěná analogie mezi procesem rozkladu římské společnosti a tím, před čím zdála se stát stárnoucí Evropa.

Ještě populárnější byl však Sienkiewiczův námět v Polsku, kde byl úzce spojen s tradicí národní. Mezi nejvýznamnější a národně nejvyhraněnější díla polské romantiky patřila nesporně dramatická báseň Z.

Krasinského Irydion z r. 1836, která v osudu prvních křesťanů a národů porobených Římany symbolizovala národní osud Poláků s mesiánským pojetím poslání a budoucnosti polského národa. Po Krasinském sáhlo k podobné tematice ještě několik polských autorů, vesměs se silnějším nebo slabším podtržením analogie mezi osudy národů porobených Římem a Poláky. Mezi těmito předchůdci Sienkiewiczovými na poli starořímské tematiky vidíme i jeho přímého předchůdce na poli historického románu, populárního J. I. Kraszewského, který r. 1866 vydal román Řím za Nerona. Stejně významné místo má tato látka i v polském výtvarném umění, zvláště v díle malíře H. Siemiradzkého, jehož nejslavnější obraz, věnovaný Kraszewskému k jubileu literární práce, nazvaný Pochodně Neronovy, představuje slavnou scénu z utrpení prvních křesťanů, která pak byla s nemenší působivostí vylíčena i u Sienkiewicze.

Román Sienkiewiczův ovšem zaměření k polské problematice národní vůbec nemá. Nesetkáváme se tu ani s náznakem analogie, tak populární mezi autorovými rodáky. Přesto však není to dílo, jehož jediným cílem by byla evokace dávné minulosti bez nejmenšího zřetele k současnosti, jako je tomu u slavného kartaginského románu G. Flauberta, který byl Sienkiewiczovi jistě po nejedné stránce příkladem. I Sienkiewicz při líčení svého starověkého Říma myslí na svou dobu.

Román povstává v době, kdy vrcholí krize evropské společnosti, živě cítěná zvláště v oblasti kulturní.

Pevná víra v pokrok a vzestupnou tendenci ve vývoji lidstva, vedeného moderní vědou až k posledním cílům poznání a k uskutečnění humanitních ideálů o blahu lidstva, jež ovládala evropské myšlení ještě v letech šedesátých, dostává se do slepé uličky, zastavuje se před problémy, které nedovede řešit; hrdá sebedůvěra ustupuje pochybnosti, pevnost tápání a hledání, optimismus deziluzi a pesimismu. Nad budoucností lidstva se opětně vznáší otazník. Již v sedmdesátých letech se počíná stále naléhavěji ozývat otázka, kam spěje lidstvo. Horečné hledání cesty z myšlenkového chaosu a nejistoty se stupňuje v dalších desetiletích, až v polovině let devadesátých dochází ke kritickému momentu, ústícímu v nevíru, beznaděj a dekadentní nálady tzv. konce století (fin de siecle). Za těchto okolností nabývá zvláštního symbolického významu již sám titul Sienkiewiczova románu, který tu není jen připomínkou starokřesťanské legendy o slovech, kterými oslovil zjev Kristův apoštola Petra, prchajícího z Říma před pronásledováním, nýbrž i výmluvnou otázkou, adresovanou současné Evropě i lidstvu: Quo vadis – Kam jdeš?

Román má skutečně na tuto otázku dát odpověď, a to jednoznačnou. Východisko z krize vidí Sienkiewicz v křesťanském světovém názoru a jeho morálce, jehož sílu a dokonalost se snaží ukázat na konfrontaci s úpadkovým stadiem slavné a vysoké společenské kultury římské, které v mnohém mohlo připomínat to, co prožívala současná Evropa. Návrat k apoštolské víře prvních křesťanů byl tedy Sienkiewiczovi oním lékem, jímž chtěl vyléčit současnou nemoc Evropy tak, jako reformátoři minulých století se snažili jím léčit mravní choroby papežského renesančního Říma.

Avšak mezi Sienkiewiczem a starými blouznivci-revolucionáři, útočícími na zpanštělý Řím jako na apokalyptickou “nevěstku na sedmi pahorcích”, je podobnost jen velmi vnější a klamná.

Skutečný záměr autora Quo vadis se dá přesvědčivě vyvodit z celé jeho současné i předcházející činnosti. H. Sienkiewicz, který v prvních svých povídkách ze současného života se ujímal lidské bídy a svou historickou trilogii naplnil tendencí národně povzbudi603 vou, snažil se beletristicky i publicisticky zasahovat i do intelektuální a morální krize své doby v duchu upevnění tradičních hodnot, zejména náboženství. Takové zaměření mají zvláště jeho dva velké romány z počátku let devadesátých, Bez dogmatu (1891) a Rodzina Polanieckich (1894). Proti postavě dekadentního intelektuála, který pozbyl nejen náboženství, ale víry ve všechny pozitivní ideály člověka a přes své velké nadání a široké vzdělání končí v beznaději jako “zbytečný člověk”, je tu postaven podnikavý průmyslník, který nalézá uspokojení a naplnění života v činnosti a tradičních hodnotách rodiny a náboženství. Podobné zaměření mají i ostrá vystoupení Sienkiewiczova proti E. Zolovi a později jeho polemiky s dekadenty z tábora St. Przybyszewského. Román Quo vadis je nepochybně součástí tohoto ideového boje.

Tendence tohoto Sienkiewiczova románu má dvojí ostří. Vylíčení úpadkového Říma je zároveň pronikavou kritikou vládnoucí společnosti nové doby; Řím Neronův přes své exotické zrůdnosti v nejednom detailu i v mnohých rysech zásadních připomíná Evropu na prahu imperialismu. Kritika Sienkiewiczova v hlavních, umělecky nejzdařilejších postavách (Petronius, Chilón, Nero) je zaměřena především na úpadkové rysy kultury a v tomto směru má mnoho přesvědčivosti. Rovněž kladným rysem je to, že Sienkiewicz, v souhlase s historií, vidí obrodu a předzvěst vítězství v chudině, mezi utištěnými a vykořisťovanými, jakými v Neronově Římě byli první křesťané. Progresivní rysy díla nejsou v zásadě oslabeny, nýbrž spíše zesíleny vyzdvižením humanitního charakteru křesťanského učení. Zde ovšem už začíná působit druhá stránka tendence románu.

Bylo by v rozporu se záměrem autorovým a konečně i s výmluvností jeho obrazů, kdybychom chtěli dílu přikládat charakter revoluční, jak se o to pokusily některé kritiky již bezprostředně po prvním uveřejnění románu. V rozporu mezi vládnoucí společností Neronova Říma a křesťanskou chudinou je absolutně potlačen jakýkoli prvek revoluční, což je ostatně v souhlase s tradicí a historickými fakty v románu zachycenými. Podobně bylo tomu ostatně i u Krasinského.

V daném kontextu společenském mělo zdůraznění právě těchto momentů zřetelné zaměření protirevoluční, zvláště když pro Sienkiewicze nositelem a dědicem ideálů prvních křesťanů byla oficiální církev.

Cesta z krize, na kterou chce svým románem Sienkiewicz ukázat, není revoluční přeměna kritizovaného společenského řádu, nýbrž jeho obroda sociálními a humanitními ideály prvních křesťanů za vedení katolické církve, jak to v téže době hlásaly i pověstné encykliky papeže Lva XIII. Je příznačné, že právě v týchž letech jako prvokřesťanský román Sienkiewiczův vychází i Zolova trilogie tří měst (Lourdy, Řím, Paříž), která otázku obrodného působení katolického křesťanství v krizi doby zodpovídá negativně.

Na uměleckých kvalitách díla je velmi dobře patrno, kde Sienkiewicz, třeba pod zorným úhlem historických dějů, pravdivě a správně zobrazuje skutečnost, a kde ji násilně přizpůsobuje své tendenci. Autor Quo vadis, jehož celá tvorba vyrůstá v ovzduší vrcholícího kritického realismu, je v podstatě realistou i zde. Realistická metoda pomohla mu k tomu, že si dovedl zvolit působivou ústřední postavu, kolem ní soustředit složitý děj a vykreslit řadu výrazných postav dalších i početné komparsy scén davových. Touto ústřední postavou je nesporně impozantní římský patricius Petronius, přesto že je tu nositelem ideologie, kterou autor odmítá a jíž, v souhlase s historickou pravdou, dává v románu podlehnout.

Jméno Petroniovo se dochovalo v historických dokumentech ve dvou samostatných verzích, které starší historiografie spojovala. Jednak tu bylo jméno autora, zlomkovitě dochované satirické skladby přibližně z doby Neronovy, jednak postava téhož jména, o jejímž velikém vlivu na dvoře Neronově a efektní smrti vypravují římští historikové. Charakter satiry, nazvané Hostina u Trimalchiona, i rysy oblíbence Neronova, zachycené zvláště Tacitem, měly tolik shodného, že plně ospravedlňovaly identifikaci obou Petroniů v pracích historických, která byla otřesena teprve novějším bádáním, tím spíše pak v díle beletristickém, které dává autoru právo na určité licence, pokud nedeformují znatelně skutečnost.

Hostina u Trimalchiona, velmi populární v XVIII. století, které si libovalo v podobných mravoučných skladbách, pak pozapomenutá v období romantiky, obrátila k sobě znovu pozornost v druhé polovině XIX. století svým realistickým charakterem, satiricko-skeptickým pohledem na společnost i líčenými skutečnostmi, které přímo sváděly k hledání analogií v životě zbohatlé Evropy, skrývající pod nádhernou maskou vnitřní prázdnotu i příznaky smrtelné krize.

Rovněž Petronius Tacitův se svým stoickým pohrdáním životem, smrtí, lidstvem a společností i únikem do čistě estetického pojímání života byl neobyčejně blízký společnosti hluboce prožívající schopenhauerovský pesimismus a renanovský diletantismus.

Byl to ostatně sám Ernest Renan, který oživil a zaktualizoval Neronův Řím a napověděl Sienkiewiczovi některé z nejpůsobivějších motivů jeho románu. V jeho knize nazvané Antichrist a vydané roku 1873 jako pokračování slavného “Života Ježíšova” je v rámci historie počátků křesťanství působivě vylíčeno i období Neronovo. Setkáme se tu s nejedním motivem použitým v Quo vadis, mimo jiné i s dívkou smýkanou býkem, která při ukrutných hrách v římském cirku představovala mytologickou postavu Dirké.

Renan tu upozorňuje i na Petronia; je mu “osobností, která reprezentovala a vyjadřovala dobu”, jejímž je jeho satira “dokonalým zrcadlem”. Neronovo šílenství je nazváno “převážně literárním” a charakterizováno tak, že je v něm podána vlastně kritika některých směrů umění současného. Šílený císař je líčen jako “měšťák, jehož zdravý smysl byl zkažen četbou moderních básníků” a který se cítí povinován imitovat hrdiny dramat V. Huga. Zkažený vkus jeho dvora se projevuje v umění deklamačním, teatrálním a falešně patetickém, v literární marnivosti, neschopné cítit a zvažovat bez frází; sní o něčem ohromném a monstrózním, gigantické pokládá za veliké; je to období kolosálních soch postrádajících vnitřní upřímnosti. Řím, jak jej chce císař přebudovat, přirovnává Renan k Paříži své doby, umělému městu, jehož výstavba je zaměřena k tomu, aby vzbuzovala obdiv venkovanů a cizinců. V tomto prostředí vystupuje Petronius jako “skeptický Mérimée, chladného a vybraného tónu”. I kdyby tu nebylo přímých narážek, poznali bychom, že Renan má při svém líčení na mysli nejen úpadkový Řím, ale i francouzské umění za druhého císařství, jehož základní rysy tu zachycuje. Na toto pojetí Sienkiewicz zřetelně navazuje. Jeho Římané jsou ovšem o čtvrtstoletí mladší, nečetli jen V. Huga a pozdní romantiky, ale i dekadenty, tušili již snad i St. Przybyszewského.

A ještě jednu myšlenku mohl Sienkiewicz čerpat z tohoto díla Renanova: hlasateli skeptického pesimismu a estetického diletantismu, tak blízkému jeho Petroniovi, autoru, jehož díla byla téměř biblí lidí “bez dogmatu”, při líčení křesťanských mučedníků uklouzl tu jakoby bezděčný povzdech: “Není skeptika, který by se nedíval toužebným okem na mučedníka a nezáviděl mu nejvyšší štěstí, které je v tom, že o něčem je přesvědčen.” Na tom právě je založena hlavní pointa Sienkiewiczova románu.

Petronius Sienkiewiczův je téměř vtělením renanovského diletantismu. Není to pozdně romantický estét dvoru Napoleona III., P. Mérimée, nýbrž Renan sám nebo někdo odchovaný jeho myšlenkami. Estetizující skepticismus je základním jeho rysem. Z chaosu života úpadkové společnosti, již přezírá, zachraňuje se v rafinovaném světě krásy, kterou dovede s nevšedním znalectvím vyhledávat nejen v umění, ale v každém, i sebevšednějším aktu denního života a do nejjemnějších detailů ji vychutnávat. Naprosto se nevzdaluje života ani lidí; je nadán všemi fyzickými a duševními vlastnostmi dokonalého člověka, hraje významnou úlohu na dvoře císařově, dovede i energicky zasahovat ve vážných chvílích. Nevidíme v něm úpadkových rysů, kromě jeho absolutní skepse a velkorysého pohrdání celým okolím; avšak i to se u něho mění v subtilní požitek estetický, vyvrcholený rafinovaně režírovanou scénou umírání. Všemi svými rysy je Petronius Sienkiewiczův postavou kladnou, je skutečně oním “počestným mužem vlády Neronovy”, jak jej poněkud v rozporu s tím, co o něm říká, nazývá Renan. Polský romanopisec doplnil ovšem svou charakteristiku rysy jasně zápornými, ale ty jsou tu přesvědčivě vyvozeny ze společenských vztahů otrokářského Říma. Není to osobní špatnost, ale třídní názory a zvyky jeho prostředí, které jsou příčinou Petroniovy lhostejné necitelnosti ke všemu, co nemá hodnotu estetickou, i k osudům a utrpení lidí, na nichž nemá přímý zájem.

Petronia v jeho bohorovné povýšenosti nevzruší hrůza pochodní Neronových. V jádru zůstává Římanem, třeba kultivovanějším než dav, hlučící v cirku i se svým císařem. Zde je právě morální slabina tohoto zdánlivě dokonalého člověka, nad níž dává Sienkiewicz přesvědčivě zvítězit světovému názoru prostých palestinských rybářů. Tendence románu nabývá neobyčejné výraznosti tím, že právě takovým nejvyšším zdůrazněním kladů typu tím silněji vystupují jeho společensky podmíněné zápory.

Jestliže již v Petroniovi vidíme typického dekadentního intelektuála, rysy analogické kulturnímu ovzduší konce XIX. století vystupují do popředí i u několika postav jiných. Především je to Řek Chilón Chilonides, u něhož nadprůměrná inteligence je spojena s pokřiveným charakterem odkopávaného plebejce; Petroniovo pohrdání zkaženou společností je tu zaměněno vášnivou nenávistí a touhou po pomstě.

V ději románu má Chilón úlohu zlého intrikána, který je vlastně strůjcem všech katastrof. Přesto není líčen jako postava absolutně negativní; jeho jednání není sice omlouváno, ale motivováno křivdou jeho společenského postavení a bezohledně přezíravým, vůči němu ukrutným jednáním patriciů, které vysoko převyšuje svým rozumem. Proto závěrečná apoteóza, kterou mu autor poskytl v mučednické smrti pro nalezenou pravdu života v učení Kristově, není nelogickým zvratem, nýbrž vyplývá z kompozice obrazu tohoto typu. I Chilón, ne snad svými životními osudy, ale svým společensky determinovaným vztahem k světu a společnosti mohl připomenout nejednoho z dekadentních bohémů a jejich literární projevy.

Konečně typem reprezentujícím určité dekadentní sklony umělecké je Nero. Ani on, vzdor tradici, není tu postavou čistě negativní. Postava Sienkiewiczova opětně odpovídá charakteristice, kterou o zrůdném císaři podává Renan, když říká: “Bylo to monstrum, stvoření absurdní, špatně udělané, nepodařený produkt přírody; nebylo to však monstrum vulgární.”

Jen při takto pojatém Neronovi nepřipadá nelogickým, že moudrý Petronius, při svém ostentativním pohrdání císařem, setrvává v jeho blízkosti a válčí o jeho přízeň. Naprostou převahu ovšem u něho mají rysy negativní, hlavně komediantství, sebezbožnění a nekritická marnivost; ovšem ani tyto rysy nebyly cizí prostředí, jež si vytvářelo chiméru “nadčlověka”, převádějíc tak již dosti zvrácené myšlenky německého filozofa v bezděčnou parodii. Dokonce ani zrůdná myšlenka zapálení Říma pro estetický požitek nebyla ničím nebývalým v literatuře evropského “fin de siecle”.

V soudobé literatuře našli bychom nejeden příklad, jak spisovatelé přímo vyjadřují touhu po nějaké velké živelné katastrofě, požáru nebo zemětřesení, která by je vytrhla z všednosti a bezbarvosti života. Současně s románem Sienkiewiczovým vznikaly i Satanovy děti jeho protichůdce St. Przybyszewského, román, který je přímo nabit podobnými myšlenkami. Úpadkový veršovec na římském trůně liší se tu jen tím, že má možnost uvést do strašné reality to, čím mnozí dekadenti pozdního století živili svou vyprahlou obraznost.

Tři hlavní postavy románu jsou tedy vlastně Sienkiewiczovou polemikou s kulturou jeho doby, jejich prostřednictvím vrhal svým současníkům ve tvář slova Senekova, citovaná Renanem: Literarum intemperantia laboramus!

Kolem těchto tří hlavních reprezentantů úpadkového Říma seskupil Sienkiewicz ještě celou řadu postav dalších, dokreslujících obraz morálně rozvrácené společnosti. Je tu odporný Tigellinus, jehož bezcitnost a krutost není mírněna ani stínem intelektuální nadřazenosti, nýbrž ještě znásobena tupostí a nevzdělaností; je tu celá smečka císařových milců, představujících různé variace a stupně zvrhlosti a podlosti; mezi nimi je několik postav ušlechtilejších, ale podléhajících zkaženému okolí, jako básník Lucanus, a konečně několik typů výjimečně kladných, jimž dává autor přijmout křesťanství. Celý obraz pohanského Říma je živý a barvitý, působí dojmem realistické pravdivosti; kritika současnosti, podaná jeho prostřednictvím, i když v mnohém je jednostranná, postihuje mnohé typické rysy úpadkové společnosti konce XIX. století a její kultury.

Proti tomuto Římu pohanskému stojí Řím křesťanský. Jeho obraz v románu Sienkiewiczově je však mnohem bledší a schematičtější. Apoštol Petr, Pavel z Tarsu, lékař Glaukos i několik dalších křesťanů jsou vlastně jen nevalně rozrůzněnými variacemi téhož typu, jehož základní rysy jsou dány křesťanským světovým názorem ústícím v závěrečné hromadné mučednictví. Od patricijů se liší křesťané ovšem i svým společenským zařazením v nižších společenských vrstvách Říma. Jedinou výjimkou v této nevýraznosti je jen malebná postava siláka Ursa, jehož tělesná síla kontrastuje s naivní prostotou barbara, tak cizí celému rafinovanému světu úpadkové kultury římské; do jeho prostého srdce snadno nalézá cestu učení o pokorné lásce k člověku, které nepronikne chladnou masku intelektu Petroniova.

Tato poměrně slabá výraznost křesťanských typů v románu Sienkiewiczově, kterou vytýkala již soudobá kritika, je vysvětlitelná. Na své křesťany se autor nemohl a nechtěl podívat skepticky pronikavým okem Renanovým a dodat jim tím živosti a přirozenosti. Nemohl je také aktualizovat. Kdyby byl chtěl Sienkiewicz nalézt ve své době živé analogie lidových postav římských křesťanů, byl by je musil hledat zcela jinde než mezi oficiálními reprezentanty jejich světového názoru. Tento krok však udělat nechtěl, protože by tím byl úplně změnil ideové zaměření svého románu.

Právě zde se projevuje hlavní slabina zamýšlené tendence románu. Jestliže křesťané a jejich světový názor v románu mají přesvědčivou převahu nad úpadkovým Římem, nevyjímaje ani postavu tak výjimečnou, jako je Petronius, v konfrontaci se Sienkiewiczovou současností se obraz naprosto mění. Pro Petronia, který zůstává ke křesťanství naprosto chladný, jediným, aspoň poněkud přesvědčujícím argumentem je otázka, zda by se necítil lépe a bezpečněji, kdyby římským císařem místo šíleného Nerona byl křesťan. Takový argument o devatenáct století později by se naprosto minul cíle, protože tehdy i člověk velmi vzdálený od moudrosti a životní zkušenosti starého Římana by dovedl vyjmenovat desítky císařů i jiných vládců, kteří byli křesťany a přesto nezanechali o mnoho lepší vzpomínku než římský pohan. Mezi vyznavači Kristova učení v cirku Neronově a pozdními dědici jejich světového názoru se nedalo udělat přesvědčivé rovnítko.

Jestliže jednotlivé postavy křesťanů za těchto okolností vypadly značně schematicky, nedá se to říci o křesťanském kolektivu v závěrečných scénách mučení. Tyto hromadné scény, dávající vyniknout síle víry a oběti mučených v kontrastu k zvrhlým orgiím Neronových pitek a slavností, působí mohutným dojmem a přesvědčivě dokreslují obraz dvou světů, z nichž jeden zdánlivě v kypící plnosti života umírá a druhý ve smrti se rodí.

Mezi tímto dvojím světem, římským a křesťanským, pohybuje se ústřední dvojice Vinicia a Lygie, tradiční milenecký pár, který podle zvyklostí ustáleného literárního žánru a ve shodě se zálibami čtenářů prochází různými úskalími a vzrušujícími peripetiemi, aby v závěru došel k šťastnému románovému spojení. Sienkiewicz jej vylíčil podobně jako analogické typy v jiných svých historických románech. Vinicius je jednoduchý, přímočarý typ čestného vojáka, který se zpočátku svými nehumánními názory neliší od svého otrokářského okolí, během románového děje je však vášnivou, očišťující láskou přiveden ke křesťanství.

Lygie je pak ztělesněním jemného, cudného a citového ženství, kterému křesťanská víra v rozhodující chvíli dodává síly a heroičnosti oddané mučednice pro víru.

Mistrná charakteristika a rozvržení postav v dějovém pásmu je jedním ze základních kladů Sienkiewiczova románu. Zkušený romanopisec se tu však projevuje i důmyslnou kompozicí dějové fabule, vhodně kombinující a zauzlující jednotlivá dějová pásma.

Do středu svého příběhu klade Sienkiewicz historickou katastrofu požáru Říma a pronásledování křesťanů, které bylo jeho přímým důsledkem. Stará tradice, že Řím byl spálen z podnětu caesarova, je tu pak důmyslně spojena s jiným dějovým pásmem, se soupeřením Petronia a Tigellina o vliv na šíleného císaře. Tím historie křesťanů a jí určované osudy lásky Vinicia a Lygie jsou spojeny s osudy Petroniovými; požár Říma stává se tak příčinou nejen pronásledování křesťanů a kritického momentu v milostných osudech hlavního mileneckého páru, ale nepřímo i smrti “arbitra elegantiarum”. Jiným mistrným tahem je zdůvodnění uspokojivého happy endu lásky sympatických milenců reakcí římského lidu na silácký výkon Ursův, což je v plné shodě s tím, co víme o životě v neronovském Římu. Podobně mistrně je propracována v ději úloha Chilóna Chilonida až po jeho obrácení při pohledu na umučeného lékaře Glauka, nebo císařovy manželky Poppaey.

Nejvíce ovšem v románu poutají malebně konstruované velké scény davové, připomínající monumentální historická panoramata, velmi oblíbená v Sienkiewiczově době. Nezapomenutelná jsou tu líčení Neronových hostin a slavností, mohutný obraz hořícího Říma, zejména pak vzrušující scény mučení křesťanů, vrcholící záchranou Lygie Ursem, které je zároveň působivým a efektním rozuzlením hlavního konfliktu dějového, až po historické vylíčení impozantní smrti Petroniovy; vznešená smrt tohoto nejdokonalejšího Římana je zároveň jakýmsi epilogem dějinné epochy, symbolizujícím konec toho, co v úpadkovém Římě bylo ještě velké a vznešené.

Umělecké mistrovství zaručuje románu Sienkiewiczovu působivost i v dobách, kdy čas již dávno setřel aktuální složky díla. Obraz starořímské společnosti, řítící se nezadržitelně k svému konci, rýsovanýuprostřed analogické situace ve chvíli krize na konci XIX. století, je pak výmluvným dokumentem doby i lidí.

Karel Krejčí

Vysvětlivky

AEDIL (lat. aedilis) městský úředník, pečující hlavně o zásobování a o zábavu lidu.

AEGIS (lat. z řeckého aigis) Diův štít, jímž prý Zeus způsobuje bouře.

AELIŮV MOST (lat. Pons Aelius) spojoval Vatikánské pole na pravém břehu Tiberu s Martovým polem na levém břehu.

AEMILIŮV MOST (lat. Pons Aemilius) kamenný most, postavený ve 2. stol. př. n. l. a dosud zčásti zachovaný; klenul se přes Tiber západně od Palatinu.

AENEAS syn trojského krále Anchisa a bohyně Afrodity; odešel prý po rozboření Tróje ze své vlasti a usadil se posléze v Latiu, jak se nazývá kraj kolem Říma; Římané ho pokládali za jakéhosi svého praotce. Aeneas byl proslulý svou velkomyslností.

AESCULAPIUS římský bůh lékařství, vlastně přejatý a pořímštěný řecký Asklepios.

AFRODITA (řec.) neboli Venus (řím.), Venuše, údajně nejkrásnější bohyně, která se stala symbolem lásky a krásy; zrodila se prý z mořské pěny na ostrově Kypru, proto se jí říkalo také Kypris, Kypřanka.

AFROVÉ Afričané.

AGAMEMNÓN bájný král Mykén (leží na severovýchodě Peloponésu), jeden z hrdinů trojské války.

AGRIPPA POSTUMUS římský vojevůdce na poč. n. l.

AGRIPPINA Neronova matka, kterou Nero zavraždil.

AGRIPPININY ZAHRADY tvořily spolu s Domitiinými zahradami rozsáhlé sady mezi Tiberem a Vatikánem.

AGRIPPŮV RYBNÍK umělá vodní nádrž na Martově poli v Římě, kterou dal spolu s velkými lázněmi postavit římský státník Marcus Vipsanius Agrippa (63 – 12 př. n. l.); podobné vodní nádrže sloužily především jako dějiště tzv. naumachií, umělých námořních bitev, které byly v Římě oblíbenou zábavou, podobně jako hry a zápasy v cirku.

AHENOBARBUS (lat.) Měděnobradý; přezdívka Neronova pro rezavou barvu jeho vousů, vůbec přezdívka častá v jeho rodě.

ACHAIA původně kraj v Řecku, v severní části poloostrova Peloponésu; později, když se Řecko stalo římskou provincií, souhrnný název pro celé Řecko, ACHAJCI obyvatelé Achaje; pak obecné označení všech Řeků.

AIOLOS (řec, doslovně pohyblivý, hbitý) – řecký bůh větrů, který žije daleko na západě na ostrově Aiolu, s manželkou a šesti syny a šesti dcerami (různými větry). Odysseus připlul jednou na své pouti také k Aiolovu ostrovu, kde byl vlídně přijat. Při loučení dal mu Aiolos měch, v němž byly uzavřeny nepříznivé větry. Odysseovi druhové však na moři měch otevřeli, větry unikly a přihnaly Odyssea zpět k ostrovu; podruhé ho však Aiolos už nepřijal, neboť podle toho, co se stalo, usoudil, že bohové Odyssea nenávidí.

AISCHYLOS (asi 525 – 456 př. n. l.) velký řecký dramatik; o Prométheovi napsal dvě tragédie: zachovanou Upoutaný Prométheus a ztracenou Osvobozený Prométheus.

AKADEMIE (řec. Akadémia) tak se nazývala tělocvičná škola v Athénách, zasvěcená bájnému hrdinovi Akadémovi; filozof Platón učinil Akademii sídlem své filozofické školy; odtud se jeho následovníci ve filozofii nazývají akademikové.

AKANTHOS (řec.) bodlákovitá popínavá rostlina a pak ozdoba na sloupech, která tuto rostlinu připomíná.

AKTAIÓN bájný lovec, který prý jednou spatřil Artemidu, jak se koupe; bohyni to rozhněvalo tak, že přikázala jeho psům, aby jej roztrhali.

ALBA LONGA městečko jihovýchodně od Říma.

ALBANUM rovněž městečko jihovýchodně od Říma.

ALBSKÉ JEZERO u úpatí Albských vrchů, jihových. od Říma.

ALBSKÉ VRCHY pohoří na jihovýchod od Říma, nejvyšší hora Mons Albanus.

ALEXANDR MAKEDONSKÝ (také Veliký) král makedonský a řecký (356 – 323 př. n. l.), velký podmanitel východní části tehdejšího světa. Jeho učitelem a vychovatelem byl velký řecký filozof Aristoteles.

ALEXANDRIE město v Egyptě.

ALEXANDROS syn trojského krále Priama, zvaný obyčejně Paris. Podle pověsti unesl nejkrásnější ženu na světě, manželku spartského krále Menelaa, Helenu; ze sporu o Helenu pak vznikla slavná trojská válka.

ALKMEÓN postava z řeckého bájesloví, syn argejského krále Amfiaráa; zavraždil svou vlastní matku a pak zešílel.

ALOE liliovitá rostlina rostoucí v tropech, silně aromatická.

ALUMNUS (lat.) nalezenec, schovanec; alumna – schovanka.

AMBRA aromatická látka tvořící se ve vorvaních Vnitřnostech. Byla velmi drahá.

AMERIOLA městečko severovýchodně od Říma.

AMFITHEATRUM (lat. z řečtiny) amfiteátr, nekryté divadlo se sedadly uspořádanými terasovitě nad sebou; konávaly se v něm zápasy gladiátorů a štvanice dravé zvěře.

AMFITRITÉ manželka Poseidonova a jeho spoluvládkyně nad všemi vodami světa; u Homéra moře vůbec.

AMOR (lat.) láska a také bůžek lásky, totožný s řeckým Erotem.

ANABATOS (řec.) dosl. povyskakující.

ANAKREÓN veliký řecký lyrický básník ze 6. stol. př. n. l.

ANIMAL IMPUDENS (lat.) nestoudné stvoření.

ANNAEOVÉ mocný římský rod, z něhož pocházel i Seneca.

ANTIOCHIE někdejší hlavní syrské město.

ANTIUM starodávné přímořské město jižně od Říma, rodiště Neronovo; nyní Porto d’Anzio.

APICIUS (Marcus Gavius Apicius) známý labužník za císaře Tiberia.

APIS posvátný egyptský býk, černý s bílou skvrnou na čele a na zádech a s různobarevnými žíněmi ve chvostu; byl to symbol boha Osirida.

APODYTERION (řec.) šatna v lázních (viz THERMY).

APOLLÓN Diův syn, bůh slunce a světla (přídomek Foibos, Phoebus = zářící), života, básnického nadšení (jeho odznakem je lyra a je vůdcem Múz) a také bohem věštby. Nejslavnější Apollónova (nebo také Apollinova) věštírna byla v Delfách (ve Fokidě v Řecku, na úpatí hory Parnasu), kde Apollón promlouval ústy známé věštkyně Pythie.

APOLLONIOS Z TYANY mystický filozof z druhé poloviny 1. stol. n. l., který o sobě prohlašoval, že je bohem.

AQUA ALBANA (lat.) Albský vodovod, přivádějící do Říma vodu až z Albských vrchů.

AQUA APPIA nejstarší římský vodovod, 16 km dlouhý, který založil r. 312 př. n. l. censor (tj. jakýsi římský ministr financí a hospodářství) Appius Claudius Caecus.

AKVADUKT (aquaeductus, lat.) dosl. vodovod; římské vodovody byly mohutné mostovité stavby (dlouhé někdy i několik desítek kilometrů), po nichž vedlo buď uzavřené (olověné trubky), anebo otevřené (stružky) vodovodní vedení ze vzdálených hor do města.

AQUITANIA římská provincie v Galii, ohraničená na jihu Pyrenejemi a na severu řekou Garumnou (dnes Garonne).

ARCA (lat.) pokladnice.

ARBITER ELEGANTIARUM nebo ELEGANTIAE (lat.) dosl. soudce vkusu, tj. ten, jehož vytříbený vkus se stával v určitých kruzích nebo dobách obecně uznávanou normou.

ARDEA obec na cestě z Antia do Říma.

ARDEJSKÁ SILNICE vybíhá z jižního obvodu Říma.

ARENARIUM nebo HARENARIUM (lat.) místo, kde se dobýval písek, pískovna; později i budovy, kde se na pískové podestýlce chovala divoká zvířata.

AREOPAGOS (řec.) nejvyšší soudní sbor v Athénách a později i v jiných městech; sněm, shromáždění zástupců lidu.

ARÉS syn Dia a Héry, řecký bůh války; později splynul s římským bohem války Martem.

ARGILETUM živá řím. čtvrť ležící mezi Forem a Suburou; měli tam své krámky četní obchodníci a zvláště knihkupci.

ARGOBIJCE přezdívka Hermova (viz tam), který zabil stookého pastýře Arga, hlídajícího Diovu milenku Ió, proměněnou v krávu.

ARCHIPELAGOS (řec.) obecný pojem pro moře se souostrovími; nejčastěji užíváno pro Egejské moře.

ARCHITRAV (z řec.) příčné břevno, spojující dva sloupy.

ARICIA staré město jihovýchodně od Říma se slavným Dianiným chrámem (nyní Ariccia nebo Riccia).

ARISTEIDES athénský státník z 5. stol. př. n. l.; dostal přídomek Spravedlivý.

ARISTOTELES jeden z největších řeckých filozofů (384 až 322 př. n. l.).

ARSAKOVCI jiný název pro Parthy, pocházející od jména zakladatele parthského panovnického rodu Arsaka.

ARSINOE. egyptská kněžna, dcera Ptolemaiova.

ARTEMIS sestra Apollónova, bohyně měsíce a lovectví, později ztotožněna s římskou Dianou.

ASFODEL (řec.) liliovitá rostlina, která prý rostla na louce v podsvětí, kde přebývaly duše zemřelých.

ASKLEPIADOVÉ kněží boha Asklepia, konající obřady za uzdravení těch, kdož se na ně obrátili.

ASKLEPIOS řecký bůh lékařství, syn Apollóna a nymfy Koronidy.

ATÉ řecká bohyně zloby, pomsty a nezkrocené vášně.

ATHÉNÉ (PALLAS ATHÉNA, lat. MINERVA) Diova dcera, zrozená z jeho hlavy. Bohyně války a moudrosti, ochránkyně všech statečných a moudrých mužů.

ATLAS podle pověsti Titan, který nese na svých ramenou svět. Stejné jméno má pohoří v Severní Africe.

ATRIENSIS (lat.) otrok mající na starosti atrium.

ATRIUM (lat.) střední místnost ve starořímském domě; vcházelo se z ní do všech ostatních pokojů, umístěných kolem dokola; byl to vlastně jakýsi dvorek – ovšem krytý – uprostřed domovního bloku. Střecha atria se svažovala ze všech stran do středu, kde byl čtyřhranný otvor, tzv. COMPLUVIUM, jímž stékala dešťová voda do tzv. IMPLUVIA, tj. do zvláštní nádrže v podlaze atria. V bohatých domech bývaly místo impluvia fontány a kolem květinové záhony. Compluvium se v poledních hodinách zatahovalo plachtou zvanou VELARIUM, která chránila před slunečními paprsky.

ATTALUS jeden z trojských králů.

AUGUSTA velebná, posvátná, božská. AUGUSTUS byl stálý titul římských císařů.

AUGUSTIÁNI mladší římští muži z urozených rodů, které si Nero (Augustus) vybíral jako své společníky.

AUGUSTOVO MAUZOLEUM (lat. Mausoleum Augusti) postavil pro sebe a pro svou rodinu císař Augustus (63 př. n. l. – 14 n. l.) na severním konci Martovy pláně na břehu řeky Tiberu. Byla to válcovitá stavba se sochou císařovou na vrcholu.

AUREUS (lat.) dosl. zlatý; zlatý peníz, dukát, který měl hodnotu 100 sesterciů.

AVE, CAESAR IMPERATOR! MORITURI TE SALUTANT! (lat.) Buď zdráv, císaři vládce! Zdraví tě ti, kdož jdou na smrt! Ustálená formule, jíž před zápasem zdravili gladiátoři římské císaře.

AVENTINUS jeden ze sedmi pahorků, na nichž stál Řím; viz také heslo PALATIN.

BAAL starý babylonský a fénický bůh.

BAIAE (Baje) staré a slavné lázeňské město nedaleko Neapole.

BAKCHANTKY ctitelky boha Bakcha, bezuzdné, smyslné tanečnice, tančící na jeho počest.

BAKCHICKÝ TANEC pův. bujarý tanec na počest boha Bakcha, pak smyslný, prostopášný tanec vůbec.

BAKCHUS bůh vína, veselí a rozpustilosti, obdoba řeckého Dionysa.

BALNEATOR lázeňský otrok.

BASSUS (řec. Bassos) řecký básník, epigramatik, z 1. poloviny 1. stol. n. l.

BATAVOVÉ (lat. Batavi) germánský kmen sídlící nad dolním Rýnem.

BAULI (Bauly, nyní Bacolo) lázeňské město nedaleko Neapole.

BAZILIKA (z řec.) pův. budova, v níž se konaly veřejné soudy a kde se vyřizovaly obchodní záležitosti (jakási burza).

BENEVENTUM město na severovýchod od Neapole (nyní Benevento).

BESTIARIUS (lat.) lovec divoké zvěře a také zápasník se šelmami.

BÍLÉ HOLUBICE nosili na Venušin oltář jako oběť zamilovaní, aby si vyprosili přízeň bohyně lásky.

BITHYNIE krajina v severozápadní Malé Asii, na východ od Bosporu, v nynějším Turecku.

BOŽSKÝ AUGUSTUS míněn první římský císař Gaius Iulius Caesar Octavianus (63 př. n. l. – 14. n. l.) jehož přímé potomky Nero vyvraždil, aby se zbavil konkurentů na císařský stolec.

BOŽSKÝ LUČIŠTNÍK přídomek Apollónův; Apollón byl totiž také zobrazován s lukem a šípy, jimiž působil lidem smrt.

BONA DEA (lat.) Dobrá bohyně; uctívaly ji hlavně ženy, protože byla ochránkyní počestnosti a čistoty; do jejího chrámu byl mužům přístup přísně zakázán.

BOVILLAE obec na cestě z Antia do Říma.

BRENNUS galský vojevůdce, který r. 390 př. n. l. vtrhl do Říma a vyplenil jej.

BRIAREOS (nebo také Aigaion) storuký obr, který pomáhal Diovi v boji proti Titanům, tedy i proti Saturnovi, jenž byl římskou obměnou nejsilnějšího Titana Krona.

BRITANNICUS TIBERIUS CLAUDIUS syn císaře Claudia, Neronův bratr a jeho úhlavní sok v nároku na císařský trůn.

BRUTUS LUCIUS IUNIUS legendární vůdce patricijského spiknutí proti králům v 6. stol. př. n. l.; jeho dva synové se přidali na královskou stranu, byli však prozrazeni a na rozkaz vlastního otce před jeho očima popraveni.

BUCINA (lat.) pastýřský roh.

BUKOLICKÝ (z řec.) pastýřský, idylický.

BULA (lat.) amulet, který nosili hoši na krku až do své zletilosti.

BUXENTUM pobřežní město v jižní Itálii (nyní Policastro).

BYSSOS (řec.) jemné plátno.

CAELIUS jeden z římských pahorků (viz PALATIN).

CAERE město v Etrurii, středoitalské krajině (nyní Cervetri).

CAESAR pův. jméno používané v rodině Juliů. Později však přijímali toto jméno (ještě vedle jména Augustus) všichni římští císařové, takže jméno Caesar nabylo nakonec obecného významu: císař.

CAESAR GAIUS třetí římský císař (vládl 37 – 41 n. l.).

CALIGULA (vl. “škornička”) přezdívka Caesara Gaia.

CAMPANIA (Kampánie) úrodná rovina ve střední Itálii.

CAMPUS MARTIUS (lat.) Martovo pole, Martova pláň v Římě.

CANDELABRUM (lat.) svícen.

CAPITOLIUM jeden z římských pahorků (viz PALATIN).

CAPUA město severně od Neapole.

CARBASOVÁ TKANINA (lat. carbasus) jemné, velmi drahé plátno.

CARINAE (Kariny) římská čtvrť rozkládající se na západním výběžku pahorku Esquilinu.

CARISSIMA MEA (lat.) má milá, má drahá.

CARISSIME (lat.) milý, drahý.

CARRUCA (lat.) čtyřkolý kočár.

CASSIUS CHAEREA praetoriánský důstojník, který se svým přítelem Corneliem Sabinem zavraždil r. 41 n. l. císaře Caligulu.

CENTURIA (lat.) setnina (viz také MANIPULUS).

CENTURIO (lat.) velitel centurie, setník.

CERES Diova sestra, původně Matka Země, bohyně úrody; ztotožněna s řeckou bohyní Deméter.

CESTIŮV MOST (lat. Pons Cestius) spojoval ostrov v Tiberu (jihozáp. od Kapitolu) s pravým břehem řeky (se Zátibřím).

CILICIUM (lat.) hrubá vlněná pokrývka ze srsti cilických (kilických) koz. (Kilikie – krajina na jihových. pobřeží Malé Asie, naproti Kypru.)

CIMMEROVÉ (řec. KIMMEROVÉ) mýtický národ, žijící ve věčných temnotách na nejzazším západě na březích Okeánu, tj. vlastně na konci světa.

CIRCUS MAXIMUS (lat.) Velký cirk; mohutná stavba tvaru protáhlé elipsy, původně dřevěná, pak postupně přestavovaná na kamennou. Circus Maximus stál v údolí mezi Palatinem a Aventinem; pořádávaly se v něm všechny větší hry a závody. Elipsa arény byla přes 600 m dlouhá a více než 100 m široká. Na terasovitých sedadlech, opírajících se o svahy Palatinu a Aventinu, bylo místo pro 150000 lidí a později, po rozšíření, až pro 300000.

CISTERNA (lat.) vodní nádrž, kašna.

CITROVÉ DŘEVO vonné dřevo ze stromu zvaného citrus a rostoucího v severní Africe; vyráběl se z něho přepychový nábytek.

CLAUDIUS roz. Tiberius Claudius Drusus Nero Germanicus, římský císař, který vládl v letech 41 – 54 n. l.; byl otráven svou chotí Agrippinou.

CLIVUS (lat.) návrší, svah; pak ulice, cesta vedoucí do svahu; na rozdíl od VICUS, ulice na rovině.

CLIVUS ARGENTARIUS Směnárnická ulička, která vedla z Fora Romana po svahu Kapitolu na Martovo pole.

CLIVUS DELPHINI Delfinova cesta; vedla od Ostijské brány z jihu na Aventinus.

CLIVUS PUBLICUS Veřejná ulice.

CLIVUS VIRBIUS Virbiova ulice.

COA VESTIS (lat.) kóské roucho, zhotovené z přejemné průsvitné tkaniny, jakou dovedli tkát jen na ostrově Kóu (u Malé Asie).

CODETANSKÉ POLE tak se nazývala pláň pod pahorkem Janikulem.

CODICILLI (lat.) pův. dřevěné tabulky potažené vrstvou vosku, na nichž se psaly dopisy apod.; pak dopisy vůbec.

COMPEDITUS (lat.) otrok, který musel pracovat s pouty na nohou.

COMPLUVIUM (lat.) otvor ve střeše ATRIA.

CONSUL nejvyšší státní úředník v Římě. Konsulové byli dva a byli voleni na jeden rok. V různých dobách mívali různou pravomoc.

CORBULO, GNAEUS DOMITIUS římský vojevůdce, řečník a spisovatel v 1. stol. n. l.

CORIOLY (lat. Corioli) město ležící jihovýchodně od Říma.

CORNELIOVÉ jeden z nejslavnějších římských rodů, který vydal řadu státníků, vojevůdců atp.

CORNUTUS, LUCIUS ANNAEUS římský filozof, stoik, v 1. stol. n. l.

CUBICULUM (lat.) ložnice.

CUNICULUS (lat.) pův. králík, odtud králičí nora, pak podzemní kobka; zde kobky pod cirkem, kde čekali odsouzenci na svůj “výstup” v aréně. (Smrt v aréně, ať už v gladiátorských zápasech, nebo v nerovném boji s divokými šelmami, byla v Římě běžně a odedávna používaným trestem, hlavně u cizinců.)

CUMY město poblíž Neapole.

DAIDALOS A IKAROS podle pověsti první letci světa; Daidalos, chtěje uprchnout z Řecka, kde ho i s jeho synem Ikarem věznil král Minos, sestrojil dva páry křídel, na nichž se oba vydali na vzdušnou pouť domů. Daidalos sice šťastně doletěl na Sicílii, ale Ikaros se v letu příliš přiblížil slunci, takže vosk, jímž byla křídla slepena, se roztavil a Ikaros se zřítil do moře, jež bylo prý po něm nazváno Ikarské.

DANAÉ dcera Akrisiova, jemuž bylo věštěno, že jej zavraždí syn jeho dcery. Akrisios dal tedy Danaé zavřít do podzemní jeskyně. Zeus se však proměnil ve zlatý déšť, vnikl v této podobě k Danaé do jeskyně a zplodil s ní syna Persea, který později skutečně Akrisia zavraždil.

DANAIDY souhrnný název pro padesát dcer Danaových (Danaos byl jakýsi praotec Řeků), které zavraždily své manžely a byly proto odsouzeny k věčnému nabírání vody do děravých sudů v podsvětí.

DEMÉTER Diova sestra, původně Matka Země, bohyně úrody; později ztotožněna s římskou bohyní Ceres.

DEMIURGOS (řec.) nejvyšší úředník v některých řeckých obcích; zde ve významu “vládce světa”.

DEMOKRITOS (asi 460 – 370 př. n. l.) veliký starořecký materialistický filozof; hlásal jako první, že se hmota skládá z nepatrných částeček, atomů (atómos znamená řecky nedělitelný). Byl znám také tím, že se vysmíval lidské hlouposti; říká se mu proto smějící se filozof.

DEUKALION Podle staré řecké báje se jednou Zeus rozhněval na hříšné lidstvo a seslal na svět potopu. Zachránil se jen Deukalion, syn Prométheův, a jeho manželka Pyrrha. Když vody opadly, prosil Deukalion Dia, aby lidské pokolení opět obnovil. V delfské věštírně dostal záhadný pokyn, aby za sebe házel kosti velké roditelky. Po dlouhém přemýšlení přišel Deukalion na to, že tím jsou míněny kameny. Zařídil se tedy podle věštby a z kamenů, které za sebe hodil sám, vznikli muži, z kamenů, které házela Pyrrha, vznikly ženy. Krásně vypravuje tuto báj básník Ovidius ve svých Proměnách.

DEUKALIONOVY DĚTI lidé, lidstvo.

DIALEKTIKA (z řec.) zde v původním významu: umění dopídit se pravdy odhalováním rozporů v úsudcích odpůrce a překonáním těchto rozporů. V dialektice vynikal hlavně Sokrates, starořecký filozof, který žil v letech 469 – 399 př. n. l.

DIANA původně staroitalská bohyně světla a života, později ztotožněna s řeckou Artemidou, sestrou Apollónovou, bohyní měsíce a lovu. V Efesu na západním pobřeží Malé Asie byl proslulý Dianin chrám, proto měla Diana přídomek EFESKÁ.

DIANINO POSVÁTNÉ PEPLUM (peplum, lat. roucho) narážka na starý obřad, konaný původně k poctě řecké bohyně Athény; obřad záležel v tom, že každého čtvrtého roku nosili Athéňané do Athénina chrámu skvostně vyšívané roucho (řec. peplos), které mělo městu zajistit další přízeň jeho božské patronky. Tento zvyk se později přenesl i na jiné bohyně, a tedy i na římskou Dianu.

DIATRIBA (řec.) diskuse, polemika.

DIOGENES Z APOLLÓNIE (5. stol. př. n. l.) starořecký filozof, hlásající, že podstatou všeho je vzduch.

DIOGENES ZE SINOPE (asi 404 – 323 př. n. l.) filozof, kynik, který bydlil v pouhém sudu.

DIOKLECIÁN (celým jménem Gaius Aurelius Valerius Diocletianus) římský císař v letech 385 – 305 n. l.

DIOSKUROVÉ viz Kastor a Pollux.

DIÓTA (řec.) dvojuchá nádoba, amfora.

DIRKÉ podle pověsti manželka thébského krále Lyka; protože nesnesitelně týrala svou příbuznou Antiopu, přivázali ji Antiopini synové k divokému býku, který ji usmýkal k smrti.

DISPENSATOR (lat.) správce pokladny, účetní.

DIVA (lat.) božská.

DOMINA (lat.) paní (vznešená, důstojná; vládkyně).

DOMITIINY A AGRIPPININY ZAHRADY rozsáhlé sady mezi Tiberem a Vatikánem.

DOMITIOVSKÉ TENKÉ NOHY byly rodovým tělesným znakem Domitiů, z nichž pocházel i Nero.

DOMITIUS AFER římský politik z 1. stol. n. l., slavný řečník.

DOMUS AUREA (lat.) zlatý dům; velkolepá stavba, která měla nahradit požárem zničený palác na Palatinu. Nero však svůj plán stačil uskutečnit jen zčásti.

DOMUS TRANSITORIA (lat.) “průchodní dům”; tak se nazýval přepychový a rozsáhlý spojovací trakt, který spojoval Palatin s Esquilinem.

DÓRSKÉ NÁŘEČÍ řecké nářečí, jímž mluvili Dórové, jeden z hlavních řeckých kmenů, sídlící převážně v jižním Řecku.

“…DOSUD NIKDY JSEM TAKOVÉHO ČLOVĚKA NEZŘEL…” citát z Homérovy Odysseje v překladu Otmara Vaňorného.

DRUSUS CAESAR jediný syn císaře Tiberia.

DRUSUS, NERO CLAUDIUS (38 př. n. l. – 9. n. l.) bratr císaře Tiberia, římský vojevůdce, který potlačil povstání legii v Panonii (mezi Dunajem a Sávou). Na paměť jeho vítězství v Germánii dal mu císař Tiberius postavit DRUSŮV VÍTĚZNÝ OBLOUK.

DUŠE ROZUMOVÁ starořecký filozof Platón (427 – 347 př. n. l.) dělí lidskou duši na několik částí (vášnivou, rozumovou, chtíč atd.), z nichž jedině rozumová je nesmrtelná. Duši “nižší” mají podle Platóna i rostliny, živočichové a otroci.

EFEBIE (z řec. ephebion) ústav pro tělesnou výchovu jinochů.

EHEU! (lat.) citoslovce: Och! Běda!

EKLOGA (řec.) idylická báseň o pastýřském životě.

ELYSIJSKÁ POLE (z řec. Elysion) sídlo blažených v podsvětí.

EMAUZY město západně od Jeruzaléma.

EMPORIUM (lat.) tržnice; zde hlavní římská tržnice, na břehu Tiberu jižně od Aventinu.

EMPYREJSKÝ z řec. empyreon, tj. nejvyšší vrstva nebeská, ještě nad hvězdami, kde podle antických názorů vládne neustálý a ničím netlumený jas; ráj.

EPEIROS kraj u západ. pobřeží severního Řecka a dnešní Albánie.

EPIDAUROS město v Argolidě na Peloponesu (dnešní Pidoro), kde bývala Asklepiova svatyně.

EPIKTETOS jeden z nejvýraznějších představitelů římského stoicismu (1. stol. n. l.), protestující proti otrokářskému řádu.

EPIKUREJCI přívrženci filozofické školy, kterou založil jeden z největších starořeckých filozofů Epikuros (asi 342 – 270 př. n. l.). Epikuros byl pokračovatelem materialistické větve antické filozofie. Materiální svět je mu jedinou a prvotní realitou. Vše se skládá z atomů. Cílem filozofie je štěstí člověka.

EPILATOR (lat.) otrok, odborník na zbavování těla chloupků. Římané si je vytrhávali.

EPILICHNION (řec.) skřínka.

EPILIMMA (řec.) nádobka s voňavkou.

EPINIKION (řec.) píseň oslavující vítězství.

EREBOS (řec.) pův. tma, temnota; pak podsvětí a jeho bůh.

ERGASTULUM (lat.) robotárna; obyčejně venkovský statek, kde museli provinilí otroci pracovat za nelidských podmínek.

ERGO (lat.) tedy, tudíž.

EROS (řec.) bůh lásky (u Římanů Amor, Cupido).

ERÍNYE řecký název pro Fúrie.

ESQUILINSKÁ BRÁNA (stará) byla v původních hradbách ze 4. stol. př. n. l. na východním svahu Esquilinu.

ESQUILINSKÁ ČTVRŤ chudá čtvrť na úpatí Esquilinu.

ESQUILINUS jeden z římských pahorků (viz Palatin).

EUANDROS podle pověsti syn Hermův, který přišel do Itálie a usadil se na Palatinu.

EUBOIA veliký ostrov táhnoucí se těsně podél východního pobřeží středního Řecka.

EUFRAT řeka protékající dnešním Tureckem a Irákem a ústící do Perského zálivu: od Eufratu až k Británii sahal přibližně tehdejší Římanův známý svět.

EVOE! volání bakchantek.

EXTRA HUMANUM GAUDIUM (lat.) s neobyčejnou radostí.

FABRICIUS VEIENTO udavač za vlády Neronovy.

FALERNSKÉ VÍNO jedno z nejvzácnějších tehdejších vín, rodící se na tzv. falernské pláni, severozápadně od Neapole.

FAMILIA (lat.) domácnost, dům, rodina v nejširším smyslu slova, tj. veškerá čeleď, otroci, propuštěnci atd.

FATUM (lat.) osud.

FAUCES (lat; množ. čís. od “faux”) pův. jícen, chřtán; zde úzké chodby spojující jednotlivé části římského domu a ústící v atriu.

FAUN pův. starořímský bůh (Faunus), ochránce polí a stád. Později vznikla představa, že faunů je větší počet, a lidé si jejich podobu ztotožnili se satyry, lesními polobohy z řecké mytologie, majícími podobu kozla. Faunové obcovali s nymfami, bohyněmi připomínajícími víly ze slovanské mytologie.

FLAMINOVÉ (lat.) kněží, obětníci.

FLAVA COMA (lat.) dosl. plavý vlas, pak nevěstka; římské nevěstky si totiž posypávaly vlasy světlým pudrem nebo si je odbarvovaly.

FLAVIŮV AMFITEÁTR jedna z nejskvělejších budov starého Říma (nynější Colosseum), kterou postavil až v letech 67 až 68 n. l. císař Titus Flavius Vespasianus (východně od Palatinu).

FLORA staroitalská bohyně květů; její chrám stával v Římě nedaleko Velkého cirku (Circus Maximus); k její poctě se od 28. dubna do 1. května slavívaly tzv. Floralie, jimiž se oslavoval příchod jara.

FOIBOS přídomek Apollónův (viz tam).

FORMINX (řec.) prastarý řecký strunný nástroj, podobný kytaře.

FORTUNA bohyně štěstí, Štěstěna; byla sice jen jedna, ale mívala různé přídomky, např. Fortuna Bona ( = Dobrá), Fortuna Stata ( = Stálá) atp., proto se o ní někdy mluvilo v množném čísle.

FORUM (lat.) náměstí; největší římské náměstí FORUM ROMANUM bylo často zkráceně nazýváno pouze FORUM.

FORUM BOARIUM (lat.) Dobytčí trh; náměstí ležící mezi Tiberem a Palatinem.

FORUM PISTORIUM (lat.) Pekařské náměstí.

FORUM ROMANUM (lat.) (viz FORUM).

FOSSOR (lat.) kopáč na poli nebo na vinici.

FREGELLY (lat. Fregellae) město ležící jihovýchodně od Říma; nyní Ceprano.

FRIGIDARIUM (lat.) místnost v lázních pro studenou koupel (viz thermy).

FRYGIE krajina v Malé Asii (v dnešním Turecku, jižně od Marmarského moře).

FÚRIE (lat; řec. Erínye) bohyně kletby a pomsty, zosobněné výčitky svědomí, které strašnými vnitřními mukami trestají každého, kdo se dopustil zločinu.

GALBA, SERVIUS SULPICIUS (5 – 69 n. l.) římský císař po Neronovi.

GALERA (it.) velká loď poháněná vesly i větrem.

GALIE souhrnný název pro nynější severní Itálii, Francii, Švýcarsko a Belgii. GALIE NARBONSKÁ část dnešní Francie kolem Lyonského zálivu (město Narbonne).

GALILEA krajina v severní Palestině, kolem jezera Tiberiadského.

GALLOS (lat.) 4. pád množ. čís. od GALLUS = kohout; totéž slovo, psáno s velkým začátečním písmenem, znamená však také příslušníka galských kmenů, Gala. Ve větě “Tak dlouho zpíval…” v epilogu knihy jde tedy o slovní hříčku.

GALOVÉ (lat. Galii, množ. čís. od Gallus) příslušníci galských kmenů, obyvatelé Galie; GALOVÉ (s malým “g”) – gladiátoři s galskou výzbrojí, která sestávala z menšího štítu a dlouhého meče.

GEMA (lat.) polodrahokam nebo drahokam s negativním nebo vypouklým reliéfem.

GÉNIUS (z lat.) duch, nebo také bůh (génius smrti, spánku).

GERMANICUS, GAIUS IULIUS CAESAR (15 př. n. l. – 19 n. l.) vynikající římský vojevůdce, který získal přídomek Germanicus za svá vítězství v Germánii. Císař Tiberius mu postavil vítězný oblouk.

GOLGATA pahorek u Jeruzaléma, kde byl ukřižován Kristus.

GORGIAS (kolem 483 – 375 př. n. l.) starořecký filozof, jeden z tzv. sofistů, kteří byli mistry ve slovíčkaření a v tvoření podivných myšlenkových hříček.

GRAECULUS (lat.) ironická, pohrdavá zdrobnělina od Graecus = Řek. Graeculi tedy – Řečíčkové.

GRYF (z řec.) bájný pták se lvím tělem, orlími křídly a koňskýma ušima.

HABET! (lat.) dostal! Výkřik, jímž reagovali diváci v cirku na zásah při zápasech gladiátorů.

HÁDES (řec; lat. PLUTO) bratr Diův, bůh a vládce podsvětí, kam přicházejí duše zemřelých; přeneseně pak podsvětí vůbec.

HAMADRYÁDY (také DRYÁDY, řec.) nymfy (víly) žijící ve stromech HAMMÓN (také Ammón) pův. egyptský bůh, ochránce Théb, který měl svou věštírnu v Libyjské poušti; u Římanů ztotožněn s Jupiterem.

HARENARIUM (lat; množ. čís. harenaria) viz arenarium.

HARMODIOS A ARISTOGEITÓN dva mladí Athéňané, kteří zabili athénského tyrana Hipparcha a jsou proto pokládáni za zakladatele athénské svobody a demokracie; verše, které si Petronius zpívá, jsou z písně, jež se na jejich počest zpívala před jídlem.

HEBRON staré město jižně od Jeruzaléma.

HEKATÉ antická bohyně podsvětí, zpodobněná v pozdějších dobách jako příšera s třemi hlavami a šesti rukama nebo se třemi těly; proto se jí říkalo TRIFORMIS – Třítvará. Hekaté byla také bohyni měsíce a kouzel.

HEKATOMBA (řec.) slavnostní, veřejná oběť bohům, při níž se obětovalo sto (řec. hekaton) volů.

HEKUBA (řec. Hekabé) manželka trojského krále Priama; po pádu Tróje připadla jako kořist Odysseovi.

HELENINI BOŽŠTÍ BRATŘI Kastor a Pollux.

HÉLIOS (řec.) bůh slunce, krásný, mohutný, bujarý, s jiskrnými zraky. Každý den vyjíždí na zlatém voze na pouť oblohou.

HELLÉNSKÝ ŽIVOT zde život zasvěcený umění a poezii.

HELVETIA dnešní Švýcarsko.

HÉRA (řec), JUNO (lat.) sestra a zároveň manželka Diova, bohyně po Diovi nejmocnější; mimo jiné byla bohyní rodinného krbu.

HERAKLEA město v Bithynii na pobřeží Černého moře.

HERAKLEITOS Z EFESU (asi 540 – 480 př. n. l.) starořecký materialistický filozof, jeden z prvních, který si uvědomil, že vše je v neustálém pohybu a vývoji. Odtud právě jeho známá věta “panta rhei” – “všechno plyne”.

HERKULES (lat., řec. HÉRAKLÉS) syn Diův a Alkménin, legendární, polobožský hrdina, tzv. hérós (řec), který vynikal strašlivou silou. Když cítil, že se blíží konec jeho života, dal si postavit na hoře Oité (v jižní Thesálii v Řecku) hranici, na které chtěl ukončit svůj život; než jej však oheň stačil zachvátit, unesl jej Zeus za rachotu hromu na Olymp, kde ho učinil bohem.

HERKULOVY SLOUPY tak se říkalo nynějšímu Gibraltaru a Ceutě, dvěma proti sobě ležícím skalnatým mysům po obou stranách Gibraltarské úžiny.

HERMES (řec, lat. MERKUR) syn Diův; jeho vlastností je důmyslnost až lstivost a pohyblivost; proto vykonává funkci posla bohů. Na svou pěst pomáhá často lidem (i proti jiným bohům); je ochráncem stád, strážcem lidského blahobytu, patronem vynálezů, bohem obchodu a zlodějů, průvodcem pocestných i duší putujících po smrti do podsvětí.

HESPERIDKY nymfy, dcery bohyně Noci; sídlí ve věčné tmě na západě a střeží na rajském ostrově v Okeánu, kam nikdy nikdo nepronikne, zlatá jablka.

HEU ME MISERUM! (lat.) Běda mně ubohému!

HEURÉKA! (řec.) Našel jsem!

HIBERNIA (lat.) dosl. zimní, studená země; dnešní Irsko.

HIC ABDERA (lat.) dosl. zde je Abdera (tj. řecké město, jehož obyvatelé byli pokládáni za hlupáky – asi jako náš Kocourkov). Zde ve významu: Vidíte tu Abderu! Vidíte ho, hlupáka!

HIPPODROM (řec.) jízdárna, místo, kde se konaly oblíbené vozataj ské závody; časem se vytvořily čtyři dostihové kluby, nazývající se podle svých klubových barev: bílí, červení, modří a zelení. Obecenstvo dostihů se dělilo podle toho, s kterým klubem sympatizovalo. Později se z klubů a jejich přívrženců staly dokonce politické strany.

HISPANIA dnešní Španělsko.

HISTRIO (lat.) herec, komediant, mim.

HOMÉROVY PÍSNĚ míněny dva veliké Homérovy eposy Ilias a Odysseia.

HORATIUS (Quintus Horatius Flaccus, 65 – 8 př. n. l.) veliký římský básník.

HOSANNA! (hebr.) náboženské zvolání z biblických žalmů: sláva!

HRY A CHLÉB (častěji: chléb a hry, lat. panem et circenses) heslo římské chudiny; dožadovala se jím na císařích obživy a zábavy.

HYPERBOREJSKÉ ZEMĚ (z řec. hyperboreos = severní) krajiny na nejzazším tehdy známém severu.

HYPOCAUSTUM (z řec. hypokauston) potní síň, parní lázeň.

HYPOGAION (řec.) podzemní pohřebiště, obyčejně v bývalých dolech nebo lomech dále uměle rozšířených; jiný název, latinský, je catacumbae (katakomby).

CHARITKY bohyně půvabu, krásy a veselí; původně byly tři: Aglaia (Skvělá), Eufrosyné (Dobromyslná) a Thalia (Kvetoucí).

CHARÓN podle řecké mytologie stařec převážející duše zemřelých přes řeku Acheron, která tvoří hranici podsvětí.

CHATTOVÉ germánský kmen sídlící v dnešním Hessensku a Durynsku.

CHRÁM JOVA KAPITOLSKÉHO nejskvělejší chrám v Římě; stál na vrchu Kapitolu.

CHRÉSTOS (řec.) Kristus ( = pomazaný). (Viz také pozn. RYBA.)

CHRISTUS REGNAT (lat.) Kristus kraluje, vládne; počátek staré křesťanské písně.

IANICULUS jeden z římských pahorků (viz Palatin).

IANITOR (lat.) vrátný; tuto funkci vykonával otrok, připoutaný obyčejně k bráně řetězy.

IBEROVÉ národ sídlící nad řekou Iberem (nyní Ebro) v Hispanii (nynější španělsko).

IDA pohoří v Malé Asii nedaleko Tróje (nyní Kaz Dag).

IDUMSKÝ podle Idumeie, krajiny v Palestině, která byla známá chovem čistokrevných koní.

ILION jiný název pro Tróju.

IMAGINARIUS (lat.) nosič obrazů, zástav, vojenských a jiných symbolů.

IMPLUVIUM (lat.) nádrž v podlaze atria.

INKUBACE (lat. incubatio) obřad, který spočíval v tom, že kněží spali celou noc v chrámě, očekávajíce věštecké sny.

INNOXIA CORPORA (lat.) nevinná těla, nevinně zabití lidé.

INSPECTOR (lat.) dozorce, správce.

INSULA (lat.) dům (rodinný, většinou o samotě stojící a obklopený zahradou).

IÓ milenka Diova, který ji zahalil do oblaku, aby ji skryl před zraky své žárlivé manželky Héry.

IÓNSKÉ ZÁVITY tzv. iónský sloup (podle Iónie, krajiny v Řecku) bývá zakončen hlavicemi, jejichž okraje jsou stočeny na způsob beraních rohů; naproti tomu DÓRSKÝ SLOUP (opět podle krajiny v Řecku) je zakončen obyčejnými kvádry.

IOVI OPTIMO MAXIMO (lat.) Nejlepšímu Největšímu Jupiterovi.

IRIS staroegyptská bohyně duhy.

ISIS staroegyptská bohyně měsíce.

ITALŠTÍ DOBROVOLNÍCI císař Augustus zprostil vojenské povinnosti obyvatele Itálie (tj. nikoli přímé římské občany); sloužívali proto jako dobrovolníci.

JAZYGOVÉ kmen sídlící u dolního Dunaje.

JE UŽ VÍCE STÍNEM NEŽ ČLOVĚKEM Řekové a Římané si představovali duše zemřelých v podsvětí jako stíny.

JOVIŠ viz ZEUS.

JOVIŠ HAMMÓNSKÝ Jupiter ztotožněný se staroegyptským Hammónem.

JOVIŠ KAPITOLSKÝ roz. Jupiter uctívaný v chrámu Jova Kapitolského.

JUDEA jižní část Palestiny.

JULIUS CAESAR (Gaius Iulius Caesar, 100 – 44 př. n. l.) veliký římský vojevůdce, státník a spisovatel; když r. 47 porazil u Zely v Malé Asii vojska krále Farnaka, poslal o tom do Říma tuto stručnou zprávu: “Veni, vidi, vici.” (Přišel jsem, uviděl jsem, zvítězil jsem.)

JUNO viz HÉRA.

JUPITER (Joviš, řec. Zeus) nejvyšší antický bůh, otec bohů, pán světa, vládce hromů a blesků, ochránce všeho řádu (viz také ZEUS).

JUPITER LIBERATOR (lat.) Jupiter Osvoboditel.

JUPITER SALVATOR (lat.) Jupiter Zachránce.

JUPITER STATOR (lat.) Jupiter Zastavitel. Podle báje zastavil prý Římany na útěku před dorážejícími Sabiny, původními obyvateli okolí Říma a podmaněnými ve 3. stol. př. n. l. Římany.

KAKUS bájný obr, syn boha zhoubného ohně Vulcana; jednou ukradl Herkulovi stádo a Herkules ho za to zabil.

KALEDONSKÝ z Kaledonie, nynějšího Skotska.

KAMEJ (z hebr. kamaa) drahokam nebo polodrahokam ze dvou nebo více různobarevných vrstev (např. achát) s vypuklým reliéfem v první vrstvě.

KANTHAROS, KANTHAR (řec.) konvice s dvěma dlouhými obloukovitými uchy; nalévalo se z ní víno do menších pohárů.

KAPITOL jeden z římských pahorků (viz PALATIN).

KAPITOLSKÉ HUSY Když r. 390 př. n. l. porazili Galové na svém postupu do Itálie římskou armádu a dobyli Říma, téměř úplně opuštěného obyvatelstvem, utekla se malá skupinka římské mládeže na nedostupný hrad na Kapitolu. Pokusy Galů dobýt hrad útokem ztroskotaly. Chtěli tedy hrad ztéci lstí v noci. Postupovali prý tak tiše, že je nikdo neslyšel. Avšak sotva se první Gal objevil nahoře, začaly pronikavě kejhat husy, chované na Kapitolu k poctě bohyně Junony. Římané se probudili a shodili celý galský oddíl do propasti. Tak prý “husy zachránily Kapitol”.

KARINY viz CARINAE.

KARTÁGO veliké a bohaté obchodní město v severní Africe, dlouho mocný soupeř římské republiky.

KASTOR A POLLUX (KASTOR A POLYDEUKES, tzv. DIOSKUROVÉ) synové Diovi, a tedy bratři Helény, kterou unesl Paris a rozpoutal tak trójskou válku. (Podle jiné pověsti synové spartského krále Menelaa.) Byli patrony gymnastických her a symbolem věrného přátelství.

KEFALLÉNSKÝ z ostrova Kefallénie u západního pobřeží Řecka.

KERBEROS podle mytologie Řeků a Římanů obrovský trojhlavý pes, který hlídá vchod do podsvětí.

KILLA A CHRYSÉ města v Lykii (na jihozápadním pobřeží Malé Asie) s velmi rozvinutým kultem Apollónovým.

KIMMERSKÉ KRAJE viz CIMMEROVÉ.

KIRKÉ mytologická čarodějnice na ostrově Aiaié, známá hlavně z Homérovy Odysseje (proměnila Odysseovy druhy ve vepře).

KLAZOMENY (řec. Klazomenai) město v Malé Asii (nedaleko dnešní Smyrny neboli Izmiru v Turecku).

KLIENT (z lat.) svěřenec, chráněnec; byli to Římané sice svobodní, ne však se všemi právy, kteří se dávali v ochranu bohatých římských patriciů. Povinností klientů bylo každé ráno přijít a pozdravit svého ochránce čili patrona.

KLIÓ jedna z devíti Múz, zvaná také Kleió.

KOHORTA (lat. cohors) vojenská jednotka; viz MANIPULUS.

KOLCHIS (Kolchida) země na jihovýchodním pobřeží Černého moře.

KOLOS (řec. kolossos) obrovská, 34 m vysoká bronzová socha boha Hélia na ostrově Rhodu; byl to jeden ze sedmi starověkých “divů světa”.

KOLOVÝ MOST (lat. Pons Sublicius) dřevěný most západně od Palatinu.

KONCHA (řec.) lastura, škeble.

KORINT tehdy významné obchodní město v Řecku, na severu Peloponésu.

KORONIS jméno nymfy.

KORYBANTOVÉ (z řec.) kněží bohyně Kybely.

KÓS ostrov v souostroví Sporad, u jihozáp. pobřeží dnešního Turecka.

KRÁLOVSTVÍ STÍNŮ podsvětí, v němž přebývají duše mrtvých v podobě stínů.

KRATÉR (řec.) pův. měsidlo, v němž se míchalo víno s vodou, jak je byli Řekové a Římané zvyklí pít; pak nádoba na víno vůbec.

KRONOS nejmocnější z Titanů, tj. z bohů, kteří vládli světu před Diem (viz také Titani). Kronos v obavě, aby ho některé z jeho dětí nezbavilo vlády, všechny je hned po narození spolykal; jen Zeus se zachránil a skutečně jej o trůn připravil.

KRYPTOPORTIK (z řec.) podloubí, kolonáda.

KVÁDOVÉ germánský kmen sídlící na dnešní Moravě.

KVADRIGA (lat. quadrigae) čtyřspřeží; závodní čtyřspřežný vůz.

KYBELÉ pův. frýžská bohyně rolnictví a vinařství, později uctívaná i v Římě. Hlavním střediskem kultu bohyně Kybely bylo město Pessinus (2. pád Pessinuntu) v Galatii v Malé Asii; proto KYBELÉ PESSINUNTSKÁ.

KYKLOPOVÉ bájní obři s jediným okem uprostřed čela, známi hlavně z Homérovy Odysseje.

KYMBALON (řec.) bicí hudební nástroj podoby dvou dutých polokoulí, jimiž hudebník tloukl o sebe.

KYNIK (z řec. kynikos = psí) přívrženec starořecké filozofické školy, kterou založil v Athénách ve 4. stol. př. n. l. Antisthenes. Za základ štěstí pokládali kynikové co největší nezávislost na vnějších podmínkách života, omezování svých potřeb a návrat k přírodnímu stavu. Uskutečňujíce tento program, žili primitivním, někdy skutečně “psím” životem. Nejznámější kynik byl Diogenes ze Sinope (asi 404 – 323 př. n. l.), který bydlil v pouhém sudu.

KYPERSKÉ DOLY na ostrově Kypru bývaly bohaté doly na měď.

KYPRIDIN PÁS Afrodita (neboli Venuše, také Kypris) nosila prý ozdobný kožený pás, v němž, jak říká Homér v Iliadě, “…jsou všemožná vábidla skryta, která přelstí i moudrých rozvahu lidí”. (Překlad O. Vaňorného.)

KYPRIS přezdívka bohyně Afrodity (řec.) neboli Venuše (řím.); podle pověsti se totiž tato nejkrásnější bohyně, která se stala symbolem lásky a krásy, zrodila z mořské pěny právě na ostrově Kypru.

LACERNA (lat.) plášť podoby obdélníku, zapínaný na prsou přezkou.

LACONICUM oddělení v lázních, thermách.

LAKEDAIMOŇANÉ (řec. Lakedaimonioi) obyvatelé města i státu Sparty (Lakedaimónu) ve starém Řecku. Od ostatních Řeků se lišili drsností a strohostí (spartánská výchova!

LAMPADARII (lat.) nosiči pochodní.

LAMPREDA minoha, larva mihule.

LANISTA (lat.) šermířský mistr.

LANUVIUM městečko jihovýchodně od Říma se slavným chrámem bohyně Junony.

LARARIUM viz LÁROVÉ.

LÁROVÉ (z lat.) domácí bůžkové, patroni domu, jejichž sošky a obrazy stály ve zvláštním výklenku, LARARIU.

LATINSKÁ SILNICE vybíhala z jižního obvodu Říma.

LAURENTUM pobřežní město jižně od Říma, na cestě do Antia.

LAVINIJSKÁ SILNICE vybíhala z jižního obvodu Říma.

LECTISTERNIA (lat.) hostina bohů; obřad, který byl zaveden r. 339 př. n. l.: sošky jednotlivých bohů se položily na podušky a lehátka a předložena jim jídla; tento obřad měl usmířit bohy.

LECTOR (lat.) otrok, jehož úkolem bylo předčítat svému pánovi knihy, dopisy atp.

LÉDA manželka spartského krále Tyndarea, která podle staré řecké báje, oplodněna Diem proměněným v labuť, snesla dvě vejce; z jednoho se narodila Helena trojská a z druhého Kastor a Pollux.

LEGIE největší vojenská jednotka; viz MANIPULUS.

LEKTIKA (lat. lectica) krytá nosítka, jichž se v Římě užívalo k přepravě osob; nosívali ji čtyři otroci.

LEMURALIA (lat.) oběti a bohoslužby na usmíření duší nebožtíků.

LÉTÓ matka Apollónova.

LIBETHRIDY jiný název pro Múzy (podle pohoří Libethrion nad Korintským zálivem v Řecku, kde byl chrám zasvěcený Apollónovi a Múzám).

LIBITINA staroitalská bohyně smrti; její malé svatyně bývaly na všech hřbitovech a pohřebištích.

LICINIUS STOLO (celým jménem Gaius Licinius Calvus Stolo) tribun lidu r. 376 př. n. l., autor nového agrárního zákona, který značně ulehčil lidu.

LIGURIE krajina mezi horním Pádem a mořským pobřežím; hlavní město Genua (nyní Janov).

LIKTOŘI (lat. lictores) otroci, kteří nosili před svým pánem tzv. fasces, svazky prutů se sekerou uprostřed; byl to odznak hodnosti některých vysokých úředníků. (Od slova fascis pochází slovo fašismus; italští fašisté měli totiž ve svém znaku právě ony svazky prutů se sekerami.)

LOCUSTA pověstná travička v Neronových službách.

LOGOS (řec.) pův. slovo; u řeckých filozofů pak znamená nejvyšší “Myšlenku”, Rozum světa, který světu vládne a řídí jej; pak pojem pro jediného boha vůbec; srovnej také: “Na počátku bylo Slovo…” z evangelia sv. Jana.

LOTOFAGOVÉ podle pověsti obyvatelé jednoho ostrova v Malé Syrtě, kteří pojídali ovoce lotosu; to bylo prý tak chutné, že kdo je jednou ochutnal, zapomněl pro ně na všechno a nechtěl už ze země Lotofagů odejít.

LOUTNA DELTA loutna tvaru řec. písmene D, delta, tj. trojúhelníkového.

LYGOVÉ podle římského historika Tacita (1. stol. n. l.) germánský kmen, sídlící mezi horní Vislou a Odrou.

LYSIPPOS slavný řecký sochař ve 4. stol. př. n. l.

LUCANUS, MARCUS ANNAEUS (39 – 65 n. l.) římský básník; z jeho dosti rozsáhlého díla se nám zachovala jen jeho Pharsalia, historický epos o válce mezi G. Iuliem Caesarem a Pompeiem. Zúčastnil se Pisonova spiknutí proti Neronovi a r. 56, když bylo spiknutí odhaleno, přinutil jej Nero, aby si vzal život.

LUCIFER (lat.) dosl. světlonoš; zosobněná jitřenka, která ohlašuje příchod slunce.

LUCINA přídomek bohyně Junony, jakožto patronky porodů; chrám Junony Luciny stál na Esquilinu severně od Liviina portiku.

LUCRETIA (Lukrecie) podle staré římské pověsti choť zámožného Římana, která, znásilněna synem krále Tarquinia, sama se probodla.

LUCRETIUS (Titus Lucretius Carus) vynikající římský básník (asi 98 – 55 př. n. l.), autor filozofické básně De rerum natura (O podstatě věcí), v níž vykládá Epikurovo materialistické učení o přírodě.

LUCULLOVY ZAHRADY prostíraly se na jižních svazích pahorku Pincius.

LUCULLUS, LUCIUS LICINIUS (109 – 57 př. n. l.) římský vojevůdce, který proslul svým labužnictvím (lukulské hody); založil krásné sady a přinesl do Evropy z Východu třešně.

LUDUS (lat.) hra, hry.

LUDUS MATUTINUS (lat.) dosl. jitřní hry, tj. první zahajovací představení celého cyklu.

LUNA bohyně měsíce. Někdy bývala zaměňována s egyptskou bohyní měsíce Isidou, která podle pověsti ztratila svého manžela Osirida. (Tato záměna je vysvětlitelná tím, že do římského bájesloví pronikaly stále více báje jiných kultů a splývaly s ním.)

LUPANAR (lat.) nevěstinec.

MAECENAS, GAIUS CILNIUS bohatý Říman v 1. stol. př. n. l., štědrý podporovatel umění a literatury (v tomto smyslu jeho jméno zevšeobecnělo: mecenáš).

MACTE! (lat.) výkřik vyjadřující obdiv a pochvalu; výborně!

MAIA matka Hermova.

MAMERTINSKÉ VĚZENÍ rozsáhlé vězení, zčásti podzemní, které stálo na severozápadním okraji Fora Romana; bylo zřízeno z původní staré tvrze; nejspodnější část, kam vůbec nepronikalo slunce, se jmenovala Tullianum.

MANIPULUS (lat.) vojenská jednotka. Manipulus se skládal ze dvou SETNIN (CENTURIA). Tři manipuly tvořily 1 KOHORTU (COHORS), 10 kohort pak 1 LEGII (LEGIO). Počet mužů v legiích býval různý. Za Nerona asi 6000.

MARANATHA (aramej.) Pán náš.

MARKOMANI germánský kmen, usedlý napřed u řeky Mohanu, později v nynějších Čechách.

MARS římský bůh války a boje, jeden ze tří hlavních římských bohů, ochránců města Říma.

MARTOVO POLE (lat. campus Martius) rozsáhlá pláň na severozápadním okraji Říma na levém břehu řeky Tiberu, zasvěcená Martovi; konala se tam různá vojenská cvičení, dostihy a hry, sněmy atd.

MASINISSA jeden z numidských králů (na rozhraní 3. a 2. stol. př. n. l.).

MASTIGOFOR (lat.) dosl. nosič biče; mastigoforové byli cirkoví zřízenci, kteří měli za úkol bičem popohánět zápasníky proti sobě.

MATRICIDA (lat.) matkovrah.

MATRÓNA (lat.) paní, ale jen vznešená, důstojná, čistých mravů.

MĚDĚNOBRADÝ (lat. Ahenobarbus) přezdívka Neronova pro rezavou barvu jeho vousů, vůbec přezdívka častá v jeho rodě.

MEMFIS město v Egyptě, které trvá dodnes.

ME MISERUM! (lat.) já ubohý! Běda mně ubohému!

MEMNÓN podle Homéra syn Jitřenky, ethiopský král, který bojoval také před Trójou a padl tam ve velmi mladém věku; s jeho jménem byly později spojeny dvě obrovské sochy, kolosy, které postavil kolem r. 1500 př. n. l. egyptský král Amenofis III. (nebo také Amenhotep) nedaleko Théb; jedna z těchto soch vydávala prý při východu slunce podivné zvuky, o kterých se říkalo, že to Memnón pláče pro svůj mladý život.

MENSA (lat.) stůl.

MÉONSKÝ Méonové byl barbarský asijský kmen v Lydii na západním pobřeží Malé Asie.

MERKUR (Mercurius) římská obdoba řeckého boha Herma (viz HERMES); jakožto posel bohů byl zobrazován s malými křidélky u nohou (symbol rychlosti); cirkový zřízenec převlečený za Merkura měl mimo jiné za úkol kontrolovat, jsou-li dobití gladiátoři skutečně mrtvi.

MERKURŮV PRAMEN (lat. Aqua Mercurii) zřídlo na svahu pahorku Caelia nedaleko Kapenské brány (porta Capena); vodou z něho skrápěli kupci sebe a své zboží, aby je Merkur očistil od všeho podvodu.

MESEMBRIA nynější Nesebar v Bulharsku.

MIDAS podle pověsti frýžský král, jemuž dal bůh Dionysos (Bakchus) moc, že vše, čeho se dotkl, změnilo se ve zlato; později mu za trest, že se v hudebním souboji Apollóna a Pana postavil na stranu Panovu, narostly oslí uši.

MINA starořecká (attická) měnová jednotka = asi 1/2 kg stříbra.

MINERVA římská obdoba bohyně Athény (viz tam).

MINTURNY (lat. Minturnae) město severozápadně od Neapole, na tehdejší silnici z Neapole do Říma.

MIRMILLONOVÉ (lat.) gladiátoři těžkooděnci; jejich odznakem byla ryba na přilbě.

MISENSKÝ MYS jižně od Neapole (u města Misena); býval tam římský válečný přístav.

MITHRA perský bůh slunce, jehož uctívání proniklo do Říma.

MITHRIDATES EUPATOR (136 – 63 př. n. l.) pontský král (Pontos, země na pobřeží Černého moře), který vedl s Římany, rozšiřujícími své panství stále dále na východ, tři války. Římané ho pokládali za jednoho ze svých největších nepřátel.

MITRA (řec.) pův. stuha, z níž se tvořil jakýsi turban, později špičatá čepice se stužkami na uvázání pod bradou, odznak některých, zvl. východních kněží.

MOLOSSKÝ z krajiny Molossis ve středním Řecku.

MOPSOS slavný věštec v Argu (na Peloponesu).

MÓRA (lat.) primitivní hra, při níž musel spoluhráč okamžitě uhodnout, kolik prstů jeho protivník vystrčil ze zaťaté pěsti.

MUCIUS SCAEVOLA starořímský hrdina, který si dobrovolně upálil pravou ruku, když se mu r. 506 př. n. l. nepodařilo zabít etruského krále Porsennu, který obléhal Řím.

MURRHA (řec.) fluorit, vzácný minerál s barevnými opalizujícími skvrnami; dovážel se z Parthie a zhotovovaly se z něho drahocenné nádoby.

MUSONIUS RUFUS méně významný římský filozof v 1. stol. n. l.; učitel Epiktetův.

MÚZY pův. bohyně světového pořádku a ladu; později bohyně různých umění; bylo jich devět: Kalliopé (múza epiky a vědy), Euterpé (múza lyriky), Melpomené (múza tragédie), Thalia (múza komedie), Erató (múza básnictví milostného), Urania (múza hvězdářství), Polyhymnia (múza vážné a náboženské poezie), Kleió (múza historie), Terpsichoré (múza tance); vůdcem múz byl Apollón.

MYRÓN řecký sochař, kovolijec, z 5. stol. př. n. l.

MYRRHA zvlášť vonná pryskyřice z některých orientálních stromů.

NABLIUM (lat.) strunný nástroj podobný harfě.

NARCIS (řec. Narkissos) podle řecké mytologie hezký jinoch, jenž spatřiv svůj obraz ve vodě, zamiloval se do něj a byl pak proměněn v květinu stejného jména.

NARDOS (řec.) aromatická rostlina, rostoucí v Indii.

NAUMACHIA (řec.) dosl. lodní, námořní bitva; v Římě se tak nazývaly umělé nádrže, na nichž se lodní bitvy pořádaly sportovně; Augustova naumachia ležela na pravém břehu Tiberu pod Janikulem.

NAUSIKAA dcera krále Fajaků Alkinoa, která první spatřila Odyssea, když na své pouti ztroskotal na pobřeží ostrova Fajaků.

NAZARET městečko v Palestině (asi 100 km severně od Jeruzaléma), kam podle bible příslušel Kristus.

NEMORENSKÝ HÁJ u města Aricie (jihovýchodně od Říma); byl zasvěcen bohyni Dianě, jejíž svatyni hlídal kněz, tzv. král Nemorenského háje. Byl to vždy uprchlý otrok, jenž se tohoto úřadu a zároveň azylu musil zmocnit zabitím svého předchůdce.

NERO, CLAUDIUS CAESAR, LUCIUS DOMITIUS AHENOBARBUS římský císař, nar. r. 37 n. l., vládl od r. 54 do r. 68. V prvních letech vládl celkem ve shodě se senátem, jsa pod vlivem svého vychovatele, filozofa Seneky. Pak však nabyly vrchu jeho špatné vlastnosti, sebevědomí a krutost. R. 64 prý založil veliký požár Říma, aby mohl město znovu postavit. Vinu pak svalil na křesťany, které krutě pronásledoval.

NERONŮV CIRK (Circus Neronianus) stál na východním úpatí Vatikánu.

NEROPOLIS (řec.) dosl. Neronovo město.

NERVA, MARCUS COCCEIUS římský konsul a v letech 96 až 98 n. l. císař.

NESSOS podle staré báje kentaur (půl člověk a půl kůň), jehož zabil Hérakles (Herkules); Nessovu zkrvavenou košili poslala pak Deianeira Héraklovi, domnívajíc se, že takto opět získá lásku svého chotě; košile měla však opačný účinek: když si ji Hérakles oblékl, ucítil strašné bolesti a zemřel.

NE SUTOR SUPRA CREPIDAM (lat.) odpovídá českému “ševče drž se svého kopyta”.

NIOBÉ podle pověsti dcera lydského krále Tantala, která porodila šest synů a šest dcer (podle Ovidia sedm); jednou se posmívala bohyni Latoně (řec. Létó), matce Apollónově a Artemidině, že má jen dvě děti. Apollón a Artemis jí za to usmrtili všechny její děti. Niobé žalem a hrůzou zkameněla a proměnila se ve skálu.

NOMENCLATOR (lat.) dosl. jmenovatel, vyvolavač jmen; otrok, který měl za úkol jmenovat a ohlašovat svému pánu lidi přicházející na návštěvu anebo potkávané na ulici.

NOMENTÁNSKÁ BRÁNA (lat. Porta Nomentana) byla na severovýchodním okraji Říma.

NON TE PETO, PISCEM PETO… QUID ME FUGIS GALLE? (lat.) Nechci tebe, rybu chci… Proč přede mnou prcháš, Gale?

NORICUM římská provincie mezi Dunajem, Drávou, Vídeňským lesem a Innem.

NUMA POMPILIUS druhý král římský (vládl 715 – 672 př. n. l.).

NUMICIOVA SILNICE vybíhala z jižního obvodu Říma.

NUMIDIE nynější Alžír.

OBOLOS (řec.) jednotka starořecké měny, šestina drachmy.

OBYVATELSTVO ŽIJÍCÍ NA STÁTNÍ ÚTRATY římské chudině poskytoval nejnutnější životní prostředky stát; císařové si tak kupovali její přízeň, protože chudina byla stále větší politickou silou.

OCELLE MI (lat.) můj miláčku.

OCTAVIA první Neronova manželka; byla uškrcena na přání pozdější druhé Neronovy ženy Poppaey Sabiny na ostrově Pandatarii v Tyrrhenském moři (r. 62 n. l.).

ODYSSEUS hrdina slavného Homérova eposu Odysseia, ithacký král, vynikající chytrostí, který při návratu z desetileté trójské války bloudil dlouho po světě a zažil řadu dobrodružství.

OECUS (lat.) “parádní pokoj” v římském domě.

OIDIPUS podle pověsti thébský král, který zabil svého otce – nevěda, že je to on – a oženil se se svou matkou, kterou také neznal. Byl za to krutě potrestán. Je to častý námět antických tragédií.

OITÉ hora v jižní Thesálii v Řecku (viz také HERKULES).

OLEOTHEKION oddělení v lázních (viz THERMY).

OLYMP (řec. Olympos) pohoří na hranicích Thesálie a Makedonie, na jehož nejvyšším vrcholu (2918 m) sídlil prý Zeus s ostatními bohy.

ORESTES bájný řecký hrdina, který zabil svou vlastní matku Klytaimnestru za to, že ona zase zavraždila jeho otce, svého prvního manžela Agamemnóna; byl za to dlouho pronásledován Fúriemi, až teprve bohyně Athéna jej od nich osvobodila.

ORFEUS bájný pěvec a hudebník, který svou hudbou i divokou zvěř dojímal a krotil; hudbou si také od bohů v podsvětí vyprosil navrácení své zemřelé manželky Eurydiky. Byl patronem hudby, zpěvu a poezie.

OSIRIS latinský a řecký název egyptského boha Usireva, manžela Isidina; (viz ISIS).

OSTIJSKÁ SILNICE vybíhala z jižního obvodu Říma a vedla do Ostie, přístavního města jihozápadně od Říma.

OSTIUM (lat.) předsíň před atriem.

OSTRIANUM bývalá pískoviště severovýchodně od Říma.

OTHO, MARCIUS SALVIUS první Poppaein manžel, pozdější římský císař.

OVIDIUS (Publius Ovidius Naso, 43 př. n. l. – 18 n. l.) velký římský básník. Jeho nejznámější díla jsou Metamorphoses (Proměny), Amores (Lásky), Ars amatoria (Umění milovati), Tristia (Žalozpěvy), které napsal ve vyhnanství v Tomách u Černého moře, aj.

PAFOS město na Kypru, kde stával slavný Afroditin chrám, obklopený posvátnými háji.

PAGUS IANICULENSIS (lat.) Janikulská čtvrť na pravém břehu Tiberu pod Janikulem.

PALATIN (Palatinum, Palatinus mons) jeden ze sedmi pahorků, na nichž byl postaven starý Řím. Pahorky se jmenovaly: Capitolium (Kapitol), Palatinum, Aventinus, Caelius, Esquilinus (Esquilin), Viminalis (Viminál) a Quirinalis (Quirinál). Později přibyl ještě Vaticanus (Vatikán) a Ianiculus (Janikul). Jménem Palatin se později označoval i císařský palác, který na tomto vrchu stál.

PALLAS propuštěný otrok, který zbohatl tak (vedl státní finance), že jej Nero r. 62 n. l. dal otrávit, aby se zmocnil jeho jmění.

PANEM ET CIRCENSES (lat.) chléb a hry; heslo římské chudiny, jímž se na císařích dožadovala obživy a zábavy.

PANOPÉ město ve středním Řecku, v kraji zvaném Fokis (Fokida).

PARCA bohyně narození, určující dítěti jeho životní osud; později, pod vlivem řeckého bájesloví, si Římané představovali, že Parky jsou tři (asi jako naše sudičky), a to Klothó, která začíná příst nit života, Lachesis, která nit přede dále, a konečně Atropos, která ji přestřihuje.

PARNAS (řec. Parnasos), hora ve Fokidě v Řecku, sídlo Apollónovo a múz.

PAROS ostrov v souostroví Kyklád (severně od Kréty), proslulý těžbou krásného bílého mramoru.

PARRICIDA (lat.) vrah nejbližších příbuzných.

PARTHOVÉ národ sídlící jižně od Kaspického moře; Římané vedli s Parthy několikrát války.

PASIFAÉ podle pověsti dcera boha slunce Hélia; zamilovala se prý do býka, s nímž pak zplodila pověstného Minotaura, obludu, která se usadila v labyrintu na ostrově Krétě a požadovala lidské oběti.

PASITHEA manželka boha spánku, později řazena k Charitkám.

PATRES (lat.) dosl. otcové, zde ve významu otcové města, státu, senátoři, společenská smetánka.

PATRICIUS (lat.) šlechtic, člen urozeného rodu; původně byli patriciové jedinými plnoprávnými římskými občany.

PAVEL Z TARSU sv. Pavel; Tarsos bylo město v Kilikii, krajině na území dnešního Turecka (asi sev. od Kypru).

PAX ROMANA (lat.) římský mír; systém světové bezpečnosti, spočívající na univerzální moci římského impéria.

PAX TECUM (lat.) pokoj s tebou.

PAX VOBISCUM (lat.) pokoj s vámi; staré křesťanské pozdravy.

PEDISEQUI (lat.) otroci mající za úkol vždy doprovázet svého pána a razit mu v davu cestu.

PENÁTI (lat. penates) bohové chránící domov a rodinu (a tedy v rozšířeném smyslu i národ).

PENELOPA Odysseova věrně čekající manželka.

PENTELIKON pohoří severovýchodně od Athén s mramorovými lomy.

PEPLUM (lat, z řec. peplos) svrchní ženský šat, obvykle bohatě vyšívaný.

PERACTUM EST (lat.) dokonáno, hotovo.

PERGAMSKÝ od Pergamon, druhý název Tróje.

PERIODONIKOS slavný starořecký sportovec, který zvítězil ve čtyřech po sobě následujících olympiádách.

PERIPATETIK (z řec. peripateó = chodím, procházím se) přívrženec Aristotelovy filozofie. Aristoteles, jeden z největších starořeckých filozofů (384 – 322 př. n. l.), učil totiž a přemýšlel procházeje se.

PERISTYL (z řec.) dvůr se sloupovím; druhá hlavní část římského domu.

PERLOVEC sklovitá vyvřelina (perlit), které si Římané cenili jako drahokamu.

PERSEFONA (Persefoné) viz PROSERPINA.

PERSIUS (Aulus Persius Flaccus) satirický básník (34 – 62 n. l.).

PERSKÝ KRÁLI zdvořilostní oslovení patřící zvlášť urozeným a bohatým lidem.

PETRUS latinská podoba jména Petr; v řečtině znamená “petra” skálu. Odtud rčení: “Ty jsi Petr, to je skála…”

PHOEBUS přídomek Apollónův.

PHOENIX (Fénix) bájný pták ohnivák starých Egypťanů; každých 500 let se prý sám spaloval a z vlastního popela se rodil znovu, opět v plné síle a mládí.

PIACULUM (lat.) očistná nebo smírná oběť, která měla udobřit rozhněvaného boha.

PILLEOLUS (lat.) plstěná čepička.

PINAKOTÉKA (řec.) obrazárna.

PINCIUS (nebo také Collis Hortorum = Pahorek zahrad) návrší lemující severní stranu Martova pole; na jeho svazích byly rozsáhlé zahrady.

PISCInA (lat.) rybník, vodní nádrž, i umělá.

PISO, GAIUS CALPURNIUS římský státník v 1. stol. n. l.; stál v čele senátorské opozice proti Neronovi; r. 65, po odhalení spiknutí, které připravoval, byl donucen k sebevraždě.

PLEBS (lat.) lid; chudina ve starém Římě.

PLINIUS (Gaius Plinius Secundus Maior) starověký polyhistor, zajímající se o všechny obory lidského vědění a umění. Jeho Historie přírody, z níž se zachovalo 37 knih, má i pro dnešní dobu značnou faktografickou hodnotu. Plinius zemřel r. 79 n. l. při výbuchu Vesuvu, když zkoumal jeho činnost.

PLUTO římský bůh podsvětí, ztotožněný s řeckým Hádem.

POMPEIUS (Gnaeus Pompeius Magnus) veliký římský vojevůdce a státník (106 – 48 př. n. l.); r. 67 dostal zvláštní pravomoci pro boj s piráty; postavil první kamenné divadlo v Římě (Theatrum Pompei – Pompeiovo divadlo) a na jižním svahu Pincia založil rozsáhlé zahrady.

POMPEJE město u Neapole, na úpatí Vesuvu, které bylo r. 79 n. l. zasypáno popelem bouřící sopky.

POMPONIUS (Lucius Pomponius Secundus) římský vojevůdce, státník a spisovatel tragédií v 1. stol. n. l.

PONTIFEX MAXIMUS (lat.) nejvyšší římský kněz, jemuž podléhali kněží všech jednotlivých bohů.

PONTIUS PILATUS císařský prokurátor v Judeji na počátku našeho letopočtu; podle bible soudce Kristův (Pilát Pontský).

PONTOS EUXEINOS dosl. Pohostinné moře; starořecký název dnešního Černého moře.

PORTA (lat.) brána.

PORTA APPIA Appiova brána, z níž vybíhala Appiova silnice.

PORTA CAELIMONTANA Caelijská brána; byla ve starých hradbách na pahorku Caelius.

PORTA CAPENA Kapenská brána na jižním obvodu původních římských hradeb, nazvaná podle města Capeny, kam vedla od brány silnice. Podle této brány dostala jméno i přilehlá čtvrť.

PORTA FLAMINIA (Brána flaminů, tj. kněží) byla v nejsevernějším výběžku nových římských hradeb; procházela jí Via Flaminia.

PORTA MUGIONIS Dobytčí brána, jíž se vstupovalo od severu do císařského paláce na Palatinu.

PORTA OSTIENSIS Ostijská brána na jižním okraji Říma, z níž vybíhala Ostijská silnice.

PORTA SALARIA Solná brána v severních hradbách Říma; ležela na Solné silnici (Via Salaria), po níž se dopravovala z Ostie sůl přes Řím dále na sever.

PORTA TRIGEMINA Trojitá brána v jihozápadní části původních římských hradeb (nedaleko Velkého cirku).

PORTICUS LIVIAE (lat.) Liviino sloupořadí na Esquilinu.

PORTIK (lat. porticus) loubí, kolonáda, sloupová síň.

PRAEFECTUS (lat.) praefekt, pův. představený vůbec, pak velitel praetoriánů, tj. císařské osobní stráže, která se postupně měnila v jakousi politickou policii.

PRAEFEKT MĚSTA představený města; obvykle senátor, který odpovídal za pořádek a bezpečnost ve městě a jemuž podléhaly městské stráže, tzv. vigilové.

PRAENESTE staré město východně od Říma (nyní Palestrina).

PRAETEXTA (lat.) tóga s nachovým lemováním, kterou nosili někteří úředníci, kněží, a hlavně děti ze vznešených rodů až do své dospělosti.

PRAETOR (lat.) volený úředník se soudcovskou mocí a zároveň jakýsi notář.

PRAETORIA (lat.) instituce praetoriánů, praetoriánské vojsko.

PRAETORIÁNI (z lat.) gardové oddíly určené k osobní ochraně císaře; postupně se měnily v jakousi politickou policii.

PRESBYTER (z řec.) starší obce, kněz.

PRANDIUM (lat.) druhá snídaně, přesnídávka.

PRAXITELES slavný řecký sochař ze 4. stol. př. n. l.

“PRO BOHA PROSÍM TĚ…” citováno podle překladu Homérovy Odysseje Otmara Vaňorného.

PROKONSUL (lat.) bývalý consul (nejvyšší státní úředník v Římě); stával se obyčejně správcem některé provincie.

PROKURATOR (lat.) správce, místodržitel.

PRODIKOS starořecký filozof, sofista, z 5. stol. př. n. l.

PRO CHRISTO (lat.) za Krista, pro Krista.

PROMÉTHEUS jeden z Titanů, tj. z bohů; podle starých řeckých bájí stvořil z hlíny lidi a později jim přinesl z Olympu oheň a stal se tak původcem lidské síly a vzdělanosti. Za trest jej pak Zeus připoutal ke skále a rozkázal, aby mu orel každý den vyklovával játra, která mu pak zase přes noc dorostla.

PRONUBA (lat.) starosvatka při římských svatbách.

PRO PUDOR! (lat.) jaká hanba!

PROPUŠTĚNEC otrok, jemuž dal jeho pán svobodu a jenž získal některá občanská práva, ne však všechna.

PROSERPINA (lat., řec. Persefoné) dcera Diova a Demétřina, manželka Plutonova (řec. Hádova) s nímž společně vládla v podsvětí.

PROTAGORAS (asi 485 – 410 př. n. l.) starořecký filozof, slavný sofista, ideový mluvčí řecké demokracie.

PROTEUS podle řecké mytologie jeden z mořských bohů, stařec obdařený věšteckým duchem; sídlí na ostrově Faru nedaleko ústí Nilu.

PSYCHÉ dosl. řecky “duše”; zde zosobněna duše, bohyně, milenka boha lásky Eróta.

PURPUROVÁ BARVA v Římě byla odznakem císařské moci.

PUTEOLY (lat. Puteoli) přímořské město nedaleko Neapole s obchodním přístavem a nádhernými letními sídly tehdejších římských boháčů (nyní Pozzuoli).

PUTICULUS (lat.) dosl. jáma, díra; zde podzemní kobka.

PYRRHICKÝ TANEC (řec. Pyrriché) starořecký válečný tanec, tančený ozbrojenými muži a znázorňující různé bojové úkony.

PYRRHÓN starořecký filozof, vrstevník Aristotelův (kolem 360 – 270 př. n. l.), zakladatel skepticismu; hlásal, že není možné, aby lidé cokoli poznali.

PYTHIJSKÝ přídomek Apollónův (podle Pythie, která věštila v Apollónově věštírně v Delfách).

QUIRINALIS jeden z římských pahorků; viz PALATIN.

QUIRIT Říman, římský občan;

Quiritové – původní, starý název římského kmene.

QUO VADIS, DOMINE? (lat.) Kam kráčíš, Pane?

RABBONI! (hebr.) učiteli! (rabbi = učitel; titul vysokých hebrejských kněží.)

RETIARII (lat.) síťovníci; gladiátoři vyzbrojení pouze kovovým nebo koženým plátem, který chránil levou paži a rameno, dýkou, trojzubou vidlicí a velikou sítí, do níž se snažili polapit svého protivníka, obyčejně s galskou nebo jinou těžkou výzbrojí.

RÉTOR (řec.) řečník.

RHODOS ostrov u jihozápadního pobřeží Malé Asie.

ROSTRA (lat.) menší řečnické tribuny na Forum Romanum; promluvit z nich měl právo kdokoli a kdykoli.

RUBRIA za Nerona hlavní vestálka, kněžka bohyně Vesty.

RYBA byla původním znamením prvních křesťanů. Ježíš Kristus, Boží Syn, Spasitel se totiž řekne řecky: Iesos Chréstos Theú Yios, Sóter. A slovo ICHTHYS, které vznikne z prvních písmen těchto slov, znamená v řečtině rybu.

RYTÍŘ (lat. eques = jezdec na koni) stavovská hodnost ve starém Římě.

ŘÍMŠTÍ ORLI stříbrný orel (lat. aquila) na žerdi byl jakousi zástavou římských legií; býval nesen vždy před pochodujícími vojsky.

SABINSKÉ VRCHY pahorkatina severně od Říma.

SAEPTA IULIA (lat.) Juliovo shromaždiště, sněm; tuto velikou budovu, která byla určena pro zasedání sněmů, začal stavět Gaius Iulius Caesar; byla však dokončena až po jeho smrti; stála mezi Kapitolem a Martovým polem.

SAGATIO (lat.) od sagum, což znamená vojenský plášť, který sloužil zároveň jako přikrývka.

SALLUSTIOVY ZAHRADY se prostíraly, jako ostatně téměř všechny římské sady, na jižních svazích vyvýšeniny Pincius.

SALVE (lat.) buď zdráv! Obvyklý pozdrav starých Římanů.

SAMBUKA (řec.) hudební nástroj podobný harfě.

SAMNITÉ tak byli nazýváni gladiátoři, kteří zápasili ozbrojeni samnitskými (tj. středoitalskými) zbraněmi: velkým štítem, dlouhým koženým rukávníkem, který chránil pravou paži, holení na levé noze, koženým pásem, přilbicí s hledím a hřebenem a krátkým mečem.

SANNIO (lat.) šašek.

SARMATSKÝ pocházející ze Sarmatské nížiny mezi Vislou a Volhou.

SARMENTICII (lat. od sarmentum = roští) roštím obložení.

SATIRIKON (řec; nebo také lat. Saturae) Satiry. Petroniovo nejvýznamnější dílo, jehož některé části se dochovaly. Satirikon líčí putování dvou mladých lidí, Encolpia a Ascylta, kteří prožívají různá, hlavně milostná dobrodružství. Nejlepší pasáž knihy je Hostina Trimalchionova, v níž Petronius břitce zesměšňuje nevkus zbohatlíků.

SATURN (lat. Saturnus) pův. staroitalský (předřímský) bůh rolnictví a zrání, za jehož přechodné výlučné vlády nad světem panoval proslulý zlatý věk; později byl ztotožněn s řeckým Kronem.

SATYR lesní polobůh z řec. mytologie; později ztotožněn s římským faunem.

SCANDALA (lat.) pohoršení, skandál.

SCRIBA (lat.) písař.

SCRIPTAE DUODECIM (lat.) dosl. dvanáct linek; hra, při níž se táhlo černými a bílými kameny po jakési šachovnici rozdělené na 24 polí; o způsobu tahu rozhodoval vrh kostkou.

SCRUPULUM (lat.) nejmenší jednotka římské váhy (1,14 gramu) a také nejmenší mince.

SEIANUS, LUCIUS ATELIUS státní úředník za císaře Tiberia (1. stol. n. l.); jeho dceruška byla odsouzena k smrti; jelikož však podle římských zákonů nesměla být popravena žádná panna, byla předtím vojáky znásilněna.

SEMAXII (lat.; z řec séma = znamení) zde ohňové znamení, jimiž se ve starověku podávaly zprávy na velké vzdálenosti.

SEMNONOVÉ germánský kmen sídlící kdysi mezi Labem a Vislou.

SENÁTOR (z lat.) člen římského senátu, původně nejvyššího státního orgánu, který se však později za císařství zvrhl a ztratil svou moc i význam.

SENECA, LUCIUS ANNAEUS (3 – 65 n. l.) římský filozof, představitel tzv. stoické filozofie; zabýval se především etikou a morálními problémy; býval učitelem a rádcem mladého Nerona, později upadl v nemilost a skončil sebevraždou.

SEPTIMIANOVA BRÁNA (lat. Porta Septimiana) procházela jí Triumfální silnice na severozápadním okraji Říma.

SERAPEION (také Sarapeion) chrám v Alexandrii v Egyptě zasvěcený bohu Serapidovi (Sarapidovi) a sloužící zároveň jako filozofická škola.

SERAPIS (také Sarapis) původně staroegyptský bůh vládnoucí nad podsvětím a posmrtným životem; později jeho kult přenesen do Řecka.

SERICUM dnešní severozápadní Čína.

SERVIUS TULLIUS šestý ze sedmi římských králů; panoval v letech 578 – 535 př. n. l.

SESTERCIUS (lat.) jednotka římské měny, původně stříbrná mince; 1 sestercius = 2,50 assu.

SFAIROS (řec.) tak nazval řecký filozof Xenofanes (asi 565 – 470 př. n. l.) svou představu boha, který měl podle něho být nejdokonalejším geometrickým tělesem, tj. koulí (řec. sfaira), která nemá ani počátek, ani konec.

SFINX mytologická nestvůra s okřídleným lvím tělem a hrudí panny; seděla prý na skále nedaleko Théb v horním Egyptě a požadovala od Thébanů, aby rozluštili hádanku: má to hlas, ráno to chodí po čtyřech, v poledne po dvou a večer po třech. (Člověk: dítě, dospělý, stařec o holi.) Dokud hádanku nerozluštil Oidipus, zahubila Sfinga každý den jednoho Thébana.

SIBYLLA běžné jméno maloasijských věštkyň.

SIBYLLINY KNIHY stará sbírka řeckých hexametrů (tj. veršů), pokládaných za výroky Apollónovy a obsahující rozmanité pokyny pro nejrůznější příležitosti; knihy nebyly přístupny veřejnosti a směli je studovat jen vysocí státní úředníci před státně důležitými kroky apod.; byly uloženy v tajné kamenné schránce v podzemí chrámu Jova Kapitolského.

SICA (lat.) dýka.

SIC TE DIVA POTENS CYPRI… (lat.) Kéž tě provází mocná bohyně Kypru a Helenini bratři (tj. Kastor a Pollux), jasné hvězdy i otec větrů…

SILVANUS původně římský bůh lesů (asi jako u Řeků Faun); později lesní duch vůbec, jakýsi protějšek víl; podle pověsti měli Silváni podobu zvířat s lidským obličejem.

SINE ARMIS ET SINE ARTE (lat.) beze zbraní a bez umění (tj. necvičeni v zápasech).

SIÓN pahorek v Jeruzalémě, kde prý stával hrad biblického krále Davida; obrazně znamená Sión křesťanskou církev, která prý má vládnout světu jako Sión Jeruzalému.

SIRÉNY podle řeckých pověstí panny s ptačími drápy a křídly; sídlily na skalnatém ostrově ve Středozemním moři a nádherným zpěvem lákaly k sobě mořeplavce; když se jim to podařilo, sprovodily je ze světa.

SIRMA (řec.) roucho s vlečkou; oblékali je herci v tragédiích.

SISTRUM (lat.) hudební nástroj, chřestítko z kovových tyček a zvonků.

SKOPAS slavný řecký sochař z ostrova Paru (4. stol. př. n. l.).

SMINTHEJEC (řec. Smintheus) přídomek Apollónův; dosl. hubitel myší; Apollón byl totiž také uctíván jako ochránce polí před škůdci.

SOFISTÉ přívrženci starořecké filozofické školy, která se orientovala na řešení společenských problémů; v problematice poznání dospěli ke skepticismu a relativismu; byli mistři slovíčkaření a podivných myšlenkových hříček.

SOFOKLES (497 – 406 př. n. l.) veliký starořecký dramatik; napsal přes 120 dramat; nejznámější z dochovaných jsou Elektra, Antigona, Oidipus král aj.

SOFRONIUS jeden z Neronových oblíbenců; jinak celkem neznámý.

SORACTE hora severně od Říma.

SOSIOVÉ (bratři) skutečně existující knihkupci a vydavatelé knih v tehdejším Římě.

SPÁNEK (řec. Hypnos) nižší bůh, který však vládne silou, jíž přemůže všechny ostatní bohy – spánkem. Mozaika, o níž je v 1. kapitole řeč, znázorňovala zřejmě pověst, podle níž Héra chtěla uspat Dia, aby mohla zahubit nenáviděného Diova levobočka Hérakla.

SPARTAKUS (lat Spartacus) voják a gladiátor, vůdce povstání římských otroků v letech 73 – 71 př. n. l.

SPECTATUS (lat.) dosl. vyzkoušený, osvědčený; gladiátor, který už několikrát zvítězil v zápasech.

SPOLIARIUM (lat.) svlékárna; místnost v amfiteátru, kde byli svlékáni mrtví gladiátoři a odsouzenci.

SPONSA MEA (lat.) má snoubenko, má nevěsto.

STABIE město poblíž Neapole.

STADIUM (lat.) stará římská délková míra, asi 200 m (125 dvojkroků). Slovem stadium se označovalo rovněž závodiště (z řec. stadion).

STILUS (lat.) špičatý kolík, jímž se psalo na tabulky potažené vrstvou vosku.

STOIK (z řec. stoa, tj. sloupová chodba, kde učíval zakladatel stoicismu Zenón z Kitia) Stoikové se v etice vyznačují především tím, že snášejí všechny útrapy života trpělivě, se “stoickým klidem”.

STOLA (lat.) dlouhý svrchní ženský šat, který nesměly nosit nepočestné ženy.

STŘÍBRNOLUKÝ přídomek Apollónův (byl zobrazován s lukem a šípy, jimiž zabíjel provinivší se lidi).

STYX jedna ze čtyř řek v podsvětí (Styx, Acheron, Kokytos, Pyriflegeton).

SUBIACUM městečko severně od Říma, kde měl Nero své letní sídlo.

SUBURA nejživější římská čtvrť, prostírající se mezi pahorky Viminalem a Esquilinem.

SUDATORIUM oddělení v římských lázních, thermách; viz THERMY.

SUEBOVÉ souhrnný název pro germánské kmeny sídlící v oblasti ohraničené Baltským mořem, Severním mořem, Rýnem a Dunajem.

SUGAMBROVÉ germánský kmen, usídlený v okolí nynějšího Kolína nad Rýnem.

SYMPOSION (řec.) slavnostní hostina s uměleckým a filozofickým programem, při níž se však i pilo.

SYNTHESIS (řec.) lehký barevný šat, oblékaný ke stolu.

ŠTĚPÁN jeden z prvních Kristových vyznavačů, který byl podle bible ukamenován.

TABERNA (lat.) krámek nebo dílna na římské ulici.

TABLINUM (lat.) místnost, ležící za atriem; obyčejně jakási pracovna pána domu.

TACITUS, PUBLIUS CORNELIUS (nar. 55 n. l., datum smrti neznámo; asi kolem r. 120) veliký římský dějepisec, jehož dílo nám podává neocenitelné a často jediné zprávy o tehdejším světě.

“TAK DLOUHO ZPÍVAL, DOKUD KOHOUTY (GALLOS) NEVZBUDIL” slovní hříčka; “gallus” je totiž kohout, “Gallus” pak Gal, příslušník galských kmenů.

TANAGRA město v jihovýchodní Boiotii (ve středním Řecku), proslulé nádhernými terakotovými soškami žen.

TARTAROS (řec.) ta část podsvětí, kde hříšníci trpí za své viny; někdy podsvětí vůbec.

TELESIA městečko severně od Neapole.

TENEDOS malý ostrov u pobřeží Malé Asie, nedaleko Tróje; jedno ze středisek Apollónova kultu.

TEPIDARIUM (lat.) oddělení v římských lázních; viz THERMY.

TERGEMINA (porta) totéž co Trigemina, Trojitá.

TESSERA (lat.) původně kusy rozštípnutého dřeva, jejichž shodnost byla poznávacím znamením; později i jiné poznávací známky, pak i poukázky a losy.

THAUMATURGOS (řec.) divotvůrce.

THEOKRITOS ZE SYRAKUS (3. stol. př. n. l.) řecký básník, píšící hlavně selanky z venkovského a městského života; život lidí je v nich velice idealizován.

THERMY (z řec.) lázně; ve starém Římě měly i soukromé i veřejné lázně několik oddělení s různými funkcemi: šatnu (apodyterion), studené koupele (frigidarium), teplé koupele (tepidarium), potné lázně (laconicum nebo sudatorium) a konečně místnost, v níž lázenští otroci vykoupaného Římana masírovali a natírali vonnými mastmi a oleji (oleothekion nebo unctorium, unctuarium). Nejvelkolepější thermy postavil v Římě Nero; stály jižně od Augustova mauzolea.

THERSITES postava z Homérovy Iliady; byl to Řek nesmírně ošklivý a prostořeký.

THESÁLIE krajina v severním Řecku.

THESEUS bájný starověký silák, přemožitel Minotaura.

THEURGOS (řec.) pův. mág, kouzelník, snažící se svými kouzly a modlitbami ovlivnit božstva; zde ve smyslu kněz, prostředník mezi bohem a lidmi.

THRÁKOVÉ obyvatelé Thrácie, krajiny ve východní části Balkánského poloostrova. Také gladiátoři s thráckou výzbrojí: přilba s hledím a hřebenem, malý okrouhlý štít, holeně na obou nohou a dlouhá zahnutá šavle.

THRASEA PAETUS římský občan, konsul r. 56 n. l.; byl vzdělaný a čestný; přívrženec stoické filozofie; r. 66 n. l. zemřel na Neronův příkaz sebevraždou.

THYRSOS (řec.) tyč ovinutá révovím nebo břečťanem, s piniovou šiškou na konci; byl to odznak boha Bakcha (řec. Dionysa).

TIBER (lat. Tiberis) druhá největší řeka v Itálii; protéká Římem; u jeho ústí leží přístav Ostia.

TIBERIUS CLAUDIUS NERO druhý římský císař (14 – 37 n. l.).

TIGELLINUS (Ofonius Tigellinus) praefect praetoriánů, Neronův rádce a oblíbenec, který měl hlavní vinu na rozvoji Neronovy krutosti.

TIGRANES jméno několika arménských králů.

TIRIDATES rovněž časté jméno arménských králů.

TITÁNI souhrnný název pro dvanáct bohů, potomků Nebe a Země (Urana a Gaie); tito bohové vládli světu před Diem a jeho rodem. Nejmocnějšími Titány byli Kronos a Rheia. Zeus Titány přemohl, svrhl je do Tartaru (podsvětí) a sám se ujal vlády nad světem.

TRASUMENSKÉ JEZERO (také Trasimenské) asi 200 km severně od Říma, nedaleko dnešní Perugie.

TRIBUN (lat. tribunus) vysoký úřednický titul ve starém Římě.

TRICLINIUM (lat.) pův. lehátko pro tři osoby, pak jídelní stůl se třemi místy, konečně jídelna vůbec. Římané totiž při jídle leželi.

TRIGLYF (z řec.) ozdoba na dórských sloupořadích.

TRIUMF nejvyšší vyznamenání, jehož se mohlo dostat římskému vojevůdci. Slavení triumfu, triumfálního vjezdu vítězného vojevůdce do Říma, povoloval původně senát, později císař. V triumfálním průvodu šli napřed vysocí státní a městští úředníci, pak hudebníci, za nimi jely vozy s kořistí a s dary od spojenců, pak šli kněží a obětníci s bílými býky, kteří měli pozlacené rohy, dále vznešení zajatci poraženého národa (obyčejně hned po triumfu popravovaní), opět hudebníci a tanečníci, a konečně sám vojevůdce na nádherném voze, taženém čtyřmi bělouši. Průvod uzavíralo vojevůdcovo vojsko, ověnčené vavřínem a zpívající pochvalné i posměšné písničky na vojevůdce. Triumfální průvod vcházel do ozdobeného města Vítěznou branou a jeho cesta končila v Jupiterově chrámu na Kapitolu.

TRIUMFÁLNÍ SILNICE (lat. Via Triumphalis) vedla na pravém břehu Tiberu pod Vatikánem po tzv. Vatikánském poli (Ager Vaticanus).

TROILOS A KRESIDA podle starých bájí milenecký pár v Tróji, rozloučený trójskou válkou.

TRÓJA město v Malé Asii, zvané také Ilion nebo Pergamon.

TUNIKA (lat. tunica) spodní šat Římanů, podobný košili; mužská tunika sahala po kolena a měla jen kratičké rukávy, ženská byla delší s dlouhými rukávy; v pase se podkasávala.

TUNIKA BOLESTI plátno napuštěné hořlavými látkami, do něhož se zavinula oběť a zapálila.

TUNIKA EXOMIS (lat.) dosl. uvolněná tunika.

TYMPANON (řec.) štít stavby v řeckém slohu.

ULÍT TROCHU VÍNA… jde o tzv. úlitbu; Římané, než začali pít víno, ulili vždycky několik kapek na zem jako oběť některému bohu.

ULIXES latinská podoba jména Odysseus.

UNCTUARIUM (lat.) oddělení v římských lázních; viz THERMY.

UNIVIRA (lat.) žena, která měla jen jednoho manžela, dosud nerozvedená.

URBI ET ORBI (lat.) městu i světu.

URUS (lat., pův. germ.) tur, buvol, zubr.

USTRINUM obec na cestě z Říma do Antia.

VAE MISERO MIHI! (lat.) Běda mně ubohému!

VANDALOVÉ germánský kmen sídlící mezi Odrou a Vislou.

VATIKÁNSKÝ PAHOREK (Vaticanus) jeden z římských pahorků, který nebyl v době Neronově ještě zastavěn; viz také PALATIN.

VATINIUS Neronův oblíbenec a obávaný udavač.

VEIENTO FABRICIUS udavač za Neronovy vlády.

VELABRUM prostranství severně od Dobytčího trhu; potravní tržiště.

VELARIUM (lat.) plachta nad otvorem ve střeše atria; viz ATRIUM.

VELARIUS (lat.) otrok, jehož úkolem bylo rozhrnovat před svým pánem velum, tj. závěs, který mívaly římské domy místo dveří.

VELIKÁ BRÁNA (lat. Porta Magna) hlavní brána , jíž se vcházelo do císařského paláce na Palatinu.

VELKÉ ŘECKO Řeky kolonizované kraje v jižní Itálii.

VELUM (lat.) závěs, který měly římské domy místo dveří.

VĚNCE NA HLAVU… Římané si podle starého zvyku ke každému slavnostnímu jídlu věnčili hlavy.

VENI, VIDI, FUGI (lat.) přišel jsem, uviděl jsem, utekl jsem.

VENI, VIDI, VICI (lat.) přišel jsem, uviděl jsem, zvítězil jsem; viz také JULIUS CAESAR.

VENUS GENITRIX (lat.) Venuše Matka, Roditelka; viz také AFRODITA.

VENUŠIN MANŽEL podle některých bájí je jím chromý Héfaistos (v římské mytologii Vulcanus), nejnevzhlednější z bohů; je bohem ohně a božským kovářem (uměleckým), proto je ochráncem všech umělců.

VERBENA (lat.) aromatická rostlina, sporýš.

VERGILIUS (Publius Vergilius Maro, 70 – 19 př. n. l.) jeden z největších římských epických básníků; jeho nejznámější dílo je Aeneis, kde líčí osudy praotce Římanů Aenea; napsal také cykly Georgika a Bukolika.

VERRES, GAIUS CORNELIUS (1. stol, př. n. l.) vysoký státní úředník na Sicílii, který si vyděračstvím nashromáždil obrovské jmění; byl pak, hlavně zásluhou skvělých soudních řečí Ciceronových, odsouzen do vyhnanství.

VESPASIANUS, TITUS FLAVIUS pozdější římský císař, který vládl od r. 69 do r. 79 n. l.

VESTA (řec. Hestia) bohyně rodinného krbu a rodinné svornosti a přeneseně tedy i větších rodin, tj. města a státu. Vestin chrám připomínal svým kruhovitým tvarem krb; posvátný oheň v něm hlídaly kněžky vestálky (Vestiny panny), které se nesměly vdávat a musely žít ctnostným životem.

VESTÁLKY viz VESTA.

VESTIPLICA (lat, množ. čís. vestiplicae) otrokyně školené jako odbornice v oblékání tógy, svrchního oděvu Římanů; byl to vlastně dlouhý pruh látky, který se složitě ovíjel kolem těla a skládal do ladných, umných záhybů. U mužů byla tóga také odznakem dospělosti.

VESUV (lat. VESUVIUS) sopka u Neapole, která svým výbuchem r. 79 n. l. zničila řadu okolních měst, mezi nimi i slavné Pompeje.

VIA (lat.) silnice.

VIA APPIA Appiova silnice; tuto důležitou vojenskou i obchodní tepnu, která vedla z Říma na jihovýchod do Capuy a později až na východní pobřeží Kalábrie, do přístavu Brundisia, založil r. 312 př. n. l. censor Appius Claudius Caecus.

VIA ASINARIA Oslí silnice; vybíhala z Říma na jihovýchod.

VIA LATA Široká silnice; vedla po východním okraji Martova pole a ústila do Via Flaminia (silnice Flaminů, Kněžská silnice).

VIA LITORALIS Pobřežní silnice.

VIA NOMENTANA Nomentánská silnice; vedla do Nomenta, města východně od Říma.

VIA OSTIENSIS Ostijská silnice, vedoucí podél Tiberu do Ostie, která ležela u ústí této řeky. Ostie byla římským přístavem.

VIA PORTUENSIS Přístavní silnice; začínala u Přístavní brány (Porta Portuensis) na pravém břehu Tiberu na jihozápadním okraji Říma a vedla podél řeky na mořské pobřeží.

VIA SALARIA Solná silnice, nazvaná podle toho, že se po ní dopravovala sůl z Ostie přes Řím na sever.

VIA TECTA Krytá silnice, ale spíše to byla ulice zabudovaná do sloupořadí, kolonády; proto se jí také říkalo Maximova kolonáda (Porticus Maximae); vedla od Aeliova mostu přes Martovo pole ke Kapitolu.

VICUS (lat.) ulice na rovině; ulice ve svahu se jmenovala clivus.

VICUS TUSCUS ulice Tusků; Tuskové nebo také Etruskové byli původní obyvatelé krajiny ležící severně od Říma.

VICUS APOLLINIS Apollónova ulice.

VICUS IUDAEORUM Židovská ulice.

VICUS PATRICIUS Patricijská ulice.

VICUS SCELERATUS dosl. ulice Zločinem poskvrněná tady totiž přejela Servia Tullia vozem přes mrtvolu svého otce, legendárního předposledního římského krále Servia Tullia.

VIDEANT CONSULES (lat.) první slova formule, jíž dával starořímský senát v době nebezpečí neomezenou, diktátorskou moc consulům. Celá formule zní: Consulové nechť hledí, aby obec nedošla škody. (Videant consules, ne quid detrimenti res publica capitat.)

VIGILOVÉ (z lat.) (vigilo = bdím) římská městská stráž.

VILLA (lat.) stavení stojící mimo městské hradby, mimo hlavní dům, atp.

VIMINALIS jeden z římských pahorků; viz PALANTIN.

VINDEX, GAIUS IULIUS propraetor v Galii Lugdunské (okolí dnešního Lyonu ve Francii), iniciátor úspěšné vzpoury proti Neronovi.

VIRGINIUS, LUCIUS římský vojevůdce v 5. stol. př. n. l.

VIRGO MAGNA (lat.) velká panna; tak se říkalo hlavní kněžce bohyně Vesty; velká vestálka, jak se jí také říkalo, měla právo dát milost kterémukoli odsouzenci na smrt, ať byl rozsudek soudu jakýkoli.

VITELLIUS AULUS (19 – 69 n. l.) vysoký úředník za Nerona; později provolán císařem, ale brzy zavražděn.

VIVÁRIUM (lat.) obora, kde se chovala zvěř.

VOLATERRAE město v Etrurii, jihozápadně od Florencie (nyní Volterra).

VOLOGESES časté jméno parthských králů.

VOMITORIUM (lat.) původně otvor, jímž něco protékalo (vomo = chrlím), zde vstupní chodby do cirku.

VOTUM (lat.) obětní dar.

VOUSY U ŘÍMANŮ móda byla v různých dobách různá: původně se Římané neholili ani nestříhali; teprve ve 3. stol. př. n. l. se stalo zvykem, zvláště u mužů veřejně činných, holit si celou tvář. Později se opět vracel zvyk nosit plnovous; nejdříve byl jen vnějším odznakem filozofů a vědců, později se rozšířil docela; lid a otroci se zde chovali obyčejně opačně, takže narážka na oholení vousů zde znamená přiblížení se lidu.

VULCANUS římský bůh zhoubného ohně.

XENOFANES (někdy mezi 580 – 480 př. n. l.) zakladatel tzv. eleatské filozofické školy, k níž patřil také Parmenides a Zenón. Eleaté (podle města Eleie v jižní Itálii) požadovali střízlivou činnost, řízenou rozumem a užitkem. Boha si Xenofanes představoval jako nejdokonalejší geometrické těleso, totiž kouli (řec. sfaira), která nemá počátek ani konec.

ZÁTIBŘÍ (lat. Trans Tiberim) chudá římská čtvrť, ležící na pravém břehu Tiberu na úpatí Janikulu.

ZBAVIT PRÁVA NA OHEŇ A VODU (lat. aqua et igni interdicere) právnická formule v rozsudku, jímž bylo odsouzenci zakázáno užívat nejnutnějších životních prostředků na území Říma, což prakticky znamenalo vyhnanství.

ZEMĚ (řec. Gaia, Gé; lat. Tellus) dobrá matka bohů, lidí a všeho života, neboť všechny živí.

ZENÓN Z ELEJE (asi 490 – 430 př. n. l.) řecký filozof, příslušník elejské školy; viz také XENOFANES.

ZENÓN Z KITIA (333 – 262 př. n. l.) zakladatel stoické školy; viz také STOIK.

ZETHOS podle pověsti thébský král, jehož manželka Aédón zabila nechtíc svého syna Ityla. Proměnila se pak ve slavíka (řec. aédón) a každé jaro lká pro svého synáčka.

ZEUS (řec; 2. pád Dia; lat. Jupiter nebo Joviš, 2. pád Jova n. Joviše) nejvyšší antický bůh, otec bohů, pán světa, vládce hromů a blesků, ochránce všeho řádu. Sídlí – s většinou ostatních bohů – na Olympu, horském masivu v severním Řecku.

ZNAK RYBY viz RYBA.

ZRNO DEMÉTŘINO vlastně její dcera Persefoné, manželka boha podsvětí Háda; Persefoné se totiž vždy na jednu třetinu roku odebírala ke svému choti do podsvětí, a to na podzim, když rolník zaséval zrno, a na jaře, když začínalo klíčit, vracela se zase ke své matce na zem.

Content

Quo vadis?
Henryk Sienkiewicz

DÍL PRVNÍ

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

DÍL DRUHÝ

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

DÍL TŘETÍ

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

EPILOG

Starořímský román Henryka Sienkiewicze

Vysvětlivky