Чарлс Шефилд

Летен прилив

На Ан, Кит, Роуз и Ториа

и на всички шестнайсетгодишни.

Вън от огнения ад…

Те се плъзнаха по повърхността на облака. Мандъл и Амарант бяха над тях — гигантски, ослепителни кълба на почти черното небе.

По лицето на Дариа течеше пот и попиваше в яката на дрехата й. При бързото си слизане въздушната кола подскачаше като коркова тапа в развълнувано море. За по-малко от минута те се гмурнаха в долния слой на облаците.

Всички проточиха шии. Имаше ли долу твърда повърхност или се бяха спасили от изгарящите лъчи на Мандъл и Амарант, за да умрат в разтопената лава на Куейк?

Пролог

Експанзия

1086 (3170 от Новата ера)

Продължилата деветдесет и седем години тишина най-сетне щеше да бъде нарушена.

Почти столетие във вътрешността на кораба не се чу човешки глас, не прокънтя човешка стъпка. Той се носеше по своя път между звездите с пътници, охладени до абсолютната нула, спящи сън без сънища, в състояние на привидна смърт. Веднъж годишно те се загряваха до температурата на течния азот и от централната банка данни на корабния компютър в мозъците на телата, остарели с по-малко от един ден се вливаше информация от сто години междузвездно пътуване.

Течаха последните седмици и скоростта намаляваше, защото настъпваше времето за пробуждане. При достигане на крайната точка на пътуването трябваше да се вземат решения, които бяха извън възможностите на машината — идея, която за главния корабен компютър, първия от този вид, комплектован с емоционални схеми „Карлан“, беше и обидна, и неправдоподобна.

Започна първото загряване. Корабните сензори регистрираха възстановяващи се сърдечни удари, въздишката и ритъма на работещи бели дробове. Първи беше събуден здравният персонал, двама по двама, на принципа последен замразен пръв размразен. Само с тяхно одобрение щеше да се премине към размразяване на останалите.

Първата двойка дойде в съзнание, измъчвана от въпроса дали това е крайната цел… или пътуването се прекратява?

Компютърът беше програмиран да ги събуди само в три случая. Тяхното състояние можеше да бъде нарушено, ако корабът се доближеше до крайната цел — малката звезда джудже G-2, Лакост-32 В, разположена на три светлинни години зад розово-червения радиофар на Алдебаран. Можеха да бъдат събудени, ако в границите на половинкилометровата корабна елипсоида на борда настъпи толкова голямо бедствие, че компютърът не може да се справи без намесата на хора.

Трето, можеха да бъдат извадени от летаргията, ако се осъществеше някоя от най-старите космически мечти на човечеството:

Директно прехвърляне; междузвезден преход; мигновено пътуване; транспортна система със свръхсветлинна скорост, която ще тури край на изследването на Кролспейс.

В продължение на повече от хиляда години изследователски и колонизаторски кораби бавно навлизаха в Космоса и разширяваха зоните на влияние на Земята. През това време бяха създадени четиридесет колонии, разпръснати в сфера с център Слънцето и диаметър седемдесет светлинни години. Всеки сантиметър от тази сфера беше изминат със скорост по-малка от една пета от скоростта на светлината. А всяка колония, независимо колко малка и изолирана беше, имаше изследователска програма, изискваща пътуване със свръхсветлинна скорост…

Първи се събудиха един мъж и една жена. Те превъзмогнаха продължилата цяло столетие отпадналост, огледаха пултовете за състоянието на кораба и въздъхнаха с облекчение. На борда не се беше случило бедствие. В комуникационния център не бе постъпило съобщение, нямаше сведения за голямо откритие. Никаква група от космически пътешественици, пътували със свръхсветлинна скорост, не чакаше да приветства закъснелите колонисти на Лакост.

Звездата-цел вече се виждаше с невъоръжено око пред кораба. От гравитационните пертурбации1 на звездата отдавна беше предсказано съществуването на най-малко две гигантски планети, движещи се в орбита около нея. Сега тяхното съществуване можеше да се потвърди чрез директно наблюдение, заедно с пет по-малки небесни тела по-близко до планетата.

Жената се възстанови по-бързо от мъжа. Тя първа се измъкна от камерата „Шиндлър“ за зимен сън, изправи се, олюля се от гравитационното поле и впери поглед в далечината. От отпуснатите й гласни струни прозвуча нисък звук, нещо като задоволство, последван от опит за прочистване на гърлото.

— Успяхме! Тя е там.

Наистина беше там. Дискът от разтопено злато на Лакост стоеше точно в центъра на предния екран. Две минути по-късно мъжът се изправи до нея, все още свалящ защитния гел от лицето си. Той докосна ръката й в знак на поздрав, облекчение и любов. Бяха партньори и в живота.

— Време е да будим другите.

— След няколко минути — каза тя. — Спомни си за Каптейн. Нека се уверим, че наистина сме достигнали целта.

— Случаят със звездата Каптейн беше запечатан в паметта на всички изследователи: осем планети с видимо чудесни възможности и всичките, при проучване отблизо, неподходящи както за човешка жизнена среда, така и за извличане на ресурси. Първият пристигнал на Каптейн колонизаторски кораб бил прекалено амортизиран, за да достигне до втората цел.

— Само на два светлинни дни сме от нея — продължи тя. — Можем да започнем сканиране. Преди да събудим някой, нека проверим за наличието на кислород в атмосферата.

Бордовият компютър прие командата и веднага съобщи с тих глас:

„Кислороден свят. Вероятност за живот 0.92.“

Зрителното поле се увеличи и се завъртя, дискът на Лакост бързо нарасна, след това изчезна, появи се нова светла точица, уголеми се и изпълни целия екран.

„Четвърта степен планета — съобщи компютърът. — Сравнителен показател за качество на земен изоморфизъм — 0.86. Средно разстояние — 1.22; среден температурен диапазон — 0.89 до 1.04; наклон на оста…“

— Какво, по дяволите, е това?

Компютърът млъкна. Въпросът нямаше никакъв смисъл за него.

В центъра на екрана беше изобразена планета. На сиво-синята сфера вече достатъчно ясно се виждаха широки ленти и завихряния на атмосферни циркулационни процеси. Но на него се виждаха също паяжина от мъгляви линии и ярки спирали, заобикалящи планетата и обгръщащи я в огърлица от светлини.

— Някой е бил тук преди нас… — гласът на жената заглъхна, преди да довърши изречението.

Информационната мрежа между населените планети непрекъснато работеше. Тя беше ограничена до скоростта на светлината, но въпреки това жената не можеше да повярва, че някой неизвестен на тях изследователски кораб е бил изпратен на Лакост. И ако друг кораб е пристигнал тук, мащабите на онова, което виждаха, надминаваха всичко, което една изследователска колония би могла да постигне за няколко години.

Или за няколко столетия.

— Панорамен изглед.

Компютърът чу думите й и настрои образа. Планетата се сви до размерите на грахово зърно, превърна се в ярко, искрящо мънисто. На екрана се появи сияние, заобикалящо космическа конструкция, блестящ ореол, в който планетата приличаше на перла, разположена между черупките на стрида. Крехките нишки на конструкцията се простираха в безкрайността, все по-тънки и по-тънки, докато накрая стигаха под разделителната способност на видео сензорите.

— Не са от нашия вид, Тамара. Това не са наши.

Никакви човешки конструкции, нито дори пръстеновидните градове, които заобикаляха Земята, се доближаваха по мащаби и сложност до тях. Някои от спираловидните нишки около планетата сигурно бяха дълги над четиристотин хиляди километра и дебели няколко километра. Те би трябвало да са нестабилни при действието на гравитационните сили на планетата, на приливните пертурбации и на техните собствени взаимодействия. И все пак, изглежда, не бе така.

— Време е да събудим другите — каза Тамара.

— А после?

— А после… — тя въздъхна. — Не зная. Най-сетне я намерихме, Деймън. Натъкваме се на други интелигентни видове. И то високо технологично развити. Но щом са могли да построят това — тя посочи поразяващата конструкция на екрана и гласът й стана дрезгав, — защо не са ни намерили? Е, надявам се отговорът на този въпрос да научим след няколко дни.

Три дни по-късно катерите на кораба бродеха по вените и артериите на космическия артефакт. За петнадесет дни главният кораб беше се издигнал на пет милиона километра, чакаше и се надяваше на контакт с планетата в отговор на радио- и лазерните сигнали. Отговор обаче не последва. Накрая се приближиха и започнаха директно изследване.

Мъглявите нишки на екрана се оказаха мрежа на колосален артефакт, достигащ повърхността на планетата — ненаселен свят, много подходящ на пръв поглед, но нишките се простираха и в Космоса до непредполагаеми цели.

И тези цели не можеха да се научат от създателите на нишките. Както планетата, така и артефактът не беше населен.

Тамара и Деймън Савал пътуваха със своя катер по една от нишките — метално-полимерна тръба широка три и дълга петдесет хиляди километра. По вътрешната повърхност пълзяха поддържащи машини толкова бавно, че движението им беше почти недоловимо. Те не обърнаха абсолютно никакво внимание на малкия катер.

Тамара седеше пред комуникационния панел и поддържаше контакт с главния кораб.

— Потвърдиха нашите анализи за метеоритни ями — каза тя. — Планетата е най-малко на десет милиона години, ненаселявана повече от три милиона. Не виждам на какво се усмихваш.

— Извинявай — Деймън не погледна екрана. — Мислех си за стария парадокс отпреди Експанзията. Ако там има извънземни, къде са? Преди двадесет дни мислехме, че имаме отговора: никакви извънземни. Сега отново си задаваме същия въпрос. Къде са те, Тами? Кой е построил всичко това? Къде са Строителите?

Тя вдигна рамене. Въпросът на Деймън щеше да остане без отговор в продължение на повече от три хиляди години.

Докато гледаха и се чудеха, до главния кораб достигна слаб сигнал от малка, бореща се за оцеляване колония на Ета Касиопея. Тя съобщаваше нова интригуваща физична теория, включваща тази на Боуз-Айнщайн заедно с предложение за прецизен и сложен експеримент в дълбокия Космос, надхвърлящ нейните ограничени ресурси.

Всички на Лакост бяха заинтригувани от Строителите и никой не обърна внимание на съобщението.

Но Строителите отдавна си бяха отишли. Беше време за пътуване със свръхсветлинна скорост.

Артефакт: Кокун2

Галактически координати: 26,223.48914,599.029 +112.58

Име: Кокун

Връзка звезда-планета: Лакост-Савал

Възел за достъп Боуз3: 99

Предполагаема възраст: 10.464 и 0.41 милиона години.

Изследователска история: Кокун заема специално място в човешката история като първи артефакт, открит от хора-изследователи, както Касп (Вж. статия 300) беше първият, открит от сикропеанския род. Кокун е открит през Е. 1086 от колония Кролспейс при търсене на годна за заселване планета в системата Лакост.

Физическо описание: Формата на Кокун представлява триизмерен вариант на познатите пръстеновидни градове около много населени светове. Той обаче далеч надминава стандартните екваториално-равнинни ансамбли както по размери, така и по предполагаема функция. Този артефакт използва четиридесет и осем базалтови вертикални подпорни стени, които свързват Кокун с екваториалната планетарна повърхност и се издигат нагоре като непрекъсната пръстеновидна структура на стационарна височина. Четиристотин тридесет и две хиляди външни нишки се простират на петстотин хиляди километра от планетата. Няма две еднакви нишки. Типичните размери на кухите цилиндрични нишки са с външен радиус от два до четири километра. Гледана от много места, повърхността на Савал е напълно засенчена от Кокун.

Из коридорите на Кокун усилено патрулираха Фейджи (Вж. статия 1067). Изследователите трябва непрекъснато да следят за тяхното присъствие.

Физическа природа: В конструкцията на Кокун са използвани стандартните свръхздрави полимери, като тези на повечето артефакти на Строителите. Отсъствието на втори естествен спътник на Савал, макар изкопаемите останки ясно да показваха, че преди дванадесет милиона години са настъпвали приливи, предизвиквани от два спътника, свидетелства за изчезнала луна, послужила като основен източник на материали за построяването на Кокун.

Нишките на Кокун се поддържаха в стабилно състояние от равновесието между гравитация, въртящи се опорни структури и налягане в резултат на звездна радиация. За обясняване на тяхната стабилност не е необходима никаква непозната наука, макар че конструкцията на системата изисква решаването на основни, скрити оптимизационни проблеми, надхвърлящи изчислителната мощ на най-добрите компютри на рода. За решаване на проблема е бил използван Елефант (Вж. статия 859) и за четири стандартни години изчислително време е било достигнато частично решение (така наречения „ограничен проблем Кокун“).

Предполагаема цел: Съществуват малко тайни около Кокун, ако приемем необходимостта от такава масивна система. Базалтовите вертикални подпорни стени позволяват пренасяне на материал на и от повърхността на Савал на нищожно ниска цена. Външните нишки позволяват икономично прехвърляне на полезен товар до всяка точка на звездната система Лакост на принципа „инерция-стръмен склон“. Капацитетът на Кокун е огромен. По принцип всяка година в Космоса по него може да се прехвърля една петдесетхилядна от масата на Савал — достатъчно да намали забележимо скоростта на въртене и да промени времетраенето на деня на планетата с две секунди.

Из „Универсален каталог на артефактите“

Четвърто издание

Глава 1

Експанзия

4135 (6219 от Новата ера)

Къде съм?

Човек, който е видял петдесет планети и е изпълнил сто трудни мисии, трябва да е като котка — при всяка ситуация инстинктивно да се обръща и винаги да пада на краката си. Но напоследък той изглежда беше в точно обратното състояние — с всяка нова задача ставаше все по-силно дезориентиран.

Ханс Ребка се разбуди напълно, но остана със затворени очи в очакване в мозъка му да нахлуе споменът за място и мисия. Когато това стана, объркването му се замени с гняв.

Преди една седмица беше на орбита около Парадокс и се подготвяше за една от най-интересните мисии в своя живот. Заедно с тримата си партньори той трябваше да се приземи на Парадокс и да навлезе в нея, пренасяйки със себе си нова екранировка и напълно нов тип записващ сензор. Ако успееха, щяха да са първите, събрали информация от вътрешността на Парадокс — може би нова информация за самите Строители.

За Ребка Парадокс беше най-загадъчната и интригуваща от всички конструкции на Строителите. Тъмният сферичен балон, петдесет километра в диаметър, позволяваше лесно да се влезе, но при излизане изчистваше всякаква памет, органична или неорганична. На компютрите не оставаха никакви данни в никаква среда. Достигналите до вътрешността му хора се връщаха с умове като на новородени.

Накрая всякакви опити за изследване бяха преустановени, но напоследък посетителите на региона съобщаваха за някои промени. Беше се променил външният вид на Парадокс, а може би и вътрешното му състояние. Разумно бе да се предприеме нов опит.

Мисията беше опасна, но Ханс Ребка я очакваше с нетърпение. Той се включи доброволно в нея и бе приет като ръководител на екипа.

И тогава, само един ден преди слизане на Парадокс, пристигна предложението.

— Алтернативна задача… — гласът беше слаб, шепнещ, с намален честотен спектър поради минаването му през комуникационната мрежа Боуз — на дублетната4 планетна система Добел. Трябва незабавно да заминете…

Отслабналият от пространството глас не звучеше повелително, но идваше от най-високо ниво, от Фемъс Съркъл. И това беше задача само за Ребка. Неговите колеги щяха да се заемат с изследване на Парадокс. Отначало прозвуча като чест, като привилегия, че е отличен по този начин. Но когато му беше обяснена задачата, Ребка се обърка.

Той знаеше своите качества. Беше работлив, сръчен, добряк до мозъка на костите. В трудни ситуации бързо намираше импровизирани решения. Беше типичен продукт на родния си свят — Тюфел.

Какви грехове трябва да извърши човек, в колко минали животи, за да се роди на Тюфел? Половината спирален клон знаеше тази поговорка. Както всички планети на Фемъс Съркъл, и Тюфел беше беден на ресурси и главно на метали. Заселена поради крайна необходимост, когато животоподдържащите системи на един колониален кораб дефектирали, планетата беше непригодна за живот — много гореща, много малка и с атмосфера, в която едва можеше да се диша. Очакваната продължителност на живота за човек, достигнал зряла възраст на Тюфел — повечето не достигаха до нея — беше по-ниска от половината от тази на Фемъс Съркъл и по-малко от една трета от тази, за който и да било свят от Фемъс Съркъл. Родените и израснали на Тюфел или развиваха инстинкт за самосъхранение, преди да могат да говорят… или не живееха достатъчно дълго, за да проговорят.

Самият Ребка беше дребен, с глава, ръце и крака, твърде големи за тялото му. Имаше болнав, леко деформиран вид на човек, страдал през детството си системно от недохранване и липса на микроелементи. Но тези лишения през детската възраст ни най-малко не се бяха отразили на умствените му способности. Той бе разбрал отрано за неравноправието, когато на осем години беше видял картини от богатите светове на Съюза, граничещи с Фемъс Съркъл. Тогава в него се бе зародил някакъв гняв. Ребка се беше научил да го използва, да го насочва и контролира за подхранване на собствения му прогрес и в същото време се бе научил да прикрива чувствата си с усмивка. На дванадесет години се беше измъкнал от Тюфел и бе започнал работа в квалификационната правителствена програма на Фемъс Съркъл.

Ребка беше доволен от своя успех. Започнал от нищо, в продължение на двадесет и пет години той непрекъснато беше израствал. Беше изпълнил мащабни земеустроителни проекти и превърнал най-суровите и най-неблагоприятни планетарни тела в процъфтяващ земен рай (някой ден ще направи същото и за Тюфел); беше провел опасни експедиции в сърцето на кометен регион с огледално вещество (антиматерия) без никаква възможност да получи помощ, ако нещо се обърка; беше летял толкова близко до звездни повърхности, че комуникациите бяха невъзможни поради мощните окръжаващи радиации; повърхността на неговия кораб се беше разтопявала при завръщане и преминаване през атмосфера със свръхзвукова скорост, с което бе станал напълно неизползваем. Беше водил екипаж на почти легендарно пътуване през Циркелох — тороидална сингулярност5 пространство-време6, лежаща в оспорваната, без никакви хора земя между световете на Четвъртия съюз и онези на Сикропеанската федерация.

Беше постигнал всичко това. И неочаквано при тази мисъл объркването му се замени с гняв (гневът все още беше негов приятел), защото беше понижен. Освободен, без никакво обяснение, от всякакви отговорности и изпратен на далечен, маловажен свят да действа като бавачка или изповедник на някого, десет години по-млад от него.

„И кой е Макс Пери? Защо е толкова важен?“

Този въпрос зададе по време на първия си брифинг, веднага след като планетният дублет на Добел стана за него повече от име. Защото Добел беше незначително място. Неговият планетен дублет, Опал7 и Куейк8, обикалящи около звезда от втори клас от главните центрове на местния спирален клон, бяха почти толкова бедни, колкото и Тюфел.

Сколуърлд, Дезолейшън, Тюфел, Стикс, Колдрън — понякога на Ребка му се струваше, че бедността беше единствената връзка между тях, едничкото общо, което държеше световете на Фемъс Съркъл заедно, отделени от по-богатите им съседи. Според сведенията Добел беше достоен за член на този клуб.

Беше му дадено досието на Пери да го разучи през свободното си време. Типично за него, Ханс Ребка веднага го прегледа. Не представляваше голям интерес. Макс Пери имаше същия скромен произход като самия Ребка. Беше беглец от Сколуърлд и подобно на Ребка бързо беше прогресирал и очевидно достигнал до самия връх в управлението на Съркъл. Като част от общия план за подготовка на бъдещи лидери, той бе изпратен за една година на Добел.

И вече седем години стоеше там. Когато му предложили повишение, той отказал. Бил упражнен натиск, за да го принудят да напусне системата Добел, но Пери не се поддал.

— Една голяма инвестиция замразена — прошепна далечният глас отвъд звездите. — Готвили сме го в продължение на много години. Искаме направената в него инвестиция да се възвърне… както ти я възвърна. Изясни причината за неговите проблеми. Убеди го да се върне или най-малкото да ни обясни защо отказва. Той пренебрегна нареждане от центъра. Опал и Куейк имат голяма нужда от хора, а законите на Добел забраняват екстрадирането.

— Той няма да ми каже нищо. И защо трябва да ми казва?

— Ти ще отидеш на Добел като негов контрольор. Ние се погрижихме в управляващата олигархия да бъде създадена такава длъжност. Ти ще я заемеш. Решихме, че Пери няма да разкрие мотивите си току-така. Вече сме пробвали. Използвай собствената си изобретателност и проницателност — гласът замълча. — Дори гнева.

— Аз не съм ядосан на Пери — Ребка зададе още въпроси, но отговорите не внесоха никаква яснота. Назначението беше безсмислено. Централният комитет на Фемъс Съркъл можеше да прахосва ресурсите си, щом така е решил, но беше глупаво същото да прави и Ребка с таланта си — на него му липсваше фалшива скромност — там, където един психиатър вероятно щеше да има много по-голям успех. А може би вече са опитвали и не са успели?

Ханс Ребка слезе от койката и отиде до прозореца. Той погледна нагоре. След три дни пътуване през възлите на мрежата Боуз и един финален етап в подсъзнателно състояние най-накрая той беше кацнал на полусферата Старсайд на Опал. Но името „Старсайд“9 беше лоша шега — дори преди зазоряване не се виждаше никаква звезда. По това време на годината, когато летният прилив наближаваше, облаците над Опал рядко се разкъсваха. Когато се озоваха близо до планетата, той не видя нищо, освен еднообразен, светещ глобус. Цялата планета беше вода и когато Добел се завърти и се приближи до главната си планета10, Мандъл, вълните на летния прилив достигат своя максимум и океаните на Опал не виждат слънце. Тогава безопасността се осигурява единствено със слингове — естествени плаващи санове от пръст и растителност, които се движат по повърхността на Опал под действие на ветровете и приливите.

Най-големите слингове бяха широки стотици километри. Космодрумът на Старсайд беше разположен на един от най-големите. Въпреки това Ребка се чудеше как ще оцелее, когато дойдат най-силните приливни вълни.

Ако неговият роден свят, Тюфел, беше огън, то Опал със сигурност беше вода.

А какво представляваше Куейк, другата половина на планетния дублет Добел?

Ад, ако онова, което беше чул за нея бе вярно. В информацията, която Ребка беше чел или чул на брифингите, нямаше нито една добра дума за Куейк. Казваше се, че явленията на Опал през летния прилив са толкова страховити, че косата ти настръхва… но можеше да се оцелее. На Куейк те бяха смъртоносни.

Той погледна отново към небето и се сепна, като видя, че е светло. Опал и Куейк бяха свързани със силата на приливна вълна една към друга и се въртят около общия си център на маса с бясна скорост. Един ден на системата Добел имаше само осем стандартни часа. Сутрешните размишления на Ребка бяха продължили далеч след утрото. Имаше време само за една бърза закуска; после една въздушна кола щеше да го заведе до Куейксайд11 — към най-глупавата и най-малко творческа работа в живота му.

Ребка изруга, прокле името на Макс Пери и излезе. Още не го беше срещал, но вече беше готов да го намрази.

Артефакт: Парадокс

УКА #35

Галактически координати: 27,312.44315,917,902 +135.66

Име: Парадокс

Връзка звезда-планета: Дариен Клайндийнст Възел за достъп Боуз: 139

Предполагаема възраст: 9.112 ± 0.11 милиона години

Изследователска история: Не се знае колко пъти Парадокс е бил откриван, цялата информация за това е изгубена. Онова, което се знае, е, че през Е. 1379 Рутледж, Камински, Парзен и Лулан са организирали експедиция с два кораба за изследване на аномалното пречупване на светлина, известно сега като Парадокс.

Когато пристигнали Рутледж и Камински записали в главния компютър на техния кораб намерението си да кацнат на Парадокс, като използват изследователски катер, а главният кораб да остане в орбита. Пет дни по-късно дошли Парзен и Лулан и намерили кораба и катера в отлично състояние. Рутледж и Камински били живи, но силно обезводнени и изпосталели. Те не можели да говорят, нито да извършват някакво движение, а последвалите тестове показали, че умовете им били лишени от всякаква информация — били като на новородени. Банките данни и компютърната памет на катера били изтрити.

Парзен и Лулан изследвали записите на кораба и хвърляли чоп кой да направи второ кацане на Парадокс. Спечелил Лулан и се спуснал. Парзен не получил никакви сигнали от него, макар че се уговорили да изпраща съобщения на всеки четири часа. След три дни Лулан се върнал физически здрав. Паметта му била изпразнена от всякаква информация, но соматичното му състояние останало непроменено.

През Е. 1557 Парадокс бил обявен за недостъпен за всички други, освен за специално подготвени изследователи.

Физическо описание: Парадокс представлява сферичен регион с диаметър петдесет километра. Цветът на повърхността на външната му граница се променя като на „сапунен мехур“ — очевидно отразява или пропуска хаотично радиации с различна дължина на вълната.

В определени спектрални области сферата е непрозрачна (1.2–223 метра), а в други напълно прозрачна (5.6–366 микрометра) За вида на вътрешността на Парадокс не се знае нищо.

Големината и видът на Парадокс не са неизменни. През неговата история са наблюдавани девет пъти промени в големината и цвета му.

Физическа природа: От трансмисионните характеристики на Парадокс се смята, че той има сложна вътрешна структура. Досега няма никаква директна информация поради специфичната природа на Парадокс да унищожава информацията. Повечето анализатори смятат, че Парадокс е четириизмерна екструзия в пространството и времето на небесно тяло с много по-големи размери, може би двадесет-тридесет взаимосвързани камери на Икро и Хмиран.

Предполагаема цел: Неизвестна. Скорпези предполага, че Парадокс е „казан за очистване“ на големи интелигентни артефакти на Строителя, като например Елефант (Вж. статия 859), преди повторно използване. Трябва да се отбележи обаче, че това предположение е несъвместимо с физическите размери (4000 х 900 километра) на самия Елефант, освен ако такива обекти не преминават на няколко пъти през сферата на Парадокс.

Из „Универсален каталог на артефактите“

Четвърто издание

Глава 2

Трийсет и шест дни до летния прилив

Втора смяна на работния ден току-що започваше и на Бърди Кили вече му бе ясно, че денят ще бъде лош. Новият контрольор беше може би още на половината път от Старсайд, а шефът му вече беше мрачен поради неговото пристигане.

— Как може някой, който никога не е посещавал тази система, да бъде дотам компетентен, че да контролира пътуването между Опал и Куейк? — Макс Пери погледна нещастно Бърди със светлите си очи. Бърди видя проекцията на мършавата брадичка на Пери и си помисли колко по-добре щеше да бъде за другия човек просто да се нахрани добре и да си почине ден-два.

— Трафикът на Куейк е наша работа — продължи Пери. — Вършим я от шест години. Какво знае този чужденец Ребка за нея? Нищо. В Съркъл изглежда си мислят, че тази работа е много проста и всеки идиот може да се справи на Куейк? Ние знаем значението на забраната за достъп до Куейк. Особено сега, когато летният прилив наближава. Но знаят ли го те?

Бърди слушаше оплакванията на Макс Пери и кимаше съчувствено. Едно беше сигурно: Пери беше добър човек и добросъвестен шеф, макар да си имаше своите фикс идеи. А капитан Ханс Ребка, който и да беше той, сигурно щеше да направи живота на Бърди много по-труден.

Бърди въздъхна и се отпусна назад на плетения стол. Офисът на Пери се намираше на последния етаж на най-високата постройка на Куейксайд на Опал — четириетажна експериментална сграда, построена по техническо задание на самия Пери. Бърди Кили все още се чувстваше неудобно в нея. Основите й се намираха в слоевете от тиня и плетеница от мъртви и живи корени покрай долния край на слинга чак до блудкавите води на океана на Опал. Тя се поддържаше като шамандура от една празна стая точно над повърхността и хидростатичното налягане понасяше по-голяма част от товара.

На Бърди дори такава ниска сграда не му изглеждаше сигурна. Слинговете бяха нестабилни, без твърда основа. Повечето сгради на Опал бяха една- или двуетажни. През последните шест месеца този слинг беше завързан на едно място, но с наближаването на летния прилив това ставаше много опасно. Пери беше наредил след осем дни слингът да бъде отвързан, за да се носи свободно от приливните вълни, но дали нямаше да е късно?

Комуникаторът иззвъня. Макс Пери не му обърна никакво внимание. Той се беше отпуснал на стола-люлка и гледаше към тавана. Бърди, облечен в овехтяла бяла жилетка, се наведе напред, прочете съобщението на дисплея и подсмръкна. То нямаше да подобри настроението на Макс Пери.

— Капитан Ребка е по-близо, отколкото предполагахме, сър — каза Бърди. — Всъщност преди няколко часа е напуснал Старсайд. След броени минути въздушната му кола ще бъде готова за приземяване.

— Благодаря, Бърди — Пери не помръдна. — Помоли Слинглайн да ни държат в течение.

— Слушам, коменданте — Кили знаеше, че трябва да се махне, но остана. — Преди капитан Ребка да пристигне тук, трябва да прегледате тези съобщения, сър. Колкото се може по-бързо.

Кили постави една папка върху плетената масичка между тях, отдръпна се и зачака. При настроението на Макс Пери не можеше да го накара да се разбърза.

Таванът на стаята беше прозрачен, гледаше директно към облачното както винаги небе на Опал. Мястото беше грижливо избрано. Беше близо до центъра на Куейксайд в регион, където атмосферната циркулация създаваше повишена вероятност за разкъсване на облачността. В момента, преди настъпването на нощта, на покритото с облаци небе преди настъпване на нощта имаше пролука и се виждаше Куейк.

Разположена само на дванадесет хиляди километра от най-близката точка на Опал обгорялата сфера изпълваше повече от тридесет и пет градуса от небето като голям, шарен, виолетово-сив, презрял, готов да падне плод. От това разстояние планетата изглеждаше спокойна, но на тъмния й край вече се забелязваше размазване на очертанията, което говореше за надигаща се прашна буря.

До летния прилив оставаха само тридесет и шест дни, по-малко от две стандартни седмици. За десет дни Пери щеше да организира евакуацията на Куейк и лично ще следи как протича. През последните шест години при всяко евакуиране той последен напускаше Куейк и пръв се връщаше след летния прилив.

Пери изпитваше непреодолимо влечение към това място и независимо какво можеше да пожелае Ребка, Бърди Кили знаеше, че той ще продължи да се държи по този начин.

На Опал вече настъпваше нощта. Нейната тъмна сянка скоро щеше да закрие Мандъл и да създаде кратка фалшива нощ на Куейк. Но Пери и Кили няма да могат да я видят. Бързо движещите се и въртящи се облаци се събираха и затваряха пролуката. Те видяха един последен сребрист лъч отгоре, светлината се отрази от блестящия възел на Междинната станция и долната част на Умбиликал, после Куейк бързо се изгуби от поглед. Минути по-късно на покрива над главите им заплющяха първите дъждовни капки.

Пери въздъхна, наведе се напред и вдигна папката. Кили знаеше, че другият мъж е запомнил по-раншните му думи без всъщност да ги чуе. Но Пери знаеше, че щом човекът, който е негова дясна ръка, е казал, че трябва веднага да прегледа папката, той имаше достатъчно основание да го стори.

Зелената папка съдържаше резюмета на три дълги съобщения и с всяко от тях се искаше разрешение за посещение на Куейк. В това нямаше нищо необичайно. Бърди беше готов да даде стандартното одобрение за разглеждането им… докато не видя източниците на тези искания. Тогава разбра, че Пери трябва да ги види и подробно да ги проучи.

Комуникаторът иззвъня отново, когато Пери се беше задълбочил в съдържанието на папката. Бърди Кили хвърли едно око към новото съобщение и тихо напусна стаята. Ребка пристигаше, но не беше необходимо Пери да го посрещне на пистата. Бърди можеше да го стори. Пери имаше достатъчно тревоги с исканията за посещение на Куейк. Всяко идваше извън системата Добел бе фактически извън световете на Фемъс Съркъл. Едно беше от Четвъртия съюз, едно от отдалечен регион на общността Зардалу — толкова далеч, че Бърди Кили никога не беше чувал за него; и едно, най-старото от всички, от Сикропеанската федерация. Това беше безпрецедентно. Доколкото Бърди знаеше, сикропеанец никога не беше идвал на по-малко от няколко светлинни години от Добел.

Още по-странно беше, че всички искаха да бъдат на Куейк точно по време на летния прилив.

Когато се върна, Бърди Кили извърши нещо, което правеше в извънредни случаи. Той почука на вратата, преди да влезе. Това гарантираше, че Пери веднага ще му обърне внимание.

Пери държеше друга папка, но не беше сам. Зад него стоеше слаб, лошо облечен човек и оглеждаше с блестящите си тъмнокафяви очи очевидно с голям интерес бедната, овехтяла мебелировка на стаята, отколкото самия Пери.

Първите му думи изглежда потвърдиха това впечатление.

— Приятно ми е да се запознаем, комендант Пери. Аз съм Ханс Ребка. Зная, че Опал не е богата планета, но вашият пост тук сигурно заслужава нещо по-добро от това, което виждам.

Пери остави папката и проследи погледа на другия мъж. Стаята беше едновременно и спалня, и офис. Имаше само легло, три стола, маса и бюро — всичките изхабени от дълга употреба.

Пери вдигна рамене.

— Нуждите ми са скромни. Това е повече от достатъчно.

Новодошлият се усмихна.

— Съгласен съм. Но освен мен никой, нито мъж, нито жена би се съгласил.

Независимо какви чувства можеше да крие неговата усмивка, одобрението на Ребка беше искрено. Още в първите десет секунди с Макс Пери той отхвърли една идея, която му беше дошла, след като бе прочел неговата история. Дори и най-бедната планета можеше да осигури по-голям лукс за един човек, а някои мъже и жени биха останали на определена планета само защото са намерили по-добри условия за живот там, които не могат да пренесат другаде. Но каква бе тайната на Пери, след като не бе това? Той живееше така скромно, както и Ребка.

Власт?

Едва ли. Пери контролираше само достъпа до Куейк и почти нищо друго. Той даваше разрешение за чуждоземни посетители, но всеки с достатъчно силни връзки можеше да се обърне към по-високопоставени личности в Съвета на системата Добел и да получи разрешение.

Тогава какъв беше мотивът? Трябваше да има такъв. Винаги имаше. Но какъв беше той?

След официалното запознаване и размяната на безсмислени любезности от името на правителството на Опал и офиса на генералния координатор за Фемъс Съркъл, Ребка насочи вниманието си към самия Пери.

Стори го с истински интерес. Ребка би предпочел да изследва Парадокс, но въпреки презрението към новото си назначение, той не можеше да преодолее любопитството си. Контрастът между ранната биография на Пери и сегашното му положение беше твърде поразяващ. На двадесетгодишна възраст Пери бе бил втори координатор в една от най-суровите среди на Фемъс Съркъл. Той умееше успешно да решава проблеми, като остава твърд докрай. Последното му назначение за една година на Опал било почти формалност, последна закалка, преди да заеме поста на координатор.

Дошъл и се заседял. На една безперспективна длъжност, която не искаше да напусне, в която напълно липсваше старият му стимул. Защо?

Самият Пери с нищо не намекваше за източника на проблема. Беше блед и напрегнат, но в огледалото Ребка виждаше точно толкова бледен и напрегнат и собствения си образ. И двамата бяха прекарали първите си години на планети, където оцеляването беше постижение, а благоденствието невъзможно. Увеличената гуша на Пери говореше за свят, на който не достига йод, а тънките и леко изкривени крака подсказваха рахитични изменения. Иначе Пери изглеждаше в добро здраве — нещо, което Ребка можеше и щеше да провери, когато му дойде времето. Но доброто физическо състояние не изключваше психични проблеми. Те по-трудно можеха да се проверят.

Проучването не беше едностранно. Ребка знаеше, че докато извършваха официалната размяна на правителствени поздравления Пери също го преценява.

Дали се надяваше, че новият контрольор е човек, изтощен от предишната си служба или престараване, или може би някой ленив пенсионер? В правителството на Съркъл имаше достатъчно хора, които търсеха синекурни длъжности, безделници, готови да стоварят на Пери или други като него да вършат цялата работа както си искат при условие от тях самите да не се изисква нищо.

Очевидно Пери искаше да разбере с какъв човек ще си има работа, но не искаше да си губи времето. Щом размяната на официални любезности свърши, той помоли Кили да напусне и посочи на Ребка един от столовете.

— Предполагам, че ще желаете много скоро да се заемете със задълженията си, капитане?

— По-рано от много скоро, коменданте. Задълженията ми на Опал и Куейк вече започнаха. Казаха ми, че започват в момента, в който корабът докосне пистата на Старсайд.

— Добре — Пери му подаде зелената папка плюс четвъртата с най-новите документи, които му беше дал Кили. — Тъкмо ги преглеждах. Ще ви бъда благодарен, ако ги прегледате и ми кажете мнението си.

„С други думи, хайде да те видя колко си умен“ — помисли си Ребка, взе документите и мълчаливо ги прегледа. Не беше сигурен какво точно съдържа тестът, но не искаше да се провали.

— Струва ми се, че всичките отговарят на официалната форма — каза накрая той.

— Изобщо нищо необичайно ли не виждате в тях?

— Е, може би разнообразието на кандидатите. Често ли имате искания за посещение извън системата Добел?

— Много рядко — Пери поклати глава гневно. — А сега за един ден четири, капитане! И всичките искат да посетят Опал и Куейк. Индивиди от три различни основни групи плюс един член на Съвета на Съюза. Знаете ли обикновено колко посетители имаме годишно на Добел? Може би петдесет… Всичките от наши хора, от светове на Фемъс Съркъл. И никой не е искал да отиде на Куейк.

Макс Пери взе отново папката. Очевидно Ребка беше удовлетворил някакъв начален критерий за прием, защото студенината в държането на Пери понамаля малко.

— Погледнете тази молба. Тя е от Сикропеа, дявол да го вземе! Никой на Добел никога не е виждал сикропеанци. И аз не съм виждал. Никой не знае как да общува с тях.

— Не се тревожете за това — Ребка погледна отново документите. — Те ще си имат преводач. Но вие сте прав. Ако за цяла година идват само петдесет и четири, за един ден са твърде много.

„А ти не броиш мен — помисли си той, — но що се отнася до теб аз съм петият за този ден, нали? Тези искания са пристигнали едновременно с мен, така че за теб аз съм просто още един посетител.“

— И какво искат всички те, коменданте? Не успях да прочета техните мотиви.

— Различни неща. Този… — Пери посочи страницата с мършавия си пръст — току-що пристигна. Чувал ли сте някога за човек на име Джулиъс Грейвс? Той представя комитета по етика на Четвъртия съюз и според молбата иска да дойде на Опал, за да разследва серийно убийство, свързано по някакъв начин с близначки от Шаста.

— Шаста е богат свят. Далеч по-напред от Добел в повече от едно отношение.

— Но ако той поиска, според онова, което прочетох в разпоредбите може да отмени всичко, което ние решаваме на място.

— Да отмени взето от нас или от всеки друг на Добел решение? — Ребка взе документа от Пери. — Никога не съм чувал за някой си Джулиъс Грейвс, но съветниците по етика защитават правата на всички видове. Ще бъде трудно да се спори с него.

— И не казва ясно защо идва!

— Не е длъжен — Ребка погледна отново молбата му. — В този случай неговата молба е чиста формалност. Ако иска да дойде, никой не може да го спре. Как стои въпросът с другите? Защо искат да отидат на Куейк?

— Атвар Х’сиал… това е сикропеанка… Твърди, че е специалистка в еволюцията на организмите при екстремален стрес на околната среда. Куейк определено представлява такъв случай. Тя декларира, че иска да отиде там и да види как естествените форми на живот се адаптират по време на летния прилив.

— Самичка ли пътува?

— Не. С някой или нещо наречено Д’жмерлиа. Ло’фтианец.

— Добре, това е нейният преводач. Ло’фтианците са друга форма на живот в Сикропеанската федерация. Кой друг?

— Още една жена, Дариа Ланг, от Четвъртия съюз.

— Човек?

— Предполагам. Тя твърди, че иска да разгледа артефакти на строителите.

— Аз мислех, че на системата Добел има само един.

— Така е. Умбиликал. Дариа Ланг иска да разгледа точно него.

— За това не е необходимо да отива на Куейк.

— Тя казва, че иска да види как Умбиликал е завързан за Куейк. В това има смисъл. Още никой не е разбрал как Строителите са организирали своето изтегляне в Космоса по време на летния прилив. Обяснението звучи правдоподобно. Независимо дали вие го приемате или не.

Тонът на Пери ясно показваше, че той не го приема. Ребка реши, че двамата имат поне едно общо нещо — цинизма.

— И накрая, пристига Луис Ненда — продължи Пери. — От общността Зардалу. Кога за последен път сте чули нещо за нея?

— При последния им сблъсък със Съюза. Какво иска той?

— Не си е направил труда да ни съобщи подробности, но казва, че изучава нови физически сили. Иска да изследва земните приливни вълни на Куейк по време на летния прилив. И освен това, да провери доколко теорията за стабилност на биосферите е валидна за Куейк и Опал. О, Ненда води със себе си като домашно животно и един хименопт. Това е друго същество, което идва за пръв път тук. Единствените хименопти, виждани някога на Опал, са препарираните в специалния музей. Представете си всичките посетители, капитане! И какво се получава?

Ребка не отговори. Освен ако всички досиета за Пери не бяха фалшиви, зад тези светли, печални очи се криеше бърз, съобразителен ум. Той нито за момент не повярва, че Пери иска съвет, защото му е нужен. Пери проучваше Ребка, изследваше неговата интуиция и чувство за равновесие.

— Кога пристигат?

— Според документа Дариа Ланг е напуснала последния възел Боуз преди три дни. Това означава, че е на последния подстъп към космодрума на Старсайд. Всеки момент може да постъпи искане за приземяване. Останалите са може би няколко дни след нея.

— Какво препоръчвате да направим?

— Ще ви кажа какво препоръчвам да не направим — за първи път мършавото лице на Пери се оживи. — Ние можем да им разрешим да посетят Опал… макар че по време на летния прилив това не е шега работа… Но при никакви обстоятелства не трябва да им разрешаваме да стъпят на Куейк.

Което означава — помисли си Ребка, — че моят инстинкт там, на Старсайд, се е задействал правилно. Ако искам да открия какво задържа Макс Пери на Добел, вероятно ще трябва да направя точно това — да посетя Куейк по време на летния прилив. Е, по дяволите, това не може да е много по-опасно от слизането на Парадокс. Но да поразровим нещата тук малко повече, преди да отидем по-далеч.

— Не съм убеден в това, което казахте — отвърна той и видя как в светлите очи на Пери трепна смущение. — Хората са извървели много път, за да видят Куейк. Те са готови да платят на Добел много за тази привилегия, а системата се нуждае от всички средства, които може да получи. Преди да им откажем достъп, искам да говоря най-малко с Дариа Ланг. И мисля, че може би лично ще трябва да видя повърхността на Куейк малко преди летния прилив… тоест скоро.

„Куейк малко преди летния прилив.“ При тези думи на лицето на Макс Пери пробягаха разни чувства. Тъга. Вина. Дори копнеж? Би могло да бъде всяка от тях. На Ребка му се искаше да го познаваше по-добре. Чертите на Пери сигурно даваха отговор на повечето въпроси… стига някой да знае как да ги разчете.

Глава 3

Тридесет и три дни до летния прилив

Ханс Ребка пристигна на системата Добел дезориентиран и гневен. Дариа Ланг, следвайки траекторията на изминатия от него път, само три дни след крайната преходна точка Боуз до космодрума на Опал, нямаше време за гняв.

Тя беше нервна. Повече от нервна, беше изплашена.

През повече от половината от своя живот беше работила като изследовател-археолог, чийто ум се чувстваше най-комфортно седем милиона години в миналото. Тя беше извършила най-пълното проучване на артефактите на Строителите, беше открила, слушала, сравнявала и каталогизирала всеки артефакт, открит на територията на Четвъртия съюз, и отбелязала точните дати на всички промени в техния исторически вид или видими функции. Но тя беше вършила всичко това пасивно, от спокойния пристан на изследователския си кабинет на Сентинел Гейт. Тя може би знаеше наизуст координатите на около дванадесет хиляди артефакти, разпръснати из целия спирален клон, и можеше да изложи на един дъх сегашното състояние на познанието за всеки от тях. Но друго, освен Сентинел, чиято блестяща маса се виждаше от повърхността на родната и планета, тя никога не беше виждала.

А сега наближаваше Добел… въпреки че никой, освен нея не искаше тя да отиде там.

— Защо не трябва да отида? — беше попитала тя, когато Комитетът на Четвъртия съюз на Миранда изпрати свой представител при нея. Тя трепереше от напрежение и раздразнение. — Аномалията е мое откритие, ако въобще може да принадлежи на някого.

— Вярно — посланик Перейра беше дребна, търпелива жена с ореховокафява кожа и златисти очи. Нямаше строг вид, но на Дариа Ланг й беше трудно да я гледа в очите. — И след като вие докладвахте, ние го потвърдихме за всеки артефакт. Никой не се опитва да отрече заслугата ви за това откритие. Всички признаваме, че вие сте нашият експерт относно Строителите и сте най-добре запозната с тяхната технология…

— Никой друг не разбира технологията на Строителите! — въпреки раздразнението си, Дариа Ланг не можеше да си затвори очите пред този факт.

— „Най-добре“ е относителен термин. Искам да кажа, че никой в Съюза не е запознат повече от вас. Тъй като, повтарям, вие сте най-запозната с технологията на Строителите съвсем ясно е, че вие сте най-квалифицираната личност за проучване на аномалията — тонът на жената стана по-приятелски. — Но в същото време, професор Ланг, трябва да признаете, че имате малък опит в междузвездни пътувания.

— Не малък, никакъв и вие добре го знаете. Но всички, от вас до моя чичо Матра, казват, че рискът при междузвездните пътувания е минимален.

Посланичката въздъхна.

— Професоре, ние не оспорваме самото пътуване. Огледайте се наоколо. Какво виждате?

Дариа вдигна глава и огледа градината. Цветя, лози, дървета, чуруликащи птички, последните лъчи на вечерното слънце, хвърлящи през дървените решетки на беседката прашни вечерни стрели слънчева светлина… Всичко беше нормално. Какво се очакваше да види?

— Всичко изглежда чудесно.

— Наистина е чудесно. Точно това искам да подчертая. Целият си живот сте прекарала на Сентинел Гейт, а той е град-градина. Една от най-прекрасните, най-богати и най-красиви планети, които познаваме… далеч по-прекрасна от Миранда, на която живея аз. А вие искате да отидете на Куейк. На един мрачен, мръсен, безрадостен свят с безумната надежда, че ще намерите ново доказателство за Строителите. Можете ли да ми посочите една причина, поради която смятате това за наложително?

— Вие знаете отговора. Причината се крие в моето откритие.

— Статистическата аномалия. Готова ли сте да изтърпите страдания и неудобства заради статистиката?

— Разбира се, че не съм — Дариа почувства, че другата жена се опитва да я надвика, а това беше едно от нещата, които не понасяше. — Никой не обича неудобства. Посланик Перейра, вие признавате, че никой в Четвърти съюз няма повече познания за Строителите от мен. Да предположим, че отида не аз, а някой друг и този някой няма знания и не успее там, където аз бих успяла. Мислите ли, че бих си го простила?

Вместо да отговори Перейра отиде до прозореца и направи знак на Дариа Ланг да я последва. Тя посочи към бавно смрачаващото се небе. Сентинел блестеше на хоризонта, една светеща и набраздена сфера, отдалечена на двеста милиона километра и диаметър един милион километра.

— Да предположим, че ви кажа, че зная начин да се промъкна през защитния екран на Сентинел, за да изследвам Пирамидата в центъра. Ще пожелаете ли да дойдете с мен?

— Разбира се. От дете изследвам Сентинел. Ако съм права Пирамидата може да съдържа научната библиотека на Строителите… Може би дори тяхната история. Но никой не знае как да се промъкне през екрана. Опитваме се от хиляда години.

— Но да предположим, че ние можем.

— Тогава бих искала да отида.

— И да предположим, че това е свързано с опасност и неудобство.

— Въпреки това, бих желала да отида. Посланичката кимна и остана няколко секунди мълчалива в сгъстяващия се мрак.

— Много добре — каза най-сетне тя. — Професор Ланг, говори се, че вие сте логично разсъждаваща личност, а аз обичам да мисля същото и за себе си. Ако вие сте готова да поемете рисковете, свързани с преминаването през екрана на Сентинел, а това са непознати рискове, тогава вие имате право да поемете и по-малките рискове на Куейк. Колкото до пътуването до системата Добел, ние хората създадохме двигателя Боуз и единствени знаем как работи той. Знаем също и как да използваме мрежата Боуз. Изживяването в началото е страшничко, но всъщност опасността е малка. И може би, ако вие използвате тази мрежа, за да изследвате статистическата аномалия, която открихте, това накрая ще ви даде необходимото, за да разгадаете тайната на Сентинел. Не мога да отрека логиката в случая. Вие наистина имате право да извършите това пътуване и аз ще одобря вашето искане.

— Благодаря ви, посланик Перейра — въпреки победата Дариа почувства хлад, който не беше причинен от нощния въздух. Тя преминаваше от красивата теория към нейната проверка.

— Но има едно друго нещо — гласът на Перейра стана остър. — Вярвам, че не сте казали на никого извън Съюза за откритата от вас аномалия?

— Не. На никого. Изпратих съобщението по редовните канали. Тук никой не би проявил интерес към него, а аз исках…

— Добре. Постарайте се да остане в тайна. За ваше сведение на Четвърти съюз аномалията засега ще се смята официално за секретна.

— Секретна! Но всеки може да извърши същия анализ, който направих и аз. Защо… — Ланг млъкна. Щом казваше, че всеки може да стигне до същите изводи, като нищо щеше да изгуби претенцията си за откривателство на аномалията и да осуети пътуването до Куейк.

Посланичката я изгледа спокойно и накрая кимна.

— Не забравяйте, вие ще извършите пътуване на повече от седемстотин светлинни години отвъд границите на Съюза. В известен смисъл ви завиждам. Това пътуване е по-мащабно, отколкото тези, които аз някога съм правила. Нямам какво друго да ви кажа, освен да ви пожелая безопасен път и успешна мисия.

Дариа почти не можеше да повярва, че след седмици на бюрократизъм и колебания от страна на властите на Четвъртия съюз беше спечелила. А опасностите, свързани с двигателя Боуз, наистина бяха намалели, след като беше поела по своя път и беше направила първоначалната стъпка по мрежата. Първият преход беше смущаващ не поради усещанията, които предизвикваше, а поради липсата на такива. Преходът беше мигновен и незабележим, а това не й изглеждаше нормално. Човешкият ум изискваше някакво усещане, че той и корабът, който го носи, са транспортирани на сто светлинни години или повече. „Може би малък шок — мислеше си Дариа. — Леко повдигане, чувство на дезориентация.“

При втория и третия преход това безпокойство изчезна точно както беше обещала посланик Перейра. Дариа прие мистерията около двигателя Боуз за даденост.

Но онова, което не намаля, беше собственото й чувство за неискреност. Тя не умееше да лъже, никога не бе умеела. На системата Добел имаше само една конструкция, която датираше от времето на Строителите — Умбиликал. И това беше малък артефакт, такъв, чиито действия бяха очевидни, въпреки че механизмите, които ги управляваха, оставаха скрити. Тя никога не би направила такова дълго пътуване само за да разгледа Умбиликал. Никой не би го направил. И все пак това беше официалният аргумент Съюзът да й разреши посещението.

Някой щеше да я попита защо е решила да извърши такова странно нещо, беше сигурна, макар че половината съзнателен живот, прекаран в изследователска работа, не бе я научил да изопачава истината. Лицето й щеше да я издаде.

Гледката на Добел малко намали безпокойството й. В една вселена, наситена с чудеса на Строителите, имаше и едно природно чудо, което им съперничеше. Четиридесет или петдесет милиона години по-рано дублетната планетна система Куейк-Опал обикаляше около звездата Мандъл по почти кръгова орбита. Тази орбита беше останала стабилна милиарди години, беше устояла на гравитационното притегляне на малкия и отдалечен партньор на Мандъл от бинарната система, Амарант, и на нейните две големи планети газови гиганти, които се движеха по свои собствени орбити съответно петстотин и седемстотин милиона километра по-далеч. Средата на двата члена на планетния дублет на Добел била спокойна, докато една по-близка среща на двата газови гиганта не беше хвърлила единия от тях в траектория, близка до Мандъл. Този безименен странник се беше появил от траектория, близка до слънцето, и тръгнал по модифициран път, водещ извън звездната система към междузвездното пространство.

Това щяло да бъде краят… само че Добел лежал на пътя на този странник. Газовият гигант направил един сложен танц около дублетната планета, преместил Куейк и Опал по-близо един до друг и променил тяхната комбинирана траектория в такава с периастър12, минаващ близко до Мандъл. Странникът изчезнал в историята. Останали само Добел и газовият гигант, наречен Гаргантюа, но все още променящите се елементи на техните орбити позволяваха точно описание на минали събития.

Летният прилив, времето на най-голямото приближаване на Добел до Мандъл щеше да настъпи само след няколко седмици. Това щеше да стане, ако анализите на Дариа Ланг бяха верни, а и от значение за спиралния клон. Както и за нейния личен живот. Теориите й най-после щяха да се потвърдят.

Или да бъдат опровергани.

Тя отиде до люка и се загледа в приближаващата се система Добел. Опал и Куейк се гонеха шеметно в лудешки танц, извършвайки три пълни обиколки за един стандартен ден. Фактически тя можеше да наблюдава тяхното движение, ала скоростта беше относителна. Приземяването на кораба на космодрума на Старсайд беше рисковано, но за навигационните компютри, които трябваше да го осъществят, не представляваше трудност.

Проблемите нямаше да дойдат от там, а от хората, които чакаха да я посрещнат. Тонът на съобщението, с което и се разрешаваше кацане на Опал, звучеше заплашително.

Дайте точна идентификация на вашия спонсор. Посочете продължителността на вашия престой. Опишете в подробности очакваните находки. Обяснете защо времето за посещение на Куейк е критично. Посочете банковата си сметка или осигурете авансово плащане.

Подписано, Максуел Пери, комендант

Към всеки чуждоземен емигрант ли емиграционните власти на Опал бяха толкова недружелюбни? Или нейната параноя съвсем не беше параноя, а основателно безпокойство?

Дариа все още стоеше до люка, когато започна последният етап от приближаването на кораба. Бяха подходили откъм Мандъл и тя се наслади на чудесния изглед на огрения от слънчева светлина дублет. Знаеше, че Опал е малко по-голяма от Куейк — 5600 километра среден радиус срещу 5100 на Куейк, — но гледано с човешко око, като че ли беше обратно. Покритото с облаци в цветовете на дъгата кълбо на Опал, леко издължено като яйце, дългата му ос винаги насочена към неговия събрат, се изправи пред кораба със застрашителни размери. По-тъмното, по-малко яйцевидно, гладко, полирано в светлолилав цвят тяло на Куейк висеше срещу своя партньор, искрящ като скъпоценен камък. За разлика от Опал, повърхността на Куейк беше осеяна с тъмновиолетови и още по-тъмнозелени петна. Тя се опита да открие пътя към Умбиликал, но от разстоянието, на което отстоеше, не успя.

Влизането в системата Добел не предлагаше алтернативи. Имаше само един космодрум, Старсайд, разположен близо до екватора на Опал. На Куейк изобщо нямаше никакъв космодрум. Според справочниците сигурен достъп до Куейк имаше само през Опал.

„Сигурен достъп до Куейк.“

Чудесна идея, но Дариа си спомняше какво беше чела за Куейк по време на летния прилив. Може би в тези справочници трябваше да се намерят повече думи… най-малкото за това време от годината.

В справочните файлове на Четвъртия съюз се съдържаха по-малко добри неща дори и от тези, които посланик Перейра казваше за световете, контролирани от Фемъс Съркъл.

„Отдалечени… лишени от средства… изостанали… варварски.“

Звездите на Съркъл лежаха в регион, населен с всичките три големи вида на спиралния клон. Но в своята експанзия Четвъртият съюз, общността Зардалу и Сикропеанската федерация не бяха проявили почти никакъв интерес към Фемъс Съркъл. Там нямаше нищо, което заслужаваше да се купи, за което човек да се пазари или да открадне — и едва ли си струваше посещение.

Освен ако човек не си търси белята. Предполагаше се, че тя лесно може да се намери във всеки свят, контролиран от Съркъл.

Дариа Ланг слезе от кораба, стъпи на блатистата почва на космодрума на Старсайд и се огледа, обзета от лошо предчувствие. Сградите бяха ниски, в прегръдките на земята, построени, както се виждаше, от преплетена тръстика и кал. Никой не чакаше да посрещне кораба. Опал беше описан като беден на метали, беден на гори, рядко населен. Имаше единствено вода, много вода.

Когато обувките й потънаха няколко сантиметра в меката повърхност, тя се почувства още по-неспокойна. Никога не беше посещавала воден свят, но знаеше, че вместо здрава скала и твърда почва под краката й има само слаба и тънка кора на слинг. Под него нямаше нищо, освен блудкава вода, дълбока няколко километра. Сградите имаха сериозно основание здраво да се гушат в земята. Ако бяха много високи и тежки, щяха да се продънят през нея.

В главата й проблесна мисъл, която едва ли интересуваше някого — тя дори не можеше да плува.

Екипажът на кораба, който я беше докарал, все още изпълняваше последните операции по приземяването. Дариа тръгна към най-близката сграда. От нея излязоха двама мъже с явното намерение да я посрещнат.

Представянето не беше обещаващо. Мъжете бяха ниски и слаби — Дариа Ланг беше с поне десет сантиметра по-висока от всеки от тях. Бяха облечени в еднакви избелели кърпени униформи, доста износени. Отдалеч двамата можеха да минат за братя, единият с около десет години по-стар от другия. Едва когато наближи, тя забеляза разликата.

По-старият мъж имаше дружелюбен вид и самоуверена походка. Избелелите капитански пагони на раменете му показваха, че е по-старши и по ранг, и по възраст.

— Дариа Ланг? — той се усмихна и й протегна ръка, но не се ръкува с нея. — Ще взема документите ви за пребиваване. Аз съм капитан Ребка.

„Към списъка от думи с описания на жителите на Фемъс Съркъл, трябва да се прибави «безцеремонни» — помисли си тя. — А към физическото описание на Ребка «несресан» и «опърпан».“ На лицето на мъжа личаха дузина белези, най-големият, от които представляваше двойна линия, спускаща се от лявото му слепоочие до челюстта. И все пак общото впечатление не беше неприятно… по-скоро обратното. За нейна изненада Дариа почувства бегъл признак на взаимно привличане.

Тя подаде документите и в себе си го извини за белезите и занемарената униформа. Калта беше прясна, може би Ребка беше претърпял някакво необичайно произшествие.

По-младият мъж изглеждаше също толкова мръсен и също имаше белези. Някога вратът и едната страна на лицето му са били лошо изгорени, а после е била направена нескопосана пластична операция, което никога не би се случило на Сентинел Гейт.

Може би белезите от изгаряния бяха лишили кожата на лицето му от еластичност. Определено той имаше съвсем различно изражение от това на Ребка. Докато капитанът беше весел и приятен, въпреки нечистоплътността и липсата на финес, другият мъж изглеждаше затворен и далечен. Лицето му беше сковано и безизразно и той едва ли усещаше присъствието на Дариа, макар тя да стоеше на по-малко от два метра от него. И докато Ребка очевидно беше в отлично физическо състояние, другият имаше изтощен и нездрав вид като на човек, който не яде редовно месо или изобщо не се грижи за здравето си.

Очите му правеха още по-тягостно впечатление от лицето. Помръкнали и незаинтересовани, те бяха със светли зеници и очни ябълки на човек, изолиран от цялата Вселена. Той вероятно нямаше да създаде на Дариа никакъв проблем.

Ала точно когато тя достигна до утешителното заключение, лицето пред нея оживя и човекът изстреля:

— Казвам се Пери. Комендант Максуел Пери. Защо искате да посетите Куейк?

Въпросът я накара да изгуби самообладание. Зададен без предварителните обичайни любезности при представянията в Съюза, той убеди Дариа Ланг, че тези двама души знаеха… знаеха за аномалията, знаеха за ролята й в нейното откриване, или с други думи, знаеха какво търси тук. Тя почувства, че се изчервява.

— Ум… Умбиликал — Дариа с труд намираше думите. — Аз… аз проведох специално изследване на артефактите на Строителите. На това дело съм посветила живота си — тя замълча и се прокашля. — Аз… аз прочетох всичко, което можах да намеря за Умбиликал. Но искам да видя лично и да науча как действа фалът13 на Опал и Куейк. И да открия как Междинната станция управлява движението на Умбиликал в Космоса през летния прилив — тя се задъха.

Пери остана безизразен, но на лицето на капитан Ребка се появи лека усмивка. Дариа беше сигурна, че той вникна във всяка нейна дума.

— Професор Ланг — Ребка междувременно четеше документите й за влизане, — ние не обезкуражаваме посетителите. Добел се нужда от всички приходи, които може да получи. Но по това време на годината на Опал и Куейк е опасно.

— Зная. Чела съм за морските приливни вълни на Опал и земните на Куейк — тя се прокашля отново. — Не е в характера ми да рискувам — „поне това е вярно“ — помисли си тя кисело. — Имам намерение да взема всички предпазни мерки.

— Значи сте чела за летния прилив — Пери се обърна към Ребка и Дариа Ланг усети, че между двамата мъже съществува напрежение. — Както и вие, капитан Ребка. Но четенето и реалното преживяване не е едно и също. И никой от вас, изглежда, не разбира, че летният прилив този път ще бъде различен от всеки друг път, който сме преживели.

— Всеки път е различен — произнесе спокойно Ребка.

Той се усмихваше, но за Дариа Ланг конфликтът беше налице. Ребка беше по-възрастен и по-старши по ранг, но по въпроса за летния прилив комендантът Пери не приемаше неговия авторитет.

— Този път е необичаен — отвърна Пери. — Дори на Опал ние ще вземем извънредни предпазни мерки. А онова, което може да се случи на Куейк, не мога даже и да си го представя.

— Въпреки че сте преживели не един летен прилив?

Усмивката бе изчезнала от лицето на Ребка. Двамата мъже мълчаливо се гледаха. Тя почувства, че съдбата на нейната собствена мисия зависеше от спора между тях.

— Голямото сближаване — каза Пери след няколко секунди. И най-сетне Дариа чу нещо, което имаше смисъл за нея като учен.

Докато беше работила върху каталога за артефакти, тя беше изучавала подробно орбиталната конфигурация на системата Мандъл. Оттам знаеше, че Амарант, джуджето-спътник на Мандъл, нормално се движи толкова далеч от своята главна планета, че светлината, която осигурява на Добел, е само малко повече от звездна. Ала веднъж на няколко хиляди години тя идва много по-близо, на по-малко от един милиард километра от Мандъл. Гаргантюа, гигантската газова планета в системата, се движи в същата орбитална равнина и също има своя собствена точка на сближаване с Мандъл.

Критичното време на Добел при летния прилив обикновено се получава, когато Гаргантюа и Амарант са далеч от Мандъл. Но трите орбити имат резонансна връзка. В редки случаи Амарант и Гаргантюа се отклоняват заедно към Мандъл по време, което съвпада с летния прилив за Опал и Куейк. И тогава…

— Голямото сближаване — повтори Пери. — Когато всичко се нареди в периастъра, морските и земни приливни вълни на Опал и Куейк са максимално големи. Ние нямаме представа до колко могат да достигнат. Голямото сближаване се случва веднъж на триста и петдесет хиляди години. Последният път е било много преди заселването на хора на Добел. Но следващия път ще бъде само след тридесет и три дни, броено от днес… по-малко от две стандартни седмици. Никой не знае какво ще направи тогава летният прилив на Опал и Куейк, но зная, че силата на приливните вълни ще бъде опустошителна.

Дариа погледна меката почва под краката си. Имаше ужасното чувство, че хлъзгавият сал от кал и живи и мъртви растения вече се разпада под натиска на чудовищните приливни вълни. Независимо какви опасности можеха да съществуват на Куейк, те сигурно бяха за предпочитане пред оставането на Опал.

— Няма ли да е по-безопасно за всички вас на Куейк? — попита тя.

Пери поклати глава.

— Постоянното население на Опал е повече от един милион. Това може да изглежда нищо за някой като вас от Съюза. Но за един свят на Съркъл, то е много. Населението на моята родна планета е по-малко от това.

— А на моята е по-малко от една осма от него — тихо каза Ребка. — Никой не остава на Тюфел, ако има възможност да се махне от него.

— Но знаете ли на колко възлиза постоянното население на Куейк? — Пери погледна към двамата, докато Ланг се чудеше, как е могла да си помисли, че този мъж е спокоен и безстрастен. — На нула — каза той след дълга пауза. — Нула! Това говори ли ви нещо за живота на Куейк?

— Но на Куейк има живот — тя знаеше индекса на планетата. — Постоянен живот.

— Живот има, но това не са хора и не биха могли да бъдат. Това са местни форми на живот. Никое човешко същество не би могло да оцелее на Куейк по време на летния прилив… дори и при нормален летен прилив.

Пери ставаше все по-категоричен. Дариа знаеше, че нейните доводи за посещение на Куейк отпадат. Той ще й откаже достъпа и тя ще трябва да се задоволи с космодрума на Старсайд. Тъкмо стигна до този извод, когато получи помощ от неочаквана посока.

Ребка се обърна към Макс Пери и посочи с тънкия си пръст към облачното небе на Опал.

— Вие навярно сте прав, комендант Пери — тихо каза той. — Но да предположим, че чужденците идват на Добел заради голямото сближаване. Ние нямахме предвид тази възможност, когато проучвахме техните молби — той се обърна към Дариа Ланг. — Това ли е истинската причина за вашето пристигане тук?

— Не, определено не — тя почувства облекчение от възможността да даде честен отговор. — Никога не съм си помисляла за сближаването, докато комендант Пери не спомена за него.

— Вярвам ви — Ребка се усмихна и тя неочаквано се убеди, че той наистина й повярва. Но си спомни думите на посланик Перейра: „Не вярвай на никого от Фемъс Съркъл. Те притежават способности за оцеляване, които ние никога не сме били принудени да научим.“

— Причините, поради които хората идват тук, не са много разумни, разбира се — продължи той. — И това не прави Куейк по-безопасен — той се обърна към Пери. — Сигурен съм, че вие сте прав за опасностите на Куейк по време на летния прилив. От друга страна аз отговарям за приходите на Добел. Това е мое задължение. Ние сме длъжни само да предупредим хората за опасностите, не да ги спираме. Ако настояват, след като им е казано за рисковете, това си е техен проблем. Те не са деца.

— Но те нямат представа какво е на Куейк през летния прилив — лицето на Пери беше покрито с бели и червени петна. Той беше обхванат от силен гняв. — Вие също нямате представа!

— Още не, но се надявам да имам — поведението на Ребка се промени отново и той влезе в ролята си на шеф, който дава нареждания. — Съгласен съм с вас, коменданте. Ще бъде безотговорно професор Ланг да посети Куейк… докато не сме сигурни за опасностите. Но след като разберем… и можем да й обясним… ние нямаме право да бъдем нейни опекуни. Така че ние с вас ще отидем на Куейк, а професор Ланг ще остане тук, на Опал, да ни изчака — той се обърна към Дариа: — А когато се върнем… Е, тогава, професор Ланг, аз ще реша дали да отидете или не.

Артефакт: Сентинел

УКА #863

Галактически координати: 27,712.86316,311.031 761.157

Име: Сентинел

Връзка звезда-планета: Райдърс-МСентинел Гейт Възел за достъп Боуз: 232

Предполагаема възраст: 5.64 ± 0,07 милиона години

Изследователска история: Сентинел е открит при Експанзията през 2649 година от колонисти на Трансорионния регион. Първи опит за влизане, Е. 2674, от Бернардо Гулемас и екипаж на изследователски съд „D-33“, клас „циклоп“. Няма оцелели. Следващи опити: Е. 2695, Е. 2755, Е. 2803, Е. 2991. Няма оцелели.

Поставен предупредителен радиофар, Е. 2739; монитор на станция, изградена на най-близката планета (Сентинел Гейт), Е. 2762.

Физическо описание: Сентинел представлява почти сферичен недостъпен регион с диаметър малко под един милион километра. Няма видими източници на енергия, но свети слабо със собствена светлина (абсолютна величина +25) и се вижда от всяка точка на системата Райдърс-М. Непроходимата повърхност на Сентинел лесно позволява двупосочно преминаване на светлина и радиация с всякаква дължина на вълната, но отразява материални обекти, включително атомни и субатомни частици. От вътрешността се излъчва фотонен поток, но никакви частици. При лазерно осветяване на вътрешността в центъра на сферата се разкриват разнообразни структури. Най-забележителна е Пирамидата с правилна четириъгълна основа и триъгълни стени, която поглъща всяка попаднала върху нея светлина. Ако вътрешните разстояния на Сентинел имат значение (има доказателство, че нямат — Вж. по-долу), то Пирамидата е със страна приблизително деветдесет километра. Не е открито повишаване на температурата на Пирамидата дори при нива на погълната радиация от порядъка на гигавата.

Измерените с лазер дължини на пробега във вътрешността на Сентинел нямат проста връзка. Минималното време за преминаване на светлина през Сентинел е 4.221 минути, докато геодезичното време за преминаване на еквивалентно разстояние през Космоса, отдалечен от материя, е 3.274 секунди. За светлина, падаща на „екватора“ под деветдесет градуса, времето за преминаване през Сентинел е безкрайно или във всеки случай със сигурност над хиляда години. Червеното преместване и отразените лазерни лъчи показват, че на Сентинел няма никаква маса — резултат, който е несъвместим с наблюдаваната вътрешна структура.

Сентинел поддържа точно разстояние от 22.34 астрономически единици14 от главната звезда Райдърс-М, но той не е в орбита около нея. Гравитационните сили и силите на радиационно налягане или са компенсирани от някакъв неизвестен механизъм в Сентинел, или изобщо не му действат.

Физическа природа: Според Уоласки и Дрюс Сентинел е изграден около естествена аномалия време-пространство и има слаба връзка с останалата част на Вселената. Ако е така, това е един от тридесет и двата артефакта на Строителите, които са създадени, като са използвани предварително съществуващи природни особености.

Топологията на Сентинел изглежда е като на Ричи-Картан-Пенроуз възел в 7-мо измерение.

Предполагаема цел: Неизвестна. Предполага се обаче (по аналогия с други артефакти на Строителите; Вж. статии 311, 465 и 1223), че Пирамидата може да притежава безкраен капацитет и време на съхранение на информацията. Ето защо се допуска (Ланг, Е. 4130), че Пирамидата и може би целият Сентинел е библиотека на Строителите.

Из „Универсален каталог на артефактите“

Четвърто издание

Глава 4

Трийсет и един дни до летния прилив

Първата част на полета до Куейк премина при пълна тишина. След като Ребка беше настоял да отиде и не можеше да бъде разубеден цялото упорство на Пери се стопи. Той изпадна в странна летаргия, седеше до Ребка във въздушната кола и гледаше право напред. Когато дойдоха до подножието на Умбиликал стана за малко, но само колкото да отиде до пътническата капсула и да подаде командите за издигане.

Гледан от морско равнище, Умбиликал беше впечатляващ, но не поразяващ. На Ребка му приличаше на висока, тънка кула с еднаква дебелина от може би четиридесет метра, простираща се от повърхността на океана на Опал до плътния и еднороден облачен слой. Главният ствол на съоръжението беше от сребриста сплав, по която нагоре и надолу можеха да се движат огромни коли с пътници и товари. Колите се придържаха към стените на кулата с електромагнити, задвижвани от линейни синхронни двигатели. Точната конструкция може би бе непозната, но Ребка беше запознат с тази концепция в много светове за пренасяне на хора и материали по многокилометрови сгради или високо в орбита. Сведението, че Умбиликал продължава над два километра под морското равнище и достига до океанското дъно беше много изненадващо, но човешкият ум можеше да го възприеме.

Онова, което умът, най-малкото умът на Ребка, не можеше така лесно да възприеме беше дванадесетте хиляди километра от Умбиликал над облаците, простиращи се по целия път от Опал до опърлената и неспокойна повърхност на Куейк. Наблюдателят, изкачил се с капсула, може да види по-малко от една десетхилядна от цялата структура. С максимална за свободното пространство скорост на кола от хиляда километра в час пътниците можеха да очакват да видят два изгрева на Куейк, преди да пристигнат там.

И сега бяха на път.

Капсулата беше висока и широка колкото най-големите постройки на Опал. След като Строителите я бяха напуснали, вътрешността представляваше едно голямо празно пространство. Хората бяха прибавили подове на масивния товарен трюм, а на върха стая за наблюдение.

Двигателите на колата бяха безшумни. Единственото, което можеше да се чуе, докато се издигаха плавно през облачния слой, беше свистенето на въздуха и шума на атмосферната турбуленция. Пет секунди по-късно Ханс Ребка видя за първи път Куейк, доколкото можеше да се види от Опал. Той чу Макс Пери да сумти до него.

Може би Ребка също сумтеше. Защото постоянният облачен слой на Опал неочаквано заприлича на благодат. Той изпита радост, че докато бяха на повърхността на Опал, другата планета беше скрита.

Куейк стоеше на небето — огромно огряно от слънцето, нашарено с точки кълбо, готово да се сгромоляса върху тях. Неговият вътрешен глас му казваше, че никаква сила във Вселената не може да задържи такова тегло. Човек никога нямаше да свикне с гледката. В същото време мозъкът му изчисляваше размерите на орбитата и съответните центробежни и гравитационни сили, а те показваха, че всичко е в идеално динамично равновесие. Хората може би чувстваха ден-два заплахата от Куейк над главите си, след това свикваха и не й обръщаха внимание.

От това разстояние не се виждаха никакви подробности, но беше ясно, че е свят без големи морета и океани. Ребка изведнъж си помисли за създаване на жизнена среда, не само на Куейк или Опал, а на дублета като цяло. Това щеше да бъде идеално приложение. На Куейк имаше метали и минерали, на Опал — вода. Щеше да бъде грандиозна задача, но не по-мащабна от други, които бе изпълнявал. Отчасти необходимата транспортна система вече съществуваше.

Той погледна нагоре главното въже на Умбиликал. Виждаше се може би сто километра, преди да се изгуби. Междинната станция, четиристотин километра над тях, в центъра на масата на системата Опал-Куейк, приличаше на мъничък златист възел на невидимото въже. Щяха да стигнат там за половин ден. Достатъчно време за мислене.

И достатъчно много въпроси, над които да се мисли.

Ребка затвори очи и се опита да степенува тревогите си.

Започна с Макс Пери. Само след два дена му стана ясно, че в едно тяло съжителстваха двама Макс Пери. Единият тих, мрачен бюрократ, такъв, какъвто Ребка би очаквал да намери на някоя скучна длъжност във всеки забутан свят във Фемъс Съркъл. Но някъде под тази външност се криеше втора личност, енергична и хитра, с оригинални собствени идеи. Вторият Макс Пери изглежда се пробуждаше в редки случаи.

Не, това не беше вярно. Другият Макс се пробуждаше само когато ставаше въпрос за Куейк. Вторият Макс сигурно беше по-умен и по-решителен от титуляра Пери, вече седем години назначен на Добел.

Ребка се облегна назад на седалката, отпуснат физически, ала мобилизиран умствено. Така… Приеми, че поведението на Макс Пери е загадъчно. Но се запитай дали тази загадка оправдава отклоняването на един зрял човек, един човек на действието като Ханс Ребка от важен проект, включващ изследване на Парадокс, за да изпълнява задача на любител психолог на малката планета Опал.

Не се оправдаваше. Ако мъжете и жените, управляващи Фемъс Съркъл, бяха добри в нещо, това беше опазването на ресурсите, а човешките ресурси бяха най-ценни.

Потърси друг мотив, друга причина за това назначение.

Ребка не беше толкова наивен, за да смята, че неговите началници ще му кажат цялата истина за назначението. Те дори може би не я знаеха. Беше разбрал това от собствен опит на Пеликан Уейк. Очакваше се един специалист по разследване и изглаждане на конфликти да може да работи, без да разчита на цял екип помощници около себе си, а Ребка работеше най-добре, когато беше принуден сам да решава проблемите.

Създаване на жизнена среда на Куейк и Опал?

Неговите началници сигурно разбираха, че щом види планетния дублет на Добел, той ще оцени и двата свята като възможни обекти за създаване на жизнена среда. Това ли беше истинската причина, поради която беше назначен тук? Да пусне в изпълнение онзи проект?

Не му изглеждаше правдоподобно.

Той анализира другите възможности. Четири групи искаха да посетят Куейк по време на летния прилив. Ако беше една, можеше да повярва, че е просто съвпадение… Съветът на Съюза нямаше репутация на сборище от лъжци… Но четири групи едновременно, не, не беше правдоподобно.

А наближаващият летен прилив щеше да бъде най-големият досега. Може би това беше ключът към загадката. Те бяха дошли за този специален летен прилив.

И това не го удовлетвори напълно. Дариа Ланг му беше признала, че не е знаела, че този летен прилив ще бъде по-специален, докато не го научила от Пери.

Ребка й повярва. Но самата вяра будеше подозрения. Той беше оставил една приятелски настроена изследователка на станция, обикаляща около Парадокс. Независимо какво му казваше неговият мозък, хормоните му вероятно търсеха жената у нея. Още през първите две минути разговор с Ланг той вече знаеше, че между тях се е породило привличане. А това трябваше да го направи по-внимателен в отношенията си с нея, тъй като той искаше да й вярва.

Ланг не е знаела, че на Опал и Куейк предстои да настъпи чудовищен летен прилив. Чудесно. Ребка й повярва, но все пак това не означаваше, че тя е онова, за което се представя. Тя би могла да играе някаква по-сложна игра.

Беше ли тя наистина това, за което се представяше? Това можеше да се провери. Преди да напусне Старсайд, Ребка беше изпратил шифровано съобщение по комуникационната мрежа Боуз, с което молеше разузнаването на Съркъл да потвърди, че Дариа Ланг е експерт по артефакти на Строителите. Когато се върнат от Куейк, отговорът ще го чака. Дотогава въпросите относно личността на Ланг трябваше да бъдат оставени настрана.

Имаше толкова други въпроси. Размишленията на Ханс Ребка бяха прекъснати от леко докосване по ръката. Той отвори очи.

Макс Пери сочеше нагоре покрай Умбиликал. Над тях се извисяваше Куейк два пъти по-голям, отколкото когато бяха тръгнали. Но в момента той отразяваше само мрачната, прилична на изсъхнала кръв светлина на Амарант. Мандъл беше скрит зад планетата и с приближаването на летния прилив неговият спътник-джудже идваше по-близо. Скоро нощта щеше напълно да се стопи на Куейк и Опал.

Пери посочи отново нагоре и Ребка разбра, че в момента не Куейк го интересува. Бяха почти до Междинната станция и изненадващо Умбиликал, изглежда, свършваше там. Ребка видя, че цилиндричната конструкция завършваше като светеща синя точка. Те се движеха бързо към нея. Блестящата златиста светлина на Междинната станция започна да закрива от погледа им Куейк.

— Какво става? — попита Ребка. — Мислех, че Умбиликал се простира от Опал до Куейк — той беше малко нервен, защото извън колата съществуваше абсолютен вакуум, но Пери се усмихваше и определено не се държеше като човек, изпаднал в беда.

— Така е — каза той. — Приближаваме се до Уинч15. Тук трябва да бъдем прехвърлени от другата страна на Междинната станция. Пътниците могат да посетят станцията, ако искат… Тя е добре заредена с енергия и храна, има подслон… но аз не виждам никакъв смисъл в това. Ако желаете, на връщане можем да я разгледаме по-отблизо.

Докато Пери говореше, колата им се отдели от главното въже и премина през серия от шлюзове и прехвърлящи релси. Куейк беше изчезнал. Междинната станция се падаше вдясно. Ребка видя цяла поредица от шлюзове, един от тях достатъчно голям да премине капсулата. Той погледна назад, където главното въже на Умбиликал изчезна в ярката синева и няколко километра по-нататък се появи отново.

— Не виждам никакъв скрипец.

— Няма и да видите. — Вторият Макс Пери се беше върнал — предпазлив и енергичен. — Просто му дадохме такова име. Разбирате ли, Опал и Куейк са в почти обща кръгова орбита, но разстоянието, което ги отделя, от време на време се променя… до около четиристотин километра. Умбиликал не може да действа перманентно, освен ако няма нещо да навива или да развива въжето. Това прави Уинч.

— Онази дупка в пространството ли?

— Същата. Работи чудесно и по време на летния прилив извършва допълнително навиване, така че връзката с Куейк се прекъсва. И е достатъчно интелигентен, за да запази фала на Опал непокътнат. Всичко това е създадено от Строителите. Ние нямаме представа къде отива или откъде идва въжето или кой го контролира. Хората на Куейк и Опал не се интересуват от това, щом могат да се издигат и слизат по Умбиликал благодарение на нечии специални команди.

С издигането от Опал нежеланието на Пери да посети Куейк бе изчезнало. Когато заобиколиха масата на Междинната станция, той се втренчи напред, търсейки да зърне Куейк на небето пред тях.

Капсулата се премести назад, прикачи се към друго въже на Умбиликал и те започнаха да набират скорост. Скоро преминаха центъра на масата на системата Добел и започнаха да падат към Куейк, тяхната собствена центробежна сила се прибави към гравитацията на планетата. С всяка изминала минута тъмната планета на небето пред тях се виждаше все по-ясно. Започнаха да се различават повече детайли от ландшафта.

В този миг Ребка забеляза и друга промяна в Пери. Дишането на по-младия мъж се учести. Той гледаше приближаващата повърхност на Куейк с възхищение, с широко отворени очи и втренчен поглед. Ребка беше готов да се обзаложи, че пулсът му е неимоверно ускорен.

Но какво имаше там долу? Ребка беше готов на всичко, за да може да види Куейк през очите на Макс Пери.

На Куейк нямаше водни басейни с размерите на море, но имаше много реки и малки езера. Около тях се виждаше характерни тъмнозелена и ръждиво оцветена растителност. По-голяма част от нея беше твърда и бодлива, но на някои места избуяваше тучна папрат, мека и жилава. Едно от тези места беше на брега на най-голямото езеро, недалеч от основата на Умбиликал. Беше естествено място за отмора и почивка. Или за двама души, които могат да се отдадат и на други удоволствия.

Ами говореше. Гласът й галеше ушите му.

— Ти си експерт, нали?

— Не зная — той й отговори лениво, отпуснато. — Но вероятно зная за това място толкова, колкото и всеки друг.

— Същото е. Тогава защо не ме доведеш отново тук? Ако искаш, ти можеш, Макс. Нали контролираш достъпа дотук.

— Не трябваше изобщо да те довеждам.

Усещане за власт. Той го беше направил първоначално да демонстрира пред нея новата си власт, но дошли на планетата, се бяха появили и други основателни причини. Куейк все още беше безопасен, все още далеч от летния прилив, и все пак високо в атмосферата вече се трупаше вулканичен прах. Вечерите, сиянието на тези осем часа, бяха неописуемо красиво обагрени в червено, виолетово и златно. Той не бе виждал нищо такова в останалата част на Вселената… нито бе чел, нито бе чувал за подобна красота. Дори със затворени очи все още виждаше онези искрящи цветове.

Би искал да ги покаже на Ами… Не можеше да спре да ги гледа, не и сега. Лежеше по гръб и гледаше величествения залез на светещия диск на Опал. До него Ами държеше стрък папрат и гъделичкаше голите му гърди. След няколко секунди тя се надвеси над него, закри гледката към Опал и се втренчи с ококорени, сериозни очи в него.

— Ще ме доведеш отново тук, нали? Ще го направиш, нали ще го направиш? Обещай ми, че ще го направиш.

— Какво да направя? — той се преструваше, че не разбира.

— Ще ме доведеш тук отново. Когато наближи летният прилив.

— Определено няма да те доведа — той обърна глава от една страна на друга върху меката папрат, твърде ленив да се надигне. Чувстваше се като цар на света. — Няма да е безопасно за теб, Ами. Не и тогава.

— Но ти ще дойдеш тук.

— Не и по време на летния прилив. Напускам Куейк много преди това, докато е безопасно. По време на летния прилив никой не остава тук.

— Тогава ще стоя с теб тук, докато е безопасно. Не мога ли да остана?

— Не, не и когато летният прилив наближава.

Ами се премести към него. Последната светлина изгасна в небето на Куейк. Той вече не можеше да вижда лицето й. То беше избледняло заедно с дневната светлина.

— Аз бих могла — устните й помръдваха на два сантиметра от неговите. — Кажи, че бих могла. Кажи да.

— Не — повтори той. — Не и когато летният прилив е толкова близо.

Но Ами не каза нищо. Тя вече беше преминала към други аргументи.

Глава 5

Трийсет дни до летния прилив

Дариа Ланг се чувстваше безкрайно разочарована. Да дойде толкова далеч, да се мобилизира за сблъсъци и опасности, за вълнуващи нови преживявания… и след това по нечие нареждане да бъде заставена да чака дни наред, докато други решават кога — и дали — да й бъде разрешено да предприеме последната и най-важна част от пътуването.

Никой в Съюза не беше очаквал задачата й на Куейк да бъде лека. Но и никой не беше предполагал, че след като пристигне на системата Добел, ще има трудности да достигне до побратима на Опал. Досега Дариа беше видяла Куейк само отдалеч. Тя беше оставена на Старсайд на Опал за неопределено време, без нищо да върши, с транспорт, който можеше да пътува само на малки разстояния, без да знае какво ще стане с нея след това.

Пери й беше предоставил цялата сграда до космодрума. Той я беше уверил, че има пълна свобода да скита, където поиска, да говори, с когото поиска и да прави, каквото поиска.

Много мило от негова страна. Само че в сградата нямаше никой, освен нея и нищо, освен жилищни помещения… Беше й наредил да бъде на разположение за среща веднага щом се върнат. Двамата с Ребка щяха да отсъстват няколко дни. Къде се предполагаше, че може да отиде? Какво се предполагаше, че може да прави?

Дариа извика на екраните на дисплея карти на Опал. За всеки, свикнал с неизменни континенти и добре дефинирани граници суша-вода на Сентинел Гейт, тези карти бяха странно неудовлетворителни. Контурите на океанското дъно на Опал бяха показани като постоянни планетни очертания, но те изглежда бяха единствените географски константи. За самите слингове не можа да намери нищо, освен сегашното положение и скорост на дрейф на няколкостотин от най-големите. Плюс едно обезпокоително множество от данни — приблизителната дебелина и времето на съществуване на всеки слинг. В момента тя стоеше на слой от материал с дебелина по-малко от четиридесет метра, непредсказуемо променяща се всяка година.

Дариа изключи дисплея и потри чело. Не се чувстваше добре. Една от причините за това може би беше по-малката гравитация — само четири пети от стандартната. Но главната причина може би беше дезориентацията от бързото междузвездно пътуване. Всички тестове показваха, че двигателят Боуз не причинява на хората никакви физически разстройства. Но тя си спомни за старите арки, които си позволяваха само по едно пътуване в подсъзнателно състояние и твърдяха, че човешката душа не може да пътува със скорост по-голяма от скоростта на светлината.

Ако обитателите на Арк бяха прави, щеше да мине доста време, докато душата й пристигне при нея.

Дариа отиде до прозореца и вдигна глава към облачното небе на Опал. Почувства се самотна и много далеч от дома си. Искаше й се да може да зърне Ригел, най-близката супергигантска звезда на Сентинел Гейт, но облачната покривка беше непрогледна. Беше самотна и раздразнена. Ханс Ребка може би имаше ведър характер и се бе заинтересувал от нея — беше видяла искра в очите му, — но тя не беше дошла толкова отдалеч, за да позволи да се осуетят всичките й планове по каприза на някакъв бюрократ от един изостанал свят.

При това положение беше по-добре да се разходи около слинга, отколкото да остане затворена в ниското клаустрофобно здание. Дариа излезе навън и установи, че беше започнало да ръми. При тези метеорологични условия изследването на слинга пеша щеше да е трудно — повърхността представляваше туфи от острица и папрат върху лека и рохкава почва, свързана от корени и плетеница от пълзящи растения.

У дома през цялото време ходеше боса и голите й палци бяха свикнали да се захващат за здравите пълзящи растения. Дариа се наведе и свали обувките си.

Извън района на космодрума почвата стана още по-неравна, а ходенето по-трудно. Но тя се нуждаеше от раздвижване. Беше изминала цял километър и се бе настроила да ходи дълго, когато от един гъст храст на няколко метра от нея се чу свирепо съскане. Върховете на растенията се огънаха надолу и полегнаха под тежестта на нечие голямо невидимо туловище.

Дариа се стресна и отскочи назад, притискайки се плътно към влажната почва. Ходенето бос — или по-скоро изобщо ходенето — неочаквано се бе оказало много лоша идея. Тя забърза назад към космодрума и взе една въздушна кола. Имаше ограничен пробег, но с нея можеше да отиде отвъд края на слинга и да хвърли едно око на океана на Опал.

— Не трябва да се безпокоите — каза техникът, който й даде колата. Той настояваше да й покаже как да използва пулта за управление, но Дариа беше сигурна, че може сама да се оправи. — Тя никога не прави нищо лошо на брега. При заселването на планетата хората не са докарали никакви опасни видове. Тук няма и нищо отровно. Вие сте в пълна безопасност.

— Какво беше?

— Голяма дърта костенурка — инженерът беше висок мъж с бледа кожа и мръсен гащеризон, с щърба усмивка и непринудени маниери. — Тежи може би половин тон, през цялото време яде. Но само папрат, треви и други подобни неща. Можете да се качите на гърба й и тя дори няма да ви усети.

— Местен вид?

— Не — краткият урок по управление на въздушната кола беше приключил, но той не бързаше да си тръгне. — На Опал няма гръбначни. Най-голямото същество е нещо като четирикрак рак.

— Има ли нещо опасно в океана?

— Не за вас нито за мен. Най-малкото не на вид. Когато напуснете брега, следете за появата на повърхността на голяма, зелена гърбица, около един километър широка. Това е даузър. От време на време той поврежда някоя и друга лодка, но само щото не знае, че те са там.

— Ами ако някой даузър се мушне под някой слинг?

— Защо трябва да е толкова тъп, за да го прави? — гласът му прозвуча раздразнено. — Той излиза на повърхността за въздух и слънце, а под слинга тези неща ги няма. Идете лично да видите някой даузър… Гледката си заслужава. По това време на годината излизат много. Вие извадихте късмет и видяхте онази стара костенурка. След няколко дни ще изчезнат. Този път си отиват по-рано.

— Къде отиват?

— В океана. Къде другаде? Усещат, че наближава летният прилив и искат, когато дойде, да са на безопасно и уютно място. Сигурно знаят, че този път приливът ще бъде по-голям.

— Ще бъдат ли в безопасност там?

— Разбира се. Най-лошото, което може да се случи на някоя, е да остане за известно време на високо и сухо, когато настъпи истинският голям отлив. Няколко часа по-късно ще бъде отново във водата.

Той слезе от стъпенката на колата.

— Ако искате да намерите най-краткия път до края на слинга, летете ниско и гледайте накъде сочат главите на костенурките. Те ще ви заведат право там — той избърса ръце в един мръсен парцал, ала те си останаха толкова черни, колкото си бяха, и дари Дариа с най-топлата и възхитителна усмивка. — Някой казвал ли ви е, че ходите и се движите прекрасно? Истина е. Ако се нуждаете от компания, когато се върнете, аз ще бъда тук. Тук живея. Казвам се Кап.

Дариа Ланг излетя, учудвайки се на световете на Фемъс Съркъл. А може би въздухът на Опал караше мъжете да я гледат по различен начин? За дванадесет години като зряла жена на Сентинел Гейт тя беше имала само една любовна връзка, бяха й направени може би четири-пет комплимента и я бяха погледнали възхитено не повече от половин дузина мъже. Тук само за два дни това се случваше за втори път.

Е, посланик Перейра я беше предупредила да не се изненадва от нищо, което се случва извън територията на Съюза. А чичо й Матра беше значително по-ясен, когато научи къде отива: „Всички на световете на Съркъл са сексуални маниаци. Те просто са си такива, иначе биха умрели.“

От избраната от нея височина на летене големите костенурки не се виждаха, но беше лесно да се намери пътя до края на слинга. Тя летя известно време над океана и остана доволна, когато видя чудовищния зелен гръб на един даузър да се подава от дълбините. Отдалеч до момента, когато по целия му гръб се отвориха десет хиляди усти и от всяка излезе съскаща струя бяла пара, той можеше да бъде взет за по-малък, идеално кръгъл слинг. След минути отворите бавно се затвориха, но даузърът остана да се наслаждава на топлата вода на повърхността.

Дариа за първи път разбра какво голямо екологично значение имаха слинговете за един воден свят като Опал. Приливите бяха разрушителна сила за светове като Сентинел Гейт, където движението на океанските води се спираше от относително трайните земни граници. Тук всичко можеше свободно да се движи, слинговете непрестанно плаваха по променящата се водна повърхност. Фактически, макар че слингът, на който беше космодрумът на Старсайд, в момента сигурно се движеше нагоре или надолу в резултат на гравитационното притегляне на Мандъл и Амарант, той беше в пълен покой по отношение на океанската повърхност. Всяка разрушителна сила се пораждаше от ефекти от трети порядък, предизвикани от голямата му площ.

Формите на живот бяха в пълна безопасност. Освен ако някой нещастен даузър не остане в район, където изключително ниският отлив оставя океанското дъно сухо и животното е в пълно неведение за летния прилив.

Дариа долетя до едно място на слинг, достатъчно навътре над сушата, за да се чувства комфортно, и приземи въздушната кола. Там не валеше и дори имаше признаци, че дискът на Мандъл може да надникне през облаците. Тя излезе от колата и се огледа. Беше странно да си на свят, до такава степен лишен от хора, че от хоризонт до хоризонт никой да не се вижда. Но чувството не беше неприятно. Дариа отиде по-близо до края на слинга. Растенията с меки стебла и дълги листа, които растяха в близост до океана, бяха провиснали под тежестта на жълти плодове, големи колкото юмрук. Ако можеше да се вярва на Кап, те бяха ядливи, но това и се стори ненужен риск. Макар преди пристигането флората и фауната на червата й да беше подсилена чрез подходящи за Опал форми, микроорганизмите вътре в нея вероятно все още умуваха кой какво да прави.

Тя отиде до оръфания край на слинга, свали обувките си и се наведе напред да загребе шепа морска вода. Този риск беше готова да поеме.

Пийна няколко глътки от шепата си. Водата беше блудкава, не беше като солената морска вода на Земята. Имаше вкус по-скоро на кръв.

Сложното химическо равновесие на планета като Опал я накара да клекне отново и да се замисли. В свят без континенти потоците и реките не можеха непрекъснато да внасят соли и основи от дълбоките недра под кората. На морското дъно сигурно се извършваше микропросмукване на предисторически метан и по-висши въглеводороди, които се абсорбираха във водните пластове. Равновесието земя-вода беше коренно различно от това на света, който тя познаваше. Наистина ли ситуацията беше стабилна? Или на Опал и Куейк продължаваше еволюцията отпреди онзи травматичен час преди около четиридесет милиона години, когато са били захвърлени в тяхната съвсем нова орбита около Мандъл?

Тя извървя сто метра навътре в сушата и седна по турски на тъмнозелена дюна.

Високо в покритото с облаци небе като ярко петно се показваше звездата родител. Оставаха най-малко още два часа до разсъмване. Сега, когато бе разгледала по-отблизо Опал, тя все пак го видя като добре устроен, дружелюбен свят, съвсем не като бясно вилнеещата фурия от нейното въображение. Сигурно хората могат да живеят тук дори по време на летния прилив. И ако условията на Опал бяха толкова благоприятни, възможно ли бе този на неговия близнак, Куейк, да са съвсем различни?

Ако заключенията й бяха верни, сигурно щеше да е много различен. Тя погледна към сивеещия хоризонт, на който не се виждаха нито лодки, нито друга земя и за хиляден път проследи хода на своите разсъждения, които я бяха докарали на Добел. Колко убедителни бяха онези резултати, минималните остатъци от най-малките квадрати? За нея такова точно съвпадение на данните не можеше да е случайно. Но ако резултатите бяха толкова убедителни и неоспорими, защо и други, освен нея бяха достигнали до същите заключения?

Отговорът беше само един. Тя беше облагодетелствана в своите разсъждения, защото никога не бе пътувала между звездите. Човечеството и неговите извънземни съседи бяха свикнали да мислят за пространството и разстоянията с категориите на двигателя Боуз. В междузвездното пътуване се използваше точната мрежа от възли Боуз. Старата геодезична измерителна система за разстояние между две точки вече беше без значение. От значение беше броят на преходите Боуз. Само обитателите на Арк или може би по-старите колонисти, които пълзяха през Кролспейс, можеха да видят промяна в артефакт на Строителите, генериращ сигнален вълнов фронт, разпространяващ се от точката на неговото зараждане и движещ се през галактиката със скоростта на светлината. И само някой като Ланг, очарован от всичко, свързано със Строителите би могъл да се запита има ли отделни места и времена, където всички онези сферични вълнови фронтове се пресичат.

Всеки аргумент поотделно изглеждаше слаб, но взети заедно, те бяха напълно убедителни. Отново я обзе гняв. Тя беше на точното място… или щеше да бъде, ако можеше просто да напусне Опал и да отиде на Куейк! А вместо това, беше оставена в една сънлива страна на мечтите.

Страна на мечтите. Докато мислеше над тези думи, зад нея се чу стържещо бръмчене. Една фигура, излязла сякаш от кошмарите й, прелетя във въздуха, протегна напред крака и кацна точно пред нея.

Дариа не изкрещя само защото гърлото й не можа да произведе някакъв звук.

Застаналото пред нея същество вдигна два от тъмнокафявите си крака от земята и се изправи над нея. Тя видя тъмночервена, сегментирана долна страна и къс врат с лъщящи дипли в червено и бяло. Вратът завършваше с бяла глава без очи два пъти по-голяма от нейната. Нямаше уста, но от средата на лицето излизаше тънко хоботче, извиваше се надолу и влизаше в една торбичка върху провисналата буза.

Дариа чу серия от остри треперещи писукания. Жълти отворени рога по средата на широката глава се обърнаха да сканират тялото й. Над тях чифт светлокафяви мустачки, непропорционално дълги дори за тази голяма глава, се разгънаха и образуваха двуметрови ветрила, които леко потрепериха на влажния вятър.

Тя изпищя, отстъпи назад и се препъна във високите растения, сред които стоеше. Тогава с дълъг, плъзгащ се скок се появи втора фигура и клекна пред раковинообразното туловище на първата. Беше друго членестоного, почти също толкова високо, но с тяло като тояга, не по-дебела от ръката на Дариа. На тънката глава на съществото доминираха лимоненожълти фасетъчни очи без мигли. Те се завъртяха да я огледат.

Дариа усети миризма на мускус, сложна и непозната, но не неприятна. В следващия миг устата на второто малко същество се отвори.

— Атвар Х’сиал ви поздравява — каза един тих глас с неправилна, но разбираема човешка реч.

Първото същество не каза нищо. Когато първоначалният шок премина, Дариа можеше отново да мисли рационално.

Беше го виждала на снимки. Нищо в тях не загатваше за такова голямо и застрашително присъствие, но първото пристигнало същество беше сикропеанец, индивид от доминиращите видове на Сикропеанската федерация от осемстотин свята. Второто трябва да беше неин преводач, от по-долен вид, какъвто се казваше, че всеки сикропеанец трябва да има, за да общува с хора.

— Аз съм Дариа Ланг — произнесе бавно тя.

Другите две същества бяха толкова извънземни, че изражението вероятно нямаше никакво значение за тях. Тя все пак се усмихна.

Настъпи пауза и Дариа усети отново непознатата миризма. Двата жълти рога на сикропеанеца се обърнаха към нея. Тя видя, че вътрешността им е покрита с множество фини тънки спирални тръбички.

— Атвар Х’сиал поднася извиненията си — една от многоставните ръце на мълчаливия сикропеанец махнаха надолу да посочат по-малкото животно до краката си. — Ние мислим, че може би ви стреснахме.

Това трябва да беше най-омаловажаващото изказване на годината. Беше объркващо да чуеш думи, които произхождат от ума на определено същество, а се изказват чрез устата на друго. Но Дариа знаеше, че родният свят на сикропеанския вид беше облачно кълбо, обикалящо около по-тъмна звезда червено джудже. В тази стихийска среда сикропеанците не бяха развили зрение. Вместо чрез очи те „виждаха“ чрез ехолокация, използвайки високочестотни акустични импулси, излъчвани от надиплените резонатори на бузите им. Върнатият сигнал се приемаше от жълтите отворени рога. Като страничен полезен ефект от това „зрение“ сикропеанците знаеха не само големината, формата и разстоянието до всеки обект в областта на тяхното зрение, но можеха да използват и Доплеровата сонография, за да определят скоростта, с която се движи целта.

Но това имаше и недостатък. С узурпирания за зрение слух комуникацията между сикропеанците трябваше да се извършва по някакъв друг начин. Те вършеха това химически, „говорейки“ помежду си чрез предаване на феромони — ароматни съобщения, чийто променящ се състав им осигуряваше пълен и богат език. Един сикропеанец не само знаеше какво му казват другите от неговия вид. Феромоните му позволяваха и да го чувства, директно да възприема техните емоции. Разгънатите антени можеха да детектират и идентифицират отделна молекула между хилядите различни миризми, носени от въздуха.

За сикропеанците всяко същество, което не излъчва подходящи феромони, не може да се комуникира. Те можеха добре да ги „виждат“, но не и да ги чувстват. Към тези нищожества спадаха и хората. Дариа знаеше, че контактите между сикропеанци и хора са били напълно невъзможни, докато сикропеанците не създали в тяхната федерация видове, които да могат както да говорят, така и да произвеждат и възприемат феромони.

Тя посочи към другото същество, което беше извъртяло жълтите си очи така, че едното да гледа към нея, а другото към сикропеанеца Атвар Х’сиал.

— А ти кой си?

Последва продължителна напрегната тишина. Накрая малката уста с дългите мустачки-приемни антени се отвори отново.

— Името на преводача е Д’жмерлиа. Той е с ниска интелигентност и не играе никаква роля в тази среща. Моля не обръщайте внимание на неговото присъствие. Атвар Х’сиал е този, който иска да комуникира с вас, Дариа Ланг. Искам да поговорим за планетата Куейк.

Очевидно Атвар Х’сиал използваше другия по същия начин, както на по-богатите светове на Съюза използваха сервизни роботи. Но беше необходим много сложен робот, за да изпълнява трика с превода, извършван от Д’жмерлиа… По-сложен от всеки робот, за който Дариа беше чувала, освен тези на Земята.

— Какво да говорим за Куейк?

Сикропеанецът се наведе по-ниско, сложи двата си предни крака на земята, така че сляпата глава дойде на не повече от четири стъпки от Дариа. Слава Богу, че няма кучешки или змийски зъби, или челюсти — помисли си тя, — иначе нямаше да мога да го издържа.

— Атвар Х’сиал е специалист в две области — каза Д’жмерлиа. — Във формите на живот, адаптирани да живеят при екстремално напрежение на околната среда, и по артифисърите… изчезналата раса, която хората наричат Строителите. Преди малко пристигнахме на Опал. Много време след изпращане на искане за разрешение да посетим Куейк по време на летния прилив. Това разрешение още не ни е дадено, но на космодрума на Опал говорихме с един човек, който ни каза, че вие също планирате да отидете там. Вярно ли е?

— Е, не съвсем вярно. Аз искам да отида на Куейк — Дариа се поколеба. — И искам да съм там по време на летния прилив. Но как ме намерихте?

— Съвсем просто. Следвахме сигналния локатор на вашата кола.

Не това имах предвид — помисли си Дариа. — Исках да кажа откъде знаете, че съществувам? Но сикропеанецът продължи:

— Кажете ни, Дариа Ланг. Можете ли да уредите разрешение и Атвар Х’сиал да посети Куейк?

Беше ли се изгубило значението на казаното от Дариа при превода?

— Ти не ме разбра. Аз, разбира се, искам да посетя Куейк, но нямам никакво влияние върху тези, които издават разрешителни за отиване там. Това е в ръцете на двама мъже, които в момента са на Куейк и преценяват условията.

През облаците се процеждаше слаба светлина от Мандъл. Атвар Х’сиал свободно разпери широките си черни крила и откри четири нежни, рудиментни крила с червени и бели продълговати петна. Тези петна, надипленият врат и феноменалната чувствителност към носени от въздуха миризми бяха дали основание на зоолозите, запознали се за първи път с вида, да му дадат причудливото име „сикропеа“, макар че той нямаше нищо общо със земната нощна пеперуда сикропеа, отколкото с който и да било друг земен вид. Дариа знаеше, че те дори не са насекоми, макар че подобно на насекомите имаха хитинов скелет, членестонога структура и претърпяваха метаморфоза от началния до зрелия стадий на своя живот.

Тъмните крила леко вибрираха. Атвар Х’сиал изглеждаше отпуснат от топлината в чувствено удоволствие. Последваха няколко секунди тишина, докато пролуката в облака се затвори и Д’жмерлиа каза:

— Но част от хората са мъже и ти като жена ги контролираш, нали?

— Аз не ги контролирам. Изобщо!

Дариа се зачуди отново за точността, с която тя и Атвар Х’сиал получаваха съобщенията. Процесът на конверсия звучеше така, сякаш никога не би могъл да свърши работа, преминавайки от звуци към химически преносители и обратно чрез един извънземен посредник, на който вероятно му липсваше културната база данни на всяка от двете страни. А на нея и на Атвар Х’сиал също им липсваха общите културни елементи. Ала по всичко личеше, че Атвар Х’сиал беше женска, но каква роля играеха мъжките в сикропеанската култура? На търтеи? На роби?

Д’жмерлиа издаде силен бръмчащ звук, но не произнесе никакви думи.

— Не упражнявам никакъв контрол върху мъжете, които ще вземат това решение — отвърна Дариа, като говореше колкото се може по-бавно и по-ясно. — Ако те ми откажат достъп до Куейк, нищо не мога да направя.

Бръмчащият звук стана по-силен.

— Много неудовлетворително — каза най-сетне Д’жмерлиа. — Атвар Х’сиал трябва да посети Куейк по време на летния прилив. Дойдохме отдалеч, за да бъдем тук. Немислимо е сега да се откажем. Ако вие не можете да получите разрешение за нас и за себе си, трябва да бъдат потърсени други начини.

Голямата сляпа глава се премести по-близо. Дариа можеше да види всяко косъмче и всяка пора върху нея. Хоботчето излезе, протегна се и докосна ръката й. Беше топло и малко лепкаво. Тя си наложи да запази присъствие на духа.

— Дариа Ланг — каза Д’жмерлиа, — когато различните същества имат общ интерес, те трябва да работят съвместно за осъществяване на този интерес. Независимо какви пречки могат да се опитат да поставят пред тях други, те не трябва да се спират. Ако вие можете да ни гарантирате вашето сътрудничество, няма начин Дариа Ланг и Атвар Х’сиал да не посетят Куейк. Заедно. Със или без официално разрешение.

Д’жмерлиа ли погрешно превеждаше мислите на Атвар Х’сиал или Дариа неправилно разбираше намерението на сикропеанката? В противен случай, Дариа вече бе вербувана от това невероятно извънземно за изпълнението на таен проект.

Дариа изпита недоверие, но предпазливостта й беше смесена с вълнение и очакване. Сикропеанката почти беше прочела по-раншните й мисли. Ако Ребка и Пери се съгласят да й разрешат да отиде на Куейк, чудесно. Но ако… тогава може да влезе в действие друг механизъм.

И не просто някакъв механизъм, а акция, предназначена да я отведе до нейната цел… по време на летния прилив.

Дариа чуваше свистенето на въздуха, който непрекъснато минаваше през дихателните отверстия на сикропеанката. От хоботчето на Атвар Х’сиал сълзеше тъмнокафява течност, лицето без очи приличаше на демон от лош детски сън. Черната осемкрака лепкава фигура на Д’жмерлиа беше измъкната от същия кошмар.

Но хората се бяха научили да не обръщат внимание на външността. Никои две същества, които имаха еднакви мисловни процеси и общи цели, не може да бъдат истински чужди едно на друго.

Дариа се наклони напред.

— Много добре, Атвар Х’сиал. Интересувам се да чуя какво имаш да ми кажеш. Кажи ми повече.

Тя сигурно не беше готова да се съгласи с нищо, но, разбира се, нямаше да й навреди, ако чуе.

Глава 6

Двадесет и девет дни до летния прилив

Умбиликал и капсулите, които пътуват по него, са съществували най-малко четири милиона години, преди хората да колонизират Добел. Подобно на всяка друга конструкция на Строителите Умбиликал е направен да бъде дълговечен. Системите работеха идеално. Той ги беше изследвал основно, но въпреки че анализите разкриваха много за производствените методи на Строителите, те не разкриха нищо за тяхната физиология или навици.

Дишали ли са Строителите? Капсулите бяха направени от прозрачен материал и нямаха никакъв въздушен шлюз.

Спали ли са Строителите, как са поддържали физическата си форма? Нямаше нищо, което можеше да се идентифицира като легло или място за почивка, или средства за отмора и тренировки.

Но Строителите сигурно поне са яли и са имали физиологични екскреции. Макар че пътуването от Опал до Куейк продължаваше много часове, нямаше никакви средства за съхранение или за приготвяне на храна, никакви средства за събиране на отходни продукти.

Единственото несигурно заключение, до което хората-инженери можаха да достигнат, беше, че Строителите са били големи. Капсулите бяха огромни — цилиндър, дълъг над тридесет метра и почти толкова широк, и целият празен. От друга страна нямаше никакво доказателство, че са били използвани от самите Строители… Може би те са били предназначени само за превозване на товари. Но ако е така, защо вътре в тях има пултове за управление, които позволяват да се променя скоростта на движение по Умбиликал?

Докато историците спореха за природата и характера на Строителите, а теоретиците се тревожеха за необяснимите елементи в тяхната култура, по-практичните умове се заловиха да пригодят Умбиликал за използване от колонисти. На Куейк имаше минерали и горива. На Опал и двете липсваха, но той предлагаше жизнено пространство и благоприятен климат. Транспортната система между двете планети беше много ценна, за да бъде оставена неизползвана.

Започнаха с комфорта, за да направят пътуването между двата модула на планетния дублет удобно. Не можеха да променят основната големина и форма на капсулите. Подобно на повечето изобретения на Строителите, те бяха интегрирани модули, неподатливи на структурни модификации и почти неунищожими. Направиха ги лесно да се затварят херметично и ги комплектуваха с шлюзове за излизане на открито и апаратура за регулиране на налягането в тях. Монтираха прости кухни, заедно с тоалетни, медицински възли и кабини за почивка. Накрая, в съответствие с дискомфорта на намиращите се на планетата хора от големи височини, прозрачните вътрешности преградиха с панели, които можеха да бъдат поляризирани до непрозрачно сиво. Главният илюминатор за наблюдение беше в горния край на капсулата.

Когато приближиха до Куейк, Ребка остана недоволен от последната модификация в тяхната кола. Докато се издигаха към Междинната станция и над нея, той се бе наслаждавал на интригуващата гледка на планетата пред тях толкова много, че бе оставил изследването на самата Междинна станция за по-късно. Смяташе, че ще продължи да вижда все повече и повече подробности от Куейк до самото кацане. Но още на неколкостотин километра над повърхността колата неочаквано се обърна с горната част надолу. Вместо Куейк, той неочаквано беше обърнат към неносещата никаква информация и направо дразнеща гледка на сменящата се облачна покривка над Опал.

— Можете ли да ни завъртите обратно? Нищо не мога да видя — каза Ребка на Макс Пери.

— Не, освен ако не искате останалата част от пътя да пропълзим като охлюви — Пери вече беше нервен от очакване. — Всеки момент ще влезем в атмосферата на Куейк. Колата трябва да бъде с долната част надолу, за да има аеродинамична стабилност, иначе ще трябва да се движим много бавно. Фактически… — той спря и лицето му се напрегна от съсредоточаване. — Чуйте.

На Ребка му трябваше един миг, за да го чуе. После ушите му доловиха съвсем слабо пронизително свистене, проникващо през стените на капсулата. Това беше първото доказателство за контакт с Куейк — триене на спускащата се капсула с разредения въздух. Скоростта на слизане трябваше да се намали.

Пет минути по-късно се прибави друго усещане. Бяха достатъчно ниско за изравняване на налягането и в капсулата започна да навлиза въздух от Куейк. Слаба миризма на сяра изпълни вътрешността. В същото време капсулата се олюля и се разтресе от напора на ветровете. Ребка усети някаква повишена сила да го дърпа надолу към тапицираната седалка.

— Три минути — каза Пери. — Това е последното намаляване на ускорението.

Ребка го погледна. Щяха да се приземят на планета, която Пери беше описал като опасна за посетители, но в гласа и на лицето му нямаше и следа от страх. Той проявяваше нервност, но това можеше да бъде възбуда и очакване на човек, завръщащ се у дома след много дълго отсъствие.

Щом Куейк бе такъв смъртоносен капан, как беше възможно това?

Машината намали и спря. Вратата тихо се отвори. Ребка последва Пери навън и почувства, че съмненията му се потвърждават. Излязоха от капсулата и стъпиха на повърхността на синьо-сива прашна равнина, покрита тук-там с тъмнозелени храсти и охрави лишеи. Тя, разбира се, беше суха и гореща, а миризмата на сяра в следобедния въздух се усещаше прекалено силно. На по-малко от километър той съзря блестящата повърхност на вода и около нея по-високи растения, а близо до тях стадо бавно движещи се животни. Приличаха на тревопасни и кротко се хранеха.

Нямаше никакви изригващи вулкани, никакви земни трусове, никаква чудовищна подземна дейност. Куейк беше мирна, сънлива планета, дремеща в маранята. Нейните обитатели явно се адаптираха към по-високите температури, които щяха да настъпят с летния прилив.

Преди Ребка да може да каже нещо, Пери се огледа и поклати глава.

— Не знам какво става тук — лицето му изразяваше недоумение. — Казах, че ще имаме проблем и бях съвсем сериозен. Невероятно тихо е, а ни делят по-малко от тридесет дни от летния прилив, най-големия досега.

Ребка вдигна рамене. Ако Пери играеше някаква скрита игра той не можеше да я прозре.

— На мен всичко ми изглежда чудесно.

— Така е. И точно това е необичайното — Пери махна с ръка да обхване цялата гледка наоколо. — Не би трябвало да изглежда така. Бил съм тук по това време на годината много пъти. Вече трябваше да има земетръси, изригвания… и то големи. Трябваше да ги чувстваме под краката си. Трябваше да има десет пъти повече прах във въздуха — звучеше искрено объркан.

Ребка кимна, завъртя се бавно на триста и шестдесет градуса и огледа внимателно околността.

Точно пред тях се намираше широката основа на Умбиликал. Тя се допираше до повърхността, но липсваха механични въжета. Връзката беше електромагнитна, полева, създадена от богатата на метал повърхност на Куейк. Пери беше казал, че това е необходимо поради нестабилността на повърхността на планетата при наближаване на летния прилив. Звучеше приемливо и в съответствие с твърдението на Пери за действащите сили при настъпване на явлението. Защо иначе Строителите нямаше да го укрепят с истински въжета? Но само приемливостта не правеше твърдението непременно вярно.

Отвъд Умбиликал, по посока на залязващия диск на Мандъл, се простираше мрачна верига от ниски виолетово-сини планини в прашния въздух. Върховете бяха еднакви по големина и разположени необичайно равномерно. Суровият им профил и стръмен ъгъл на извисяване ги правеше да приличат на вулканични. Но Ребка не виждаше над тях никаква плащеница от пушек нито някакво друго доказателство за скорошно изригване. Той погледна по-внимателно. Почвата под краката му беше равна и без пукнатини, без никакви оголени места сред растителността, които да свидетелстват за неотдавнашно разкъсване на повърхността.

И така, това ли беше Куейк, голямата и ужасна планета? Ребка беше спал спокойно в среди десет пъти по-опасни. Без да каже дума, той тръгна към езерото.

Пери забърза след него.

— Къде отивате? — беше нервен и напрегнат.

— Искам да хвърля един поглед на онези животни. Ако е безопасно.

— Трябва да е безопасно. Но нека аз да мина отпред — гласът на Пери беше развълнуван. — Познавам терена.

Много мило и деликатно от твоя страна — помисли си Ребка. — Само че не виждам на терена нищо, което се нуждае от предварителен оглед. Тук-там по почвата имаше неголеми участъци оголени вулканични скали и надробени базалтови отломъци, сигурен знак за стара вулканична активност, а повърхността беше неравна и трудна за ходене. Но за Ребка ходенето не беше по-трудно, отколкото за Пери.

С приближаването към водата теренът стана по-равен. Близо до езерото свежа тъмнозелена морава, която беше успяла да намери опора върху сухите иначе скали. Малките животни, всичките тревопасни, побързаха да потърсят укритие в нея от приближаващите странници. Тревопасните останаха там, докато двамата мъже не се приближиха на няколко метра, после се промъкнаха боязливо към езерото. Бяха същества с много крака, със загладени овални гърбове и радиална симетрия, с усти, разположени по цялата им обиколка.

— Знаете какво ме смущава, нали? — неочаквано попита Ребка.

Пери кимна.

— Всичко това — Ребка посочи растителния и животински свят около тях. — Твърдите, че когато наближи летният прилив, хора не трябва да идват на Куейк. Уверявате ме, че не можем да оцелеем тук, от което се предполага, че трябва да съобщя на Джулиъс Грейвс и на другите, че не им се разрешава посещение и с това да загубим приходите, които ще донесат тези посещения за Добел. А те стоят тук — той посочи животните, които бавно отиваха към водата. — Очевидно за тях оцеляването не представлява никакъв проблем. Какво могат те, което ние не можем?

— Две неща — двамата бяха достигнали до езерото. Поради някаква причина, Пери вече се бе отърсил от своята нервност. — Преди всичко те напускат твърдата повърхност на Куейк по време на летния прилив. Животните, които ще срещнете на Куейк или умират преди летния прилив и след преминаване на лятото навсякъде се излюпват снесените от тях яйца, или прекарват в летаргия… Скриват се за през лятото. Всички онези тревопасни са амфибии. След няколко дни част от тях ще влязат в езерото, ще се заровят дълбоко в тинята на дъното и ще прекарат в сън, докато стане отново безопасно да излязат. Ние не можем да направим това. Най-малкото вие и аз не можем. Може би сикропеанците могат.

— И ние можем да направим нещо подобно. Можем да създадем жизнена среда, куполи на дъното на езерото.

— Добре. Ние бихме могли, но аз се съмнявам, че Дариа Ланг и другите ще се съгласят. Във всеки случай това е само половината от историята. Аз казах, че те правят две неща. Другото, което правят, е, че бързо се размножават. Всеки сезон по едно голямо ново котило. Ние можем да се чифтосваме колкото си искаме, всеки ден, но не можем да създадем такова потомство — в шегата на Пери нямаше хумор. — Тук те са принудени да го правят. Годишната смъртност на животните и растенията на Куейк е над деветдесет процента. Еволюцията наистина е свършила добра работа, така че те максимално са се адаптирали. Въпреки това девет от всеки десет ще умрат по време на летния прилив. Искате ли да опитате при такъв шанс? Ще позволите ли Дариа Ланг и Джулиъс Грейвс да рискуват?

Това беше силен аргумент… ако Ребка искаше да приеме твърдението на Пери за опасностите на летния прилив. А досега той не бе пожелал това. Едно по-голямо приближаване на Мандъл, в съответствие с твърденията на Пери за въздействието на летния прилив, ще предизвика големи приливни вълни върху Куейк. В това никой не би могъл да се съмнява. Но не беше ясно колко от тези земни приливни вълни ще повредят повърхността. Флората и фауната на Куейк беше оцеляла в продължение на повече от четиридесет милиона години. А това включваше безброй големи сближавания, макар че не е имало хора, които да ги регистрират. Защо да не оцелее с лекота още веднъж?

— Да тръгваме — Ханс Пери беше решил.

Мандъл скоро щеше да залезе и той искаше да напуснат планетата, преди да останат само на слабата светлина от Амарант. Ребка беше убеден, че Пери не му казва всичко. Мъжът явно имаше свои собствени причини да се опитва да държи хората настрана от Куейк. Но дори Макс Пери да беше прав, Ребка не можеше да оправдае изолирането на Куейк. Просто не съществуваше доказателство, което той може да изпрати на правителството на Фемъс Съркъл, че този свят наистина е опасен.

Всички аргументи изглежда доказваха точно обратното. Местните животни може би имаха трудности с оцеляването през летния прилив, но те не притежаваха човешките знания и ресурси. Като изхождаше от онова, което можа да види, Ребка реши да остане тук през летния прилив.

— Ние сме длъжни да обясним на хората шансовете за оцеляване — продължи той, — макар че не бива да се поставяте в ролята на техни бавачки. Ако те решат да дойдат тук, след като са запознати с опасностите, ние нямаме право да ги спираме.

Изглежда, Пери не го слушаше. Той се оглеждаше, мръщеше се, току поглъщаше нагоре към небето, а после към земята и към далечната линия на хълмовете.

— Няма начин това да може да се случи. Знаете го — каза той. Гласът му звучеше объркано. — Къде отива всичко това?

— Какво е „всичко това“, което „отива“? — Ребка беше готов да спори.

— Енергията. Приливните вълни носят енергия… от Мандъл и Амарант, от Гаргантюа. И никоя от тези енергии не се проявява навън. Това означава, че съществува някакъв свръхмощен вътрешен акумулатор…

Той беше прекъснат от блясъка на червено зарево на запад. Двамата мъже погледнаха нататък и видяха, че в далечните планини между тях и залязващата сфера на Мандъл се бе появила линия от тъмни, разпростиращи се по целия фронт фонтани, които бълваха огън.

Секунди по-късно се чу и звукът. Земният трус последва след малко, но животните не го изчакаха. При първия ярък блясък те се втурнаха към водата, движейки се много по-бързо, отколкото Ребка си представяше, че е възможно.

— Избухнаха! Сега ще полетят камъни! — Пери крещеше през гръмотевичния грохот. Той посочи димящите кратери. — Разтопената лава, лесно можеше да стигне до нас. Хайде!

Той затича към Умбиликал, докато Ребка още се колебаеше. Линията на изригванията беше странно правилна, всеки трети връх избухваше. Той погледна бързо на другата страна… Беше ли водата сигурно убежище? Не можа да си отговори на този въпрос и последва Пери. Земята започна да се люлее, да се издига и снишава така, че той едва пазеше равновесие. Почувства, че трябва да намали скоростта, докато светещата изхвърлена маса от полуразтопена скала с размери на въздушна кола падаше и цвъртеше на двадесет метра от него.

Пери беше вече в капсулата в основата на Умбиликал и държеше долния входен люк широко отворен.

Ребка се хвърли през него с главата напред, рискувайки достойнството си за сметка на бързината.

— Добре. Вътре съм. Тръгвайте!

Пери се спусна по стълбата към кабината за управление и наблюдение и колата се понесе нагоре, преди Ребка да се е изправил и огледал за наранявания. Вместо да затвори люка и да последва Пери, той се обърна и го остави отворен около една стъпка, после надникна навън.

Върху площта, която току-що бяха напуснали, продължаваха да падат свистящи парчета скала и лава. Когато лавата заля храстите и сухата земя, лумнаха пламъци. Той чу случайни парчета да се удрят хаотично в Умбиликал над и под тях. Те не можеха да нанесат на капсулата никаква вреда, освен ако някое не влезе през полуотворения люк. Той обаче щеше да има достатъчно време да го види и да затвори.

Най-уязвими на планетата бяха въздушните коли. Те стояха подредени в права линия в основата на Умбиликал, построени от хора и докарани от Опал за използване на място. Докато Ребка наблюдаваше какво става, димящо парче скала профуча към горния край на една от тях. Когато то отскочи настрана, без да я повреди, Ребка разбра, че колите са под защитен лист от прозрачен материал, като онзи, на Строителите… свален вероятно от Междинната станция.

Той погледна към хоризонта. От сегашната им височина от двеста-триста метра можа да обгърне с поглед Куейк. Повърхността на планетата беше в пламъци. По цялото протежение до далечните върхове избухваха малки огньове. Издигащият се пушек донесе до ноздрите му остра миризма, смолиста и ароматична. Земята под него трептеше от топлина, обвита в пелена от прах.

Беше ясно, че източникът на бедствие е ограничен до единичната линия от вулкани, които лежаха между тях и светещият ниско на запад диск на Мандъл. Над всеки трети връх се виеше тъмна струйка пара и се издигаше чадър от пушек. Но силата на изригванията започна да намалява. Вече не излизаха червено-оранжеви облаци от дим, във въздуха летяха по-малко камъни. Тревопасните отдавна бяха изчезнали, вероятно скрити в дълбините на езерото. Те знаеха кога да излязат отново.

Пери беше изоставил пулта за управление и беше клекнал до Ребка. Движението на колата нагоре по Умбиликал беше престанало.

— Добре — Ребка се приготви да затвори люка. — Убедих се. Няма да настоявам за разрешение хора да идват на Куейк по време на летния прилив. Да се махаме оттук. Връщаме се на Опал.

Но Пери държеше вратата отворена и клатеше глава.

— Аз пък бих желал да се върна долу.

— Защо? Да загинете ли искате?

— Не, разбира се. Искам да видя добре какво става и наистина да го разбера.

— На Куейк наближава летния прилив, коменданте. Това става. Започват да изригват вулкани и да стават земетръси точно както казахте.

— Не, не стават — Пери беше повече замислен, отколкото разтревожен. — Има някаква загадка. Не забравяйте, че съм бил на Куейк по това време много пъти. Това, което току-що видяхме, е нищо, просто фойерверки. Трябваше да има по-голяма активност, много по-голяма. Когато пристигнахме, повърхността беше спокойна, а трябваше през цялото време да се люлее. Изригванията изглеждаха впечатляващи, но земните трусове не бяха нищо. Вие видяхте колко бързо затихнаха — той посочи към люка. — Погледнете, сега всичко е отново тихо.

— Аз не съм геолог, но се случи това, което се очакваше — Ребка не можеше да разбере какво се върти в главата на Пери. Искаше ли той по време на летния прилив там да има хора или не искаше? Сега, когато имаше основателен аргумент против допускането на хора, Пери изглежда беше променил мнението си. — Нормално е напрежението да нарасне и след това да спадне. Вътрешните сили нарастват известно време, докато достигнат критична стойност, и след това намаляват. Тишината е впечатляваща.

— Не и тук — каза накрая Пери и затвори люка. — Не и по време на летния прилив. Помислете за това, капитане. Това не е обикновена планетарна вулканична дейност. Опал и Куейк се завъртат един около друг на всеки осем часа. При всяко завъртване приливните вълни от Мандъл и Амарант напират. При нормален летен прилив тези сили са огромни, а голямото сближение ги прави още по-силни… стотици пъти по-силни от тези през останалата част на годината.

Той седна в товарен трюм и впери поглед в стената. След малко Ребка се качи в контролната каюта и сам поднови издигането на капсулата. Когато слезе отново долу, Пери не се бе помръднал.

— Хайде, елате на себе си. Вярвам ви. Приливните сили са мощни, но това е вярно както за Куейк, така и за Опал.

— Така е — Пери най-после стана и се изправи. Но на Опал ефектът е по-слаб. Повърхността на океана свободно се деформира и всеки четири часа достига нови високи приливи и ниски отливи. И промените на морското дъно — морски земетръси и изригвания — биват амортизирани от водата над тях. Но на Куейк няма океани, които да намалят този ефект. По това време на годината Куейк трябва непрекъснато да е активен. А не е. Така… Тогава къде отива цялата енергия?

Пери се изопна на седалката и се намръщи.

Ребка се чувстваше странно неудовлетворен, когато скоростта на колата нагоре нарасна и се чу тихо свистене от бързото движение през атмосферата на Куейк. Той беше посетил Куейк и лично беше видял доказателството. Мястото наистина изглеждаше толкова опасно, колкото бе предупреждавал Пери. И все пак Пери не беше изплашен от Куейк. Ни най-малко. Той искаше да се върне там… макар че все още имаше изригвания.

Ребка достигна до заключението, че ако трябваше да разбере Пери, трябваше да разполага с повече данни. Той седна и загледа по-младия си партньор.

— Добре, комендант Пери. Значи мястото не изглежда така, както сте очаквали. Аз не мога да преценя. Кажете ми, тогава, как обикновено изглежда Куейк през това време на годината?

Беше погрешен въпрос. Концентрираният замислен вид на Пери изчезна. На лицето му се появи неопределена тъга. Ребка седеше в очакване на отговор, но след няколко минути разбра, че няма да го получи. Въпросът, вместо да изкара Макс Пери от замечтаността му го тласна още по-дълбоко в нея. Мъжът беше изпаднал в някаква странна амнезия и нерадостни спомени.

Спомени за какво? Сигурно за Куейк по време на летния прилив.

Ребка предпочете да замълчи. Вместо това, изруга наум, загледан нагоре по Умбиликал към далечния възел на Междинната станция. Беше принуден да признае неприятната истина, че искаше да изпълнява длъжността на бавачка, което би прекъснало най-интересния проект в неговата кариера. Той беше обиден, че е откъснат от Парадокс, обиден, че е назначен на Добел, обиден на Макс Пери, че трябва да се тревожи за кариера си, прекъсната от един дребен бюрократ.

Но гордостта не му позволяваше да изостави задачата, докато не разбере със сигурност какво беше разстроило мъжа срещу него. Защото Пери беше разстроен, макар външно да не го показваше.

Едно нещо вече беше ясно. Онова, което беше разстроило Пери живееше на Куейк, в непосредствена близост с летния прилив.

Което означаваше, че Ребка непременно щеше да се върне на мястото, и то по време, когато всички доказателства потвърждаваха, че хора не биха могли да оцелеят.

Артефакт: Умбиликал

УКА #269

Галактически координати: 26,837.18617,428.947 363.554

Име: Умбиликал

Връзка звезда-планета: Мандъл-Добел (дублет)

Възел за достъп Боуз: 513

Предполагаема възраст: 4.037 и 0.15 милиона години

Изследователска история: Открит чрез дистанционно сензорно наблюдение по време на пилотиран от Мандъл полет на малка височина за събиране на информация през Е. 1446. Първото проучване отблизо, извършено от полет с екипаж на малка височина за събиране на информация през Е. 1513 (Добел и Хинчклиф), първо посещение на колониален кораб през Е. 1668 (клас „Скайскан“, Уу и Танака). За първи път използван за заселници на Добел, Е. 1742. Като работна система се използва редовно от Е. 1778.

Физическо описание: Умбиликал представлява транспортна система, която свързва планетарния дублет на системата Добел, Опал (първоначално Еренкрещер) и Куейк (първоначално Кастелнуово). Дванадесет километра дълъг и четиридесет до шестдесет метра широк, Умбиликал представлява цилиндър, който е дислоциран постоянно на Опал (за морското дъно) и закрепен електромагнитно за Куейк. Закрепването към Куейк се прекъсва при най-голямото приближаване на системата Добел по високата ексцентрична орбита до планетата Мандъл. Това най-голямо приближаване се получава на всеки 1.43 стандартни години.

Посредством Уинч, използвайки сингулярност пространство-време (предполага се, че е артефакт), се постигат промени в дължината на Умбиликал, чрез което той автоматично се адаптира към промените на разстоянието Опал-Куейк. Освен това Уинч позволява автоматично издърпване на Умбиликал от повърхността на Куейк по време на максимален прилив причинен от Мандъл (летния прилив). Техниката за управление е разчетена функционално, но не е открит никакъв пусков сигнал (например времеви или някакъв друг). Междинната станция (9,781 километра от центъра на масата на Опал, 12,918 километра от центъра на масата на Куейк) позволява добавяне или махане от Умбиликал на полезни товари за пренасяне до или сваляне в произволното пространство.

Бележка: Умбиликал е един от най-простите и най-разбираеми от всички артефакти на Строителите и по тази причина за повечето сериозни изследователи на технологията на Строителите е по-малко интересен. И все пак той самият представлява някаква загадка, тъй като, макар и прост, е едно от последните творения на Строителите (построен преди по-малко от пет милиона години). Някои археолози-аналитици предполагат, че този факт бележи началото на западане на обществото на Строителите, кулминиращо в краха на тяхната цивилизация и изчезването им от полето на галактическата наука преди повече от три милиона години.

Физическа природа: Без дефектни твърди въглеродни поддържащи въжета със стабилизиращи мюонни16 връзки. Напрегнатостта на въжетата е измерима с тази на човешките и сикропеанските височинни експериментални аеростати, но не ги надвишава.

Тягата на транспортната кола се осигурява от линейни синхронни двигатели с конвенционална силова предавка. Техниката на прикачване на колата към въжето е неясна, но е сходна с мрежите в свободното пространство на системата Кокун (Вж. Кокун, статия 1).

Природата на Уинч също е спорна, но вероятно това е артефакт на Строителите, а не естествена даденост на системата Добел.

Предполагаема цел: Транспортна система. До пристигането на хора системата е била използвана най-малко три милиона години. Съобщава се, че понастоящем е в редовна експлоатация. Няма никакво указание за други по-ранни приложения.

Из „Универсален каталог на артефактите“

Четвърто издание

Глава 7

Двайсет и седем дни до летния прилив

Куейк се променяше. Не по начина, за който беше предупредил Макс Пери с наближаването на летния прилив, когато планетата се превръщаше от сушав, но мирен свят, в свят с висока сеизмична активност, в тресящ се ад от разтопени потоци лава и напукана почва. Вместо това през тази година на най-голямото сближаване между небесните тела, Куейк беше станал непредсказуем.

Може би точно толкова се променяше по свой начин и Опал. Повече, отколкото някой на планетата си даваше сметка.

Тази мисъл дойде на Ребка, докато летяха обратно над Опал от основата на Умбиликал към космодрума на Старсайд, където трябваше да ги чака Дариа Ланг.

Преди шест дни пътуването над обгърнатата в облаци планета до Умбиликал беше скучно, атмосфера без никаква турбулентност и нищо особено за гледане, освен сиви облаци. Сега, когато до настъпване на летния прилив оставаха двадесет и седем дни, колата беше удряна и подмятана от силни ветрове. Внезапни възходящи потоци блъскаха корпуса. Макс Пери беше принуден непрекъснато да издига въздушната кола нагоре, за да избегне поройния дъжд, черните кълбести облаци и вихрите.

— Значи жителите на Опал са убедени, че са в безопасност дори при приливни вълни по-големи от нормалните?

Ханс Ребка не беше толкова сигурен.

— Вие просто допускате — подхвана Ребка, когато започнаха да слизат към космодрума на Старсайд, — че тази година приливните вълни ще бъдат съвсем същите, както и при другите летни приливи, само че по-големи.

— Не биваше да преувеличаваме нещата — след като цялата гледка на Куейк се изгуби под повсеместната облачна покривка над Опал, другата личност на Пери излезе наяве: хладна, колеблива и безразлична към повечето събития. Той не искаше да обсъжда преживяванията им на Куейк, нито мистификацията на онова, което ставаше там. — Аз не казвам, че нищо различно няма да се случи на Опал — продължи той. — И все пак вярвам, че това не е далеч от истината. Може да има сили, твърде големи за някои по-големите слингове, и един или два от тях могат да се разпаднат, но не виждам никаква опасност за хората. Ако е необходимо, всички на Опал могат да избягат от летния прилив в морето.

Ребка мълчеше, стиснал страничните облегалки за ръцете на седалката си, докато пропадаха през една въздушна яма, от което двамата мъже за една или две секунди изпаднаха в състояние на безтегловност.

— Може и да не стане така — каза Ребка веднага щом сърцето му се успокои.

Той изпитваше силно желание да провокира Макс Пери и да наблюдава неговите реакции. Беше като проверка на теория, захранване на черна кутия с определена система от входни сигнали и контролиране на изхода. Ако човек прави това достатъчно често, съгласно теорията може да изучи точно всички функции на черната кутия, макар и да не разбира, може би, защо тя ги има. Но в случая с Пери изглежда имаше две различни черни кутии. Едната беше населена от способен, внимателен и приятен човек. Другата — от мекотело, оттеглящо се в своята недостъпна черупка винаги когато се появят някакви дразнители.

— Тази ситуация ми напомня за Пеликан Уейк — продължи Ребка. — Чували ли сте какво се е случило там, коменданте?

— Забравил съм го, дори и да съм чул — това не беше реакцията, която Ребка очакваше, но Макс Пери имаше извинение. Вниманието му беше съсредоточено върху автоматичната стабилизираща система, която трябваше плавно да ги приземи.

— Там възникнала ситуация не много различна от тази на Опал — продължи Ребка. — Само дето вместо морски приливни вълни включвала отношение на растителна към животинска маса.

— Когато за първи път се приземили колонисти, всичко било чудесно. Но на всеки четиридесет години Пеликан Уейк минавал през кометен облак — малки тела на летящи вещества, повечето достатъчно малки, за да се изпарят в атмосферата и никога да не паднат на земята. Влажността и температурата бързо се повишавали, няколко процента и няколко градуса. Съотношението растения-животни се променяло, кислородът намалявал, после за по-малко от година всичко се връщало към нормалното си състояние. Нищо особено.

— Всички мислели така. И продължавали да мислят дори когато техните астрономи предсказали, че при следващото преминаване през облака Пеликан Уейк ще хване тридесет процента повече материал от обикновено.

— Мисля, че си спомням — от учтивост, Пери прояви слаб интерес.

— Това е случай, който изследвахме, преди да дойда на Добел. Нещо се объркало и те едва не погубили цялата колония, нали?

— Зависи за кого говорите — Ребка се поколеба. Каква част от случката трябваше да разкаже? — Нищо не можа да се докаже, но аз мисля, че сте прав. Едва не я погубили. Но според мен нещата стоят така: нищо, което може да се предскаже с физически модели, не би тръгнало погрешно. Потокът материал от по-високото ниво на кометата променил биосферата на Пеликан Уейк до ново стабилно състояние. За три седмици кислородът намалял от четиринадесет до три процента. Той останал на това ниво, докато не пристигнала група по нормализирането на жизнената среда и започнала да го възстановява. Тази неочаквана промяна би могла да убие почти всички, защото за времето, с което разполагали, те не са имали възможност да изведат със совалка всички.

Макс Пери кимна.

— Зная. Само че един човек на Пеликан Уейк все пак решил да изведе хората от света много преди да получат кометния душ. Той разполагал с изкопаемо доказателство за промените, нали? Това е класически случай… Човекът на място е знаел повече, от който и да било друг отдалечен на светлинни години можел да знае. Той пренебрегнал инструкциите на собственото си главно управление и станал герой.

— Не съвсем. Бил е мъмрен за постъпката си — колата се беше приземила и рулираше по космодрума и Ребка беше готов да изостави темата. Времето не беше подходящо да каже името на въпросния герой. И макар че беше мъмрен публично, той беше поздравен лично за дързостта да се противопостави на писмените инструкции на координатора на сектора. Фактът, че неговите непосредствени началници умишлено не му бяха казали за тези писмени инструкции, никога не беше споменаван. Това, изглежда, бе част от официалната политика на Фемъс Съркъл: специалистите по решаване на проблеми работят по-добре, когато не знаят прекалено много. Той все повече и повече се убеждаваше, че когато го изпратиха на Добел, не му бяха съобщили достатъчно факти.

— Всичко, което казвам, е, че вие ще бъдете изправен пред подобна ситуация на Опал — продължи той. — Когато равновесието на една система е нарушено от периодично действаща сила, нарастването на силата може не просто да доведе до по-голямо нарушаване на равновесието. Могат да настъпят колебания и промени до напълно различно крайно състояние. Да предположим, че приливните вълни на Опал станат достатъчно големи, за да си взаимодействат хаотично? Тогава навсякъде ще възникне турбуленция… водовъртежи и водни фонтани. Чудовищни солитони, може би, изолирани единични вълни, високи няколко километра.

— Корабите няма да издържат, нито слинговете. Бихте ли могли да евакуирате всички, ако се наложи, по време на летния прилив? Нямам предвид по море… а извън планетата?

— Съмнявам се — Пери изключи двигателя и поклати глава. — Мога да бъда още по-категоричен. Не, не бихме могли. И къде ли бихме ги откарали? Гаргантюа има четири спътника, големи почти колкото Опал, а два от тях имат собствена атмосфера. Но тя е от метан и азот, не от кислород… а и са прекалено студени. Единственото друго място е Куейк — той погледна към Ребка. — Предполагам, вие сте се отказали от идеята някой да отиде там.

Проливният дъжд, който се лееше, докато летяха към Старсайд, беше престанал и колата спря близо до сградата, определена от Пери за квартира на Дариа Ланг.

Ханс Ребка стана вдървено от седалката и разтри колене. Ако Дариа Ланг ги чакаше, тя сигурно беше чула приближаването на въздушната кола. Но около сградата нямаше никаква следа от нея. Вместо това под надвисналата стреха стоеше висок, приличен на скелет мъж с голяма плешива глава и гледаше пристигащата кола. Той държеше над главата си ярък чадър. Блестящият бял мундир със златни еполети и светлосини апликации можеше да е изтъкан само от дитроново влакно.

Отдалеч изглеждаше елегантен и внушителен, въпреки че лицето и главата му бяха пурпурночервени от радиацията. Когато се приближиха, Ребка видя, че устните и веждите му трепкат неконтролируемо.

— Знаехте ли, че ще го заварим тук? — Ребка посочи с пръст под нивото на прозореца в колата, така че новодошлият да не може да го види. Не беше необходимо да споменава самоличността на странника. Членове на съвета на Съюза рядко се виждаха, но униформата им беше позната на всеки вид и всеки свят в спиралния ръкав.

— Не. Но не съм изненадан — Макс Пери задържа вратата на колата, така че Ребка да може да слезе. — Отсъствахме шест дни и неговото разписание е съвпаднало с този интервал от време.

Мъжът не помръдна, когато Пери и Ребка слязоха от колата и забързаха към подслона. Той сгъна чадъра си и остана половин минута, без да обръща внимание на дъждовните капки, които падаха на плешивата му глава с изпъкнало чело.

— Добър ден. Но не и добро време — посрещна ги той. — И научавам, че още повече ще се влошава — гласът, силен и глух, с нотка на безкомпромисност в изискания акцент на роден на Миранда, напълно отговаряше на човека. Той вдигна лявата си китка, където беше трайно отпечатана идентификация. — Аз съм Джулиъс Грейвс. Предполагам, че сте получили съобщение за моето пристигане.

— Получихме — кимна Пери.

Гласът му прозвуча разтревожено. Присъствието на член на Съвета, от който и да е свят беше достатъчно да накара повечето хора да се замислят за миналите си прегрешения или да коригират границите на своята власт. Ребка се чудеше дали Грейвс няма втора задача за своето посещение на Опал. Но едно нещо знаеше — членовете на Съвета бяха безкрайно заети и не обичаха да си губят времето с дреболии.

— Информационните бюлетини не дават подробности за целта на вашето посещение — каза той и протегна ръка. — Аз съм капитан Ребка, на вашите услуги, а това е комендант Пери. Каква е целта на посещението ви на системата Добел?

Грейвс не помръдна. Той остана мълчалив още пет секунди. Най-после наклони глава, кимна и силно кихна.

— Може би е по-добре да ви отговоря на въпроса вътре. Простудил съм се. Стоя тук от изгрев-слънце в очакване да се върнат другите.

Пери и Ребка се спогледаха. Другите? И откъде би трябвало да се върнат?

— Тръгнали са преди осем часа — продължи Грейвс, — по време на моето пристигане. Според синоптичната прогноза… — дълбоко вкопаните му очи се замъглиха. За секунда настъпи тишина. — … космодрумът Старсайд ще бъде връхлетян от буря със сила от пета степен. За несвикнали с условията на Съркъл такива бури сигурно са опасни. Аз съм разтревожен и искам да говоря с тях.

Ребка кимна. На един въпрос вече имаше отговор. Дариа Ланг бе придружена на Опал от някого или от някои, и то не от Фемъс Съркъл. Но кои са те?

— По-добре проверете в бюлетина за пристигналите — каза Ребка тихо на Пери. — Вижте кой е пристигнал.

— Проверете, ако желаете — Грейвс го погледна. Светлосините очи сякаш проникваха в мозъка на Ребка. Съветникът се отпусна на един плетен стол от жълта тръстика и папур, подсмръкна и продължи: — Но не е необходимо да проверявате. Аз мога да ви уверя, че към Дариа Ланг от Четвъртия съюз на Опал са се присъединили Атвар Х’сиал и Д’жмерлиа от Сикропеанската федерация. След като узнах за тях, прегледах досиетата и на тримата. Те са това, за което се представят.

Ребка направи изчислението и се накани да отвори уста, но Пери го изпревари:

— Това е невъзможно!

Грейвс ги изгледа. Намиращите се в непрекъснато движение вежди трепнаха.

— Един ден, казахте, откакто сте пристигнали тук — отбеляза Пери. — Ако сте изпратили запитване през най-близката точка на мрежата Боуз още с пристигането си тук и то е било предадено през възлите и моментално му е отговорено, общото време не може да бъде по-малко от един пълен стандартен ден… или три опалски дни. Зная го, защото достатъчно пъти съм го правил.

„Пери е съвсем прав — помисли си Ребка. — И е много по-бърз, отколкото си представях. Но той прави една тактическа грешка. Членовете на съвета не лъжат и той си търси белята, като ги подозира в лъжа.“

Но Грейвс се усмихна — за първи път, откакто се бяха срещнали.

— Благодарен съм ви, комендант Пери. Вие опростихте следващата ми задача — той извади една идеално чиста бяла кърпа от джоба си, избърса влажната си гола глава и потупа голямото си изпъкнало чело.

— Откъде мога да зная това, питате вие. Аз съм Джулиъс Грейвс, както вече казах. Но в известен смисъл съм също и Стивън Грейвс — той се облегна назад на стола си, затвори очи за няколко секунди, примигна и продължи: — Когато бях поканен да вляза в Съвета, на мен ми бе обяснено, че ще трябва да зная историята, биологията и психологията на всички интелигентни и потенциално интелигентни видове в целия спирален клон. Обемът на тези данни надвишава капацитета на всяка човешка памет. Тогава ми предложиха да избера: или имплантиране на неорганична памет с висока плътност… достатъчно обременителна и тежка, поради което главата и вратът ми ще се нуждаят от скоба (това се предпочита от членовете на съвета на общността Зардалу), или да развия един вътрешен мнемоничен близнак, един втори чифт мозъчни полукълба израснали от тъкан от моя мозък и използвани единствено за архив и припомняне. Той щеше да се разположи в моя собствен череп, отзад в мозъчната ми кора с минимално черепно разширение.

— Аз избрах второто. Бях предупреден, че тъй като новите полукълба са неразделна част от мен, тяхната ефективност за запомняне и припомняне ще се влияе от физическото ми състояние… дали съм уморен, дали вземам някакъв вид стимуланти… Казвам ви това, за да не си мислите, че съм необщителен, ако откажа някое питие, или че съм маниак, интересуващ се единствено от собственото си здраве. Трябва да внимавам с почивката и със стимулантите, иначе мнемоничният интерфейс ще се повреди. А Стивън не обича това.

Той се усмихна и точно когато неочакван порив на вятъра удари ниската сграда отвън, по лицето му преминаха противоречиви чувства. Плетените стени потрепериха.

— Онова, което не ми бе казано — продължи той, — беше, че моят вътрешен мнемоничен близнак може да развие собствено съзнание… самосъзнание. И това се случи. Както казах, аз съм Джулиъс Грейвс, но съм и Стивън Грейвс. Той е източник на моята информация за Дариа Ланг и за сикропеанеца, Атвар Х’сиал. И така, можем ли да продължим с нашата работа?

— Стивън може ли да говори? — попита Ребка. Макс Пери изглеждаше изпаднал в шок. Един член на Съвета да си вре носа в работата на някого беше достатъчно лошо… но двамата — това вече беше прекалено. И винаги ли Джулиъс Грейвс ръководи нещо? От често променящото му се изражение можеше да се заключи, че вътре в него се води някаква борба.

Грейвс поклати глава.

— Стивън не може да говори. Той също не може да чувства, вижда, пипа или чува, освен ако аз не изпратя моите сензорни входни сигнали на мнемонично съхранение през прибавения телесен калосъм. Но Стивън може да мисли… по-добре от мен, според него. А и ми казва, че има повече време за мислене от мен. И ми изпраща сигнали, своите собствени мисли под формата на спомени. Аз мога да ги преведа достатъчно добре, така че повечето хора биха повярвали, че Стивън директно говори. Например… — той помълча няколко секунди. Когато заговори отново гласът му беше забележимо по-младежки и по-жив: — Здравейте. Радвам се да бъда на Опал. Никой не каза, че времето тук ще бъде толкова гадно, но доброто на това, че съм тук, е, че мокър от дъжд не се бои — гласът се върна към предишния глух гробовен тон: — Моите извинения. Стивън има слабост към неубедителните шеги и ужасно чувство за хумор. Признавам, че аз също позволявам да ставам твърде зависим от знанията на Стивън. Например той съхранява по-голяма част от нашата информация за условията на тази планета, докато моите познания са крайно недостатъчни. Съжалявам за своята леност. А сега, можем ли да продължим с деловата работа? Аз съм тук на Добел във връзка с един съвсем невесел въпрос.

— Убийство — промърмори Пери след дълга пауза.

Бурята почти беше достигнала своя апогей и когато воят на вятъра се усили, той стана видимо по-неспокоен. Неспособен да стои неподвижен, Пери закрачи пред прозореца, като гледаше към буйно люлеещите се папрати и високата трева или нагоре, към бягащите облаци, обагрени от ръждивата светлина на Амарант.

— Убийство — повтори той. — Серийно убийство. Това се казва във вашето искане да посетите Опал.

— Така е. Но само защото не исках да съобщя по мрежата Боуз за по-сериозно обвинение — сега Джулиъс Грейвс определено не се шегуваше. — По-точната дума е геноцид. Ще я смекча, ако искате, до подозрение за геноцид.

Той се огледа и замълча. Пороят се усили и заблъска стените и покрива. Двамата други мъже бяха замръзнали — Макс Пери, неподвижен пред прозореца, Ханс Ребка седнал на края на стола си.

— Геноцид. Подозрение за геноцид. Има ли съществена разлика? — попита най-после Ребка.

— Не, от известна гледна точка — пълните устни се изкривиха и трепнаха. — Надявам се да я намеря тук, на Опал. Няма законодателен акт за ограничения във времето или пространството за разследване както на едното, така и на другото. Но ние имаме само косвени улики без доказателства и без признания. Моята задача е да потърся такива. Възнамерявам да ги намеря на Опал.

Грейвс бръкна в гарнирания със синьо джоб на сакото си и извади два куба с образи.

— Колкото и да изглежда невероятно, това са обвинените в престъпление, Елена и Джени Кармел, на двадесет и една стандартни години, родени и израснали в Шаста. И както можете да видите, еднолични близначки.

Той поднесе кубовете към двамата мъже. Ребка видя само две млади жени, силно загорели, с големи очи и приятна външност, облечени в еднакви дрехи в кафяво-червено и светлокафяво. Но Макс Пери очевидно видя нещо друго в тези картини. Той ахна, наведе се напред, взе кубовете и се вторачи в тях. Минаха повече от двадесет секунди, преди напрежението да изчезне от лицето му и да вдигне глава.

Джулиъс Грейвс наблюдаваше двамата мъже. Ребка неочаквано почувства, че замъглените му уж очи нищо не пропускат. Изражението на замисленост и ексцентричност може да е истинско, а може и да е поза… но под него се криеше необичайно силен интелект. А и глупаци не стават членове на съвета.

— Вие изглежда познавате тези девойки, комендант Пери — каза Грейвс. — Познавате ли ги? Дори и случайно да сте ги срещнали жизненоважно е да знам кога и къде.

Пери поклати глава. Очите му бяха по-светли от обикновено.

— Не. Само за момент, когато видях кубовете си помислих, че те са… едни други момичета, които преди много време познавах.

— Едни момичета? — Грейвс почака, а след това, когато стана ясно, че Пери няма да каже нищо повече, продължи: — Няма да скрия нищо от вас и категорично настоявам вие да не скриете нищо от мен. С ваше разрешение ще позволя на Стивън да ви разкаже случая. Той има най-пълна информация, а на мен ми е трудно да говоря, без емоцията да изкриви моите твърдения.

Трепкането престана. Лицето на Грейвс се успокои и той придоби вид на по-млад и по-щастлив човек.

— Добре, да започваме. Тъжната история на Елена и Джени Кармел. Шаста е богат свят и той позволява на своята младеж много от онова, което тя желае. Когато близначките Кармел навършили двадесет и една години получили като подарък малък космически кораб — „Съмър Дриймбоут“. Но вместо да направят екскурзия в тяхната локална система, така както правят болшинството младежи, те придумали семейството си да монтира на кораба двигател Боуз. С него предприели истинско космическо пътешествие: девет свята от Четвъртия съюз и три от общността Зардалу. На последната планета от пътуването решили да опознаят „първобитния живот“… тоест живота на техните родители. Това означавало да продължат да живеят в комфорт, но да наблюдават един недоразвит свят. Кацнали на Павонис Фор и разпънали луксозна палатка. Пав Фор представлява бедна блатиста планета в Общността. Бедна сега, трябва да кажа… но достатъчно богата, преди хората изследователи да стъпят на нея. По пътя местни амфибийни видове, известни като берсиа, им досаждали. Те почти били изтребени по времето, когато планетата била прочистена, и изследователите я напуснали. На оцелелите берсиа… малкото, които имало там… им бил даден изпитателен срок да придобият потенциална интелигентност. Те били защитени. Най-после.

Грейвс замълча. Лицето му представляваше маска от променящи се изражения. Вече не беше ясно дали говори Джулиъс или Стивън.

— Били ли са берсиа наистина интелигентни? — тихо се запита той. — Вселената никога няма да узнае. Това, което знаем, е, че берсиа вече са изчезнали. Последните двама са премахнати преди два месеца… от Елена и Джени Кармел.

— Но не преднамерено, предполагам? — Пери продължаваше да държи кубовете и да ги гледа. — Сигурно е било в резултат на инцидент.

— Може наистина да е възникнал инцидент — от сериозния маниер стана ясно, че заговори отново Джулиъс Грейвс. — Ние не знаем, защото след като се случило, близначките Кармел не останали да обяснят. Необяснимо защо избягали. Те продължили да бягат, докато преди една седмица мрежата Боуз беше затворена за тях. Е, сега вече не могат да бягат.

Бурята бушуваше с пълна сила. Навън звучаха жалните стонове на вятъра, чието свистене от време на време наподобяваше вой на сирена, премесено с плющенето на дъжда върху покрива. Ребка все още можеше да чува Грейвс, но вниманието му беше привлечено от промяната в състоянието на Пери. В този миг разбра, че това наистина е вой на сирената и се втурна към вратата.

— Приземяване! Сирената показва, че някой е в беда. Те са луди, ако нямат необходимия опит при буря от четвърта степен…

Пери изскочи навън. Джулиъс Грейвс бавно се изправи на крака. Ханс Ребка го хвана за ръката и го задържа.

— Те са избягали — подсказа му Ребка.

През набраздения от дъждовни струи прозорец той видя въздушната кола, подмятана от коварните странични ветрове да се гмурка и да променя посоката си като пияна. Беше само на няколко метра над повърхността. Той трябваше лично да отиде там, но най-напред трябваше да потвърди едно нещо.

— Те са избягали. И са дошли… на Опал?

Грейвс поклати масивната си покрита с белези глава.

— Така си помислих и аз и затова поисках да кацна тук. Стивън изчисли крайната точка на тяхната траектория в системата Добел. Щом пристигнах, веднага се свързах с наблюдателите на космодрума на Старсайд. Те ме увериха, че на този свят никой не би могъл да приземи кораб с двигател Боуз, без да бъде забелязан от тях.

Чу се нов вой на сирена отвън и зловещ блясък на оранжево-червени предупредителни светлини. Крещяха гласове. Ребка видя през прозореца как колата докосна земята, отскочи високо във въздуха, обърна се и се стовари обратно долу. Той тръгна към вратата, но неочаквано Грейвс го спря.

— Когато комендантът Пери се върне, ще му съобщя новото си искане — тихо каза Грейвс. — Ние не настояваме да претърсим Опал. Близначките не са тук. Те са на системата Добел, но не са на Опал. А това може да означава само едно нещо — че са на Куейк.

Той наклони глава, сякаш за първи път чу воя на сирените и звукът на смачкан метал.

— Ние трябва да претърсим Куейк, и то скоро. Но за момента изглежда невъзможно.

Глава 8

Двадесет и шест дни до летния прилив

Моментът на настъпване на смъртта. Целият живот минава като на филмова лента пред очите ти.

Дариа Ланг усети напора на вятъра точно когато колелата на въздушната кола докоснаха земята за втори път. Видя удара на дясното колело… почувства излизането на машината от пистата… и разбра, че колата се преобръща. Чу скърцането на покривните панели и неочаквано тъмната земя префуча на една стъпка над главата й. Рядката кал я обля и я задави. Светлината изчезна и тя остана в пълна тъмнина.

Болката от врязалите се в гърдите й обезопасителни колани избистри ума й. Почувства се измамена.

Може би животът я напускаше? Ако беше така, о, какъв жалък край! Единственото, за което си мислеше в този миг, беше Сентинел. Как не успя да го разбере и да проникне в неговата древна тайна, да научи какво се е случило със Строителите. Нима всичките години на изследователски пътувания ще бъдат смачкани като буболечка в калта на една скапана малка планета?

Като буболечка. При тази мисъл се почувства виновна.

Защо?

Тогава осъзна, че виси на предпазните колани с главата надолу. Трудно беше да се мисли в това положение, но трябваше да го стори. Беше жива! Върху носа и в очите й капеше някаква течност, която ужасно щипеше, но беше твърде студена, за да е кръв. Но какво бе състоянието на другите двама, Атвар Х’сиал и Д’жмерлиа? „Не и буболечки — помисли си тя. — Всъщност те бяха по-малко буболечки и от нея. Разумни същества. Засрами се, Дариа Ланг!“

Беше ли ги убила със своето скапано пилотиране?

Дариа проточи врат и се опита да погледне зад себе си. Нещо не беше в ред с врата й. По врата и лявото й рамо премина топла вълна още преди да се обърне. Не можа да види нищо.

— Д’жмерлиа? — нямаше смисъл да вика Атвар Х’сиал. Дори ако сикропеанката можеше да я чуе, тя не можеше да й отговори. — Д’жмерлиа?

Никакъв отговор. Чу човешки гласове отвън. Викаха ли я? Не, викаха се един друг… Трудно бе да се чуе от воя на вятъра.

— Не мога да го направя по този начин — мъжки глас. Горната част е счупена. Ако тази подпора подаде, тежестта ще им смачка черепите.

— Във всички случаи са обречени — и една жена. — Вижте как са ударени. Корпусът е сплескан. Да почакаме ли да дойдат крановете?

— Не. Чух глас. Осветете. Ще вляза вътре.

Светлина! Дариа изпадна отново в паника. Тъмнината около нея беше пълна, по-тъмно от среднощна доба, тъмно като пирамидата в сърцето на Сентинел. По това време на годината на Опал непрекъснато има дневна светлина от Мандъл или от неговия спътник, Амарант. Защо не може да вижда?

Тя се опита да сдържи сълзите си, но не успя. Вдигна дясната си ръка да ги избърше. Лявата й ръка сякаш беше изчезнала… Не я усещаше, нямаше никаква реакция, само болка в рамото, когато се опита да я премести.

От разтриването очите още повече я засмъдяха. Все още не можеше нищо да види.

— Господи, каква каша! — беше отново мъжът. Пред нея имаше съвсем мъждукаща светлина, като факла, гледана през затворени очи. — Али, тук са трима… струва ми се. Двама извънземни, притиснати един в друг. Навсякъде телесна течност от буболечки. Не знам кое какво е и не смея да ги пипна. Изпрати сигнал за помощ. Виж дали можеш да намериш някого около космодрума, който разбира от анатомия на извънземни.

Чу се слаб неясен отговор.

— По дяволите, не знам — гласът беше по-близо. — Нищо не помръдва… Може би всички са мъртви. Не мога да чакам. Целите са покрити с черно масло. Една искра, и ще станат на чипс.

Далечен, неясен говор. Повече от един човек.

— Няма значение — гласът беше точно до нея. — Трябва да ги измъкнем навън. Някой да дойде да помогне.

Ръцете, които я хванаха, бяха внимателни, но когато я стиснаха за рамото и за врата, тъмнината пред взора й беше разкъсана от галактически фойерверки. Тя изпищя, но звукът, който излезе, приличаше повече на мяукане на коте.

— Чудесно! — ръката върху рамото й се премести и я стисна силно.

— Жива е. Успях. Дръж здраво.

Дариа беше измъкната, с лице върху кална плетеница от корени и смачкани стебла от папрат, с натъпкана в устата топка със слузест и противен вкус. Тя се задави. Когато един корен се заби в счупената й ключица, през ума й внезапно премина мисълта: Не си заслужава да оставам в съзнание за такова унижение!

Тъмнината я обгърна. Време беше да престане да се бори. Време беше да почива, да потъне в успокояваща тъмнина.

Трябваше й цял ден, докато разбере, но най-после беше сигурна — диалогът между човек и сикропеанец бе невъзможен без помощта на Д’жмерлиа или друг ло’фтиански посредник, но комуникация беше осъществима. И тя можеше да предаде много неща.

Твърдият сикропеански екзоскелет правеше невъзможно предаването на изражение на лицето в човешкия смисъл на тази дума. И двата вида обаче използваха езика на тялото. Те просто трябваше да разкрият кодовете си с движения.

Например, когато Атвар Х’сиал беше сигурна, че знае отговора, който Дариа ще й даде, тя леко се навеждаше настрана. Често вдигаше един или двата си предни крака. Когато не знаеше отговора и искаше да го чуе, финото хоботче се прегъваше и скъсяваше — съвсем малко. А когато беше наистина възбудена… или разтревожена от коментар или въпрос — трудно беше да се направи разлика — косъмчетата и четината на дългите й, подобни на ветрила антени се изправяха нагоре и заприличваха на четки.

Каквито станаха, когато на сцената се появи Джулиъс Грейвс. Поразително!

Дариа знаеше за Съвета — всички знаеха, — но тя беше твърде заета с личните си проблеми, за да му обърне голямо внимание. И тя все още не беше наясно с неговите функции, макар да знаеше, че включват и въпроси на етиката.

— За всеки се предполага, че е загадъчен, професор Ланг — каза Грейвс.

Той й се усмихна, но неговата голяма, мършава глава превърна усмивката му в застрашителна мимика. Не беше ясно кога се бе приземил на космодрума на Старсайд, но сигурно нарочно бе избрал за посещението си при нея неподходящо време. Тя и Атвар Х’сиал предварително бяха провели обсъждане и всичко беше подготвено да приемат суровите факти, както и кой какво ще върши, защо, и кога.

— Всички са загадъчни — продължи Грейвс, — освен онези, чийто постъпки оправдават действията на Съвета.

Дариа беше сигурна, че лицето й я издава. Онова, което се готвеше да направи със сикропеанката, не трябваше да засяга Съвета. Нямаше нищо неетично, ако при важна научна задача избегне бюрокрацията, дори в тази задача да не е напълно посветен никой на Опал. Какво друго вършеха членовете на Съвета?

Но Грейвс я гледаше със свирепите си замъглени сини очи и тя беше сигурна, че той съзира вина в нейните.

Ако не бе така, сигурно щеше да я открие в Атвар Х’сиал! Антените стояха като дълги четки и Д’жмерлиа в желанието си да говори издаваше безсмислени звуци.

— По-късно, уважаеми съветнико, ще ни бъде много приятно да се срещнем по-късно. Но в момента имаме неотложна среща — Атвар Х’сиал отиде толкова далеч, че взе ръката на Дариа Ланг в лапата си. Докато сикропеанката я дърпаше към вратата — навън, където валеше дъжд! — Дариа за първи път забеляза, че долната страна на лапата й е покрита с прилични на малки кукички черни косъмчета. Дариа не би могла да освободи ръката си дори ако беше готова да направи скандал пред Джулиъс Грейвс.

Това беше друга атрофирала останка от далечния летящ прародител на Атвар Х’сиал, който вероятно е трябвало да се захваща за дървета и скали.

„Е, никой от нас не е пряк потомък на боговете, нали? — разсъждаваше тя. — Във всеки от нас има останали след еволюцията атавистични белези.“ Дариа погледна неволно собствените си нокти. Бяха мръсни. Изглежда тя вече възприемаше отвратителните маниери на Опал и Куейк.

— Къде? — прошепна тя. Джулиъс Грейвс се нуждаеше от феноменален слух, за да чуе сред плющящия дъжд казаното от нея, но Дариа беше сигурна, че той гледа подир тях. Учуден, несъмнено, къде отиват, и то в това лошо време. Тя се почувства много по-добре вън от неговото полезрение.

— Ще поговорим за това след минутка — приемайки директно сигналите от нервните феромони на Атвар Х’сиал, Д’жмерлиа скачаше нагоре-надолу, сякаш подгизналата площадка на космодрума беше нагрята до червено. Ло’фтианският глас трепереше от настойчива молба. — Влезте в колата, Дариа Ланг. Влезте!

И двете същества се пресегнаха да я вкарат в колата.

Тя отблъсна лапите им настрана.

— Искате ли Грейвс да си помисли, че се върши нещо незаконно? — изсъска Дариа към Атвар Х’сиал. — Успокойте се!

Тази реакция я накара да се почувства малко по-добре. Сикропеанците имаха репутация на същества с ясна, рационална мисъл. Мнозина от тях, всъщност всички сикропеанци казваха, че превъзхождат хората по интелектуална сила и поведение. И освен това Атвар Х’сиал бе разтревожена така, сякаш планираха да извършат някакво голямо престъпление.

Двете извънземни се скупчиха в колата подир нея и я заблъскаха напред.

— Вие не разбирате, Дариа Ланг — докато Атвар Х’сиал затваряше вратата, Д’жмерлиа я буташе към пилотското място. — Това е първата ви среща с член на съвета на един основен вид. На тях не може да им се вярва. Заблуда е, че се ограничават само върху етични въпроси! Те нямат мярка, мислят, че имат право да се бъркат във всичко, независимо колко малко ги засяга. Ние не бихме могли да провеждаме дискусия в присъствието на Джулиъс Грейвс! Той сигурно ще надуши и ще провали всичко, което сме планирали. Трябва да се махнем далеч. И то незабавно!

Докато Д’жмерлиа говореше, Атвар Х’сиал правеше енергично знаци на Дариа да излети. Буреносните облаци бяха покрили застрашително половината небе. Дариа посочи с пръст нагоре после разбра, че ехолокацията на сикропеанците не може да „засече“ нищо на такова разстояние. Дори с невероятните си очи, светът на Атвар Х’сиал беше ограничен до сфера с диаметър не повече от сто метра.

— Времето е лошо нататък, на изток.

— Тогава летете на запад — каза Д’жмерлиа. — Или на север, или юг. Но летете — ло’фтианецът се беше свил на пода на въздушната кола, докато Атвар Х’сиал беше навела глава до страничния прозорец. Сляпото й лице сякаш бе загледано в нищото.

Дариа излетя рязко нагоре и се насочи към по-светлите облаци вляво. Ако се издигне над тях, колата ще може да кръжи в продължение на часове.

Колко? Тя не изпитваше желание да научи. По-добре да продължи да се изкачва, да се отдалечи от бурята и да намери тихо местенце, където може да ги остави близо до края на слинга.

Два часа по-късно се наложи да се прости с тази идея. Бурята се простираше на огромна площ и силата на ветровете не намаляваше. Бяха отлетели до края на слинга и продължиха далеч зад него в търсене на удобно за кацане място, но не намериха такова. Нещо по-лошо — тъмната маса на гръмотевичната буря ги преследваше. Повече от три четвърти от хоризонта беше покрит с плътна сива маса. Радиото на колата предаде съобщение на метеорологичната служба за буря от пета степен, но не си направи труда да уточни района. Мандъл беше залязъл и те летяха само на дневната светлина на Амарант.

Тя се обърна към Атвар Х’сиал:

— Не можем вечно да кръжим, а аз не искам да оставя нещата за последната минута. Имам намерение да се издигнем по-високо, в слоеве, където бурята не се усеща. После ще останем над нея и ще се върнем по пътя, по който дойдохме. Най-доброто място за приземяване е онова, от което излетяхме.

Когато Д’жмерлиа предаде съобщението й на Атвар Х’сиал тя кимна замислено. Бурята не беше страшна за сикропеанците… може би защото не можеха да видят препускащите черни облаци. Техните тревоги по-скоро бяха свързани с Джулиъс Грейвс.

Докато летяха, Атвар Х’сиал изложи чрез Д’жмерлиа цялостния си план. Веднага щом капитан Ребка се върне, ще научат на кого е разрешено да отиде на Куейк. Ако им е отказано, ще продължат към Куейксайд с въздушна кола, чийто наем вече е платен. Тя се намираше на малко летище на друг слинг, недалеч от космодрума на Старсайд. За да достигнат до него, ще наемат местна кола, чиято далечина на полета е толкова ограничена, че Ребка и Пери никога не биха допуснали, че възнамеряват да стигнат чак дотам.

Атвар Х’сиал и преводачът й Д’жмерлиа без затруднения можеха да уредят всичко това. Онова, което не биха могли да направят, единствената задача, която без Дариа Ланг беше неосъществима, бе да вземат капсула на Умбиликал.

Тя изложи своите съображения. Дариа слушаше с половин ухо, като се мъчеше да надмогне бурята. Никой сикропеанец преди нея не беше посещавал Опал. Появата на такъв на Куейксайд, опитващ се да се качи на капсула на Умбиликал, щеше да повдигне много въпроси. Нямаше да й се даде достъп, без да се проверят разрешителните, а това щеше да ги отведе обратно при Ребка и Пери.

— Но вие — каза Д’жмерлиа — веднага ще получите разрешително. Вече сме ви приготвили необходимите документи — нагънатата повърхност на хоботчето на Атвар Х’сиал малко се изправи. Тя се наведе над Дариа и събра предните си крайници като за молитва. — Вие сте човек… и сте жена.

Сякаш това щеше да помогне. Дариа въздъхна. Пълната комуникация между видовете може би бе невъзможна. Тя им беше казала три пъти, но сикропеанката, изглежда, не можеше да възприеме мисълта, че при хората жените не са неоспорим авторитет и доминиращ пол.

Дариа насочи колата нагоре. Бурята си я биваше. Те трябваше да бъдат над и отвъд гръмотевичните мълнии, преди да започнат да се спускат и въпреки стабилността и мощността на въздушната кола, тя не изпитваше удоволствие от задачата, която й предстоеше.

— Ние знаем правилната последователност от манипулации за издигане по Умбиликал — продължи Д’жмерлиа.

— След като ни осигурите достъп до капсулата нищо не може да ни спре да отидем на Куейк.

Тези думи бяха предназначени да окуражат Дариа и да премахнат всякакви тревоги. Странно, но те имаха обратен ефект. Тя се зачуди. Сикропеанката беше пристигнала на Опал след нея… и въпреки това вече имаше подготвени фалшиви документи? И знаеше всичко за правилната последователност от манипулации за Умбиликал. Кой й ги беше дал?

— Кажи на Атвар Х’сиал, че ще трябва да си помисля, преди да взема окончателно решение.

Да помисли и научи малко повече, преди да се съгласи, на каквото и да е пътуване с Атвар Х’сиал до Куейк. Извънземната, изглежда, знаеше всичко за Добел.

Освен, може би, за опасностите от бурите на Опал.

Те се спускаха. Турбуленцията ставаше застрашителна. Дариа почувства страхотната сила на вятъра върху колата. Тя се молеше системата за автоматично стабилизиране и приземяване да са по-надеждни. Тя не беше суперпилот.

Атвар Х’сиал и Д’жмерлиа бяха доста спокойни. Може би съществата, независимо колко далечни потомци бяха на летящи прародители, гледаха по-оптимистично на пътуването по въздух.

Дариа сигурно никога нямаше да свикне с това. Стомахът й се беше свил на топка. Бяха сред облаците и се спускаха в дъждовна буря с такава скорост, каквато нито беше практикувала, нито беше чувала на Сентинел Гейт. С видимост под сто метра и никакви ориентири тя трябваше да разчита на радиофаровете на автоматичната система за насочване на Старсайд.

Ако изобщо работеше в такъв порой.

През предното стъкло не се виждаше нищо, освен плющящия дъжд. Спускаха се дълго… много дълго. Тя стоеше пред пулта за управление и се взираше в уредите. Височина — триста метра. Разстояние до радиофара — два километра. Сигурно до приземяването оставаха секунди. Но къде беше космодрумът?

Дариа вдигна глава от пулта и след две секунди зърна светлините на пистата. Бяха точно където трябва, точно пред пистата. Тя намали скоростта и се насочи към светещата линия. Колелетата за миг докоснаха пистата. Тогава силен насрещен вятър подхвана колата, повдигна я и я отнесе отново нагоре и настрани.

Всичко ставаше като на забавена лента.

Колата падна. Тя видя как едното крило заора в мократа хлъзгава почва…

… видя дълбока, неравна и изкривена бразда… чу удара, който разчупи колата на две…

… почувства първото странично премятане…

… и разбра, съвсем сигурно, че най-добрата част от приземяването беше приключила.

Дариа нито за миг не изгуби съзнание. Беше толкова убедена в този факт, че след малко умът й имаше обяснение за ставащото. То беше много просто — всеки път, когато дори за момент затвореше очи, някак си гледката се променяше.

Първо мъката и възмущението от влаченето по мократа, неравна почва. Всъщност нямаше никаква гледка, защото беше изгубила зрението си.

(Мигане)

Тя лежеше по гръб, а някой, наведен над нея, миеше с гъба главата й.

— Брадичка, уста, нос — изреди някакъв глас. — Очи. И ужасна болка.

— Прилича на трансмисионна течност — не говореше на нея. — Няма проблем, не е отровна. Можеш ли да обслужиш другите?

— Да — каза друг глас, — но онова, голямото същество, има пукнатина на черупката. Цялото е в масло и не можем да го зашием. Какво да правя?

— Може би трябва да го залепиш? — един тъмен силует се отдалечи от нея. Студени дъждовни капки падаха върху горящите й очи.

(Мигане)

Зелени стени, бежов таван, съскане и бръмчене на помпи. Компютърно управлявано венозно преливане в лявата й ръка, конзолно закрепена към тялото й с метална скоба система. Беше й топло и удобно, просто чудесно.

„Неоморф — каза един далечен глас в мозъка й. Вливан от компютъризирана апаратура, когато телеметричният датчик покаже, че има нужда от него. Силен. Създаващ силна зависимост. Ограничено използван на Сентинел Гейт. Само при контролирани условия с обратни епинефринни реакции.“

„Глупости — възрази тя. — Чувствам се чудесно. На Фемъс Съркъл наистина знаят как да използват дрога. Браво на тях.“

(Мигане)

— По-добре ли се чувствате?

Тъп въпрос. Изобщо не се чувстваше добре. Очите я боляха, ушите я боляха, зъбите я боляха, пръстите на краката я боляха. В главата й бръмчеше, пробождаше я болка, която започваше близо до лявото ухо и стигаше чак до края на ноктите. Но тя позна гласа и отвори очи. До леглото й като изневиделица се появи мъж.

— Аз ви познавам — тя въздъхна. — Но не зная малкото ви име. Вие сте незначителен човек. Дори нямате малко име, нали?

— Имам. Малкото ми име е Ханс.

— Капитан Ханс Ребка. Това е добре, щом имате име. Ще сте доста по-мил, ако се усмихвате малко повече. Би трябвало да сте на Куейк.

— Върнахме се.

— Аз искам да отида на Куейк.

Проклета дрога — помисли си тя. — Беше дрога, сигурна беше в това и разбираше защо бе забранена. Трябваше да млъкне, преди да каже нещо, което наистина ще й навреди.

— Мога ли да отида там, скъпи ми Ханс Ребка? Трябва да отида, знаете. Наистина трябва.

Той се усмихна и поклати глава.

— Разбирам, знаех си, че ще изглеждате много по-мил, ако сте усмихнат. И така, ще ми разрешите ли да отида на Куейк? Какво казахте, Ханс Ребка?

Когато отвори отново очи, в стаята имаше някакво необичайно съоръжение. Отдясно на нея беше издигнато кубично скеле от черни метални тръби. В центъра му висяха ремъци, завързани със здрави въжета за ъглите. В тези ремъци, с бинтован с бяла лента торс, с ниско отпусната глава и тънки крайници, висеше Д’жмерлиа.

Изкривеното положение на бинтованото тяло загатваше за агония и последен смъртен спазъм. Дариа интуитивно се огледа за Атвар Х’сиал. От сикропеанката нямаше и следа. Възможно ли бе симбиозата между двете да беше толкова пълна, че ло’фтианецът да не може да оцелее без другия? Беше ли умрял той, когато бяха разделени?

— Д’жмерлиа?

Повика го, без да мисли. Тъй като думите на Д’жмерлиа не бяха нищо друго, освен превод на феромонния говор на Атвар Х’сиал, беше глупаво да очаква самостоятелен отговор от него.

Едно лимоненожълто око се обърна към нея. Той най-малкото знаеше, че тя е там.

— Можеш ли да ме чуеш, Д’жмерлиа? Имаш вид, сякаш изпитваш ужасна болка. Аз не зная защо си в тези ремъци. Ако ме разбираш и имаш нужда от помощ, кажи ми.

Последва продължителна тишина. „Безнадеждно“ — помисли си Дариа.

— Благодаря ви за загрижеността, Дариа Ланг — каза накрая един сух и познат глас, — но не изпитвам никаква болка. Тази конструкция е направена по мое искане, за мое удобство. Вие не бяхте в съзнание, когато я построиха.

Наистина ли говореше Д’жмерлиа? Дариа интуитивно огледа отново стаята.

— Ти ли говориш или това са думи на Атвар Х’сиал? Къде е Атвар Х’сиал? Жива ли е?

— Жива е. Но за съжаление раните й са по-лоши от вашите. Тя се нуждае от сложна операция на екзоскелета. Вие имате счупена само една кост и много охлузвания. След три добелени дни ще бъдете отново в движение.

— Какво е твоето състояние?

— Аз съм без значение. Моето състояние не е важно. Робското поведение на Д’жмерлиа беше приемливо за Дариа, когато мислеше за него повече като уста за предаване на мислите на сикропеанката. Но той беше разумно същество със собствени мисли, собствени чувства.

— Кажи ми, Д’жмерлиа, искам да знам!

— Загубих две стави на един заден крайник… нищо фатално. Ще израстат отново… И имам малка цепнатина на другото краче. Дребна работа.

Той имаше свои собствени чувства… права?

— Д’жмерлиа… — тя млъкна. Беше ли нейна работа? Тук, на тази планета, присъстваше член на Съвета. Фактически бягството от него беше главната причина за техните наранявания. Ако някой трябва да се тревожи за статута на ло’фтианците, това трябваше да е Джулиъс Грейвс, не Дариа Ланг.

— Д’жмерлиа? — тя се учуди на себе си. Колко преди дрогата да е престанала да действа? — В присъствието на Атвар Х’сиал ти никога не изказваш собствени мисли. Изобщо никога не казваш нищо.

— Вярно.

— Защо?

— Нямам какво да кажа. И няма да е редно. Още преди да достигна втората форма от моето развитие, когато току-що бях преминал фазата на ларва, Атвар Х’сиал беше определена за мой господар. В нейно присъствие аз служа само да предавам нейните мисли на другите. Аз нямам право на никакви други мисли.

— Но ти имаш интелект, имаш знания. Това не е редно. Трябва да си защитаваш правата… — Дариа спря.

Ло’фтианецът се изви в ремъците така, че обърна двете си фасетъчни очи към жената.

Той наклони глава към нея.

— Професор Дариа Ланг, с ваше разрешение. Вие и всички хора сте далеч над мен, над всички ло’фтианци. Аз не мога да си помисля да не се съглася с вас. Но ще ми разрешите ли да ви разкажа нашата история, както и историята на сикропеанците? Може ли?

Тя кимна. Това очевидно не беше достатъчно, защото той продължи да чака, докато накрая Дариа не каза:

— Чудесно. Разкажи я.

— Благодаря ви. Ще започна с нас, не защото сме по-важни, просто за сравнение. Нашият роден свят е Лофти. Той е студен, но небето е безоблачно. Както можете да се досетите от моята външност, ние притежаваме отлично зрение. Всяка нощ наблюдаваме звездите. От хилядолетия, поколение след поколение използваме тази информация само за да узнаем кое време на годината ще бъде най-добро. Това беше всичко. Когато ставаше по-студено или по-топло от обикновено, много от нас умираха от глад. Ние можехме да говорим помежду си, но едва ли бяхме нещо повече от примитивни същества, които не знаят нищо за бъдещето си и много малко за миналото си. Навярно вечно щяхме да си останем такива… Помислете сега за Атвар Х’сиал и за нейния вид. Те са се развили на тъмен и вечно покрит с облаци свят… и са слепи. Тъй като виждат посредством ехолокация, тяхното зрение изисква въздух за пренасяне на сигнала. Затова сетивата им не могат да получат информация за нищо извън тяхната собствена атмосфера. Те правят заключение за присъствието на тяхното собствено слънце, защото усещат неговата слаба радиация като източник на топлина. Трябвало е да разработят технология, която да им съобщава за самото присъствие на светлина. И след това е трябвало да създадат средства, чувствителни към светлината и към друга електромагнитна радиация, така че да могат да я детектират и измерват… Това е било само началото. Те е трябвало да насочат тези уреди към небето и да направят извод за Вселената извън техния роден свят и отвъд тяхното слънце. И накрая е трябвало да осъзнаят значението на звездите, да измерят разстоянията до тях, да построят кораби и да ги изследват… Те направили това… Всичко това… Докато ло’фтианците седели и дремели. Ние сме по-стара раса, но ако те не бяха намерили нашия свят и не бяха развили у нас самосъзнание и разбиране за Вселената, ние и досега щяхме да си стоим там като животни… В сравнение със сикропеанците или хората, ло’фтианците са нищо. В сравнение с Атвар Х’сиал аз съм нищо. Когато нейната светлина блести, моята не трябва да се вижда. Когато тя говори, за мен е чест да бъда инструментът, който предава мислите й на вас, хората… Слушате ли ме, професор Дариа Ланг? За мен е чест. Дариа Ланг?

Тя слушаше… внимателно слушаше. Но беше започнала да изпитва болка, а компютърно контролираното венозно преливане не беше готово да позволи това. Преди няколко секунди помпата беше започнала отново да работи.

Дариа се насили да държи очите си отворени.

„Аз съм нищо!“ Какъв комплекс за расова малоценност. Не трябва да се позволява ло’фтианците да бъдат робска раса… дори и те самите да са се примирили. Щом бъде в състояние да отиде при него, тя трябва му го каже.

На него.

На кого?

Безумен, със замъглени сини очи, но тя не можеше да си спомни името му. Страхуваше ли се тя от него? Сигурно не. Тя ще каже това на…

(Мигане)

Глава 9

Двайсет дни до летния прилив

— Тя не е мъртва и не умира. Тя оздравява. Правилната сикропеанска реакция на травма и физическо нараняване е изпадането в безсъзнание.

Кратката нощ на Опал преваляше. Джулиъс Грейвс и Ханс Ребка стояха до операционната маса, на която беше положено неподвижното тяло на Атвар Х’сиал. Едната страна на тъмночервената раковина беше покрита с дебел слой от гипс и дървесна смола, който се втвърдяваше в блестяща бяла черупка. Хоботчето беше прибрано в диплата на бузата, антените лежаха разгънати върху широката глава. Свистенето на преминаващия през дихателните отверстия въздух едва се чуваше.

— И това е изненадващо ефективно по човешките стандарти — продължи Грейвс. — Възстановяването от нараняване, което едва не уби сикропеанката, направо е бързо — два или три дни най-много. А според Дариа Ланг и Д’жмерлиа, Атвар Х’сиал вече достатъчно се е възстановила да поднови искането си за достъп до Куейк — той се усмихна. Усмивка на мъртвешка глава. — Новината няма да се хареса на коменданта Пери? Той помоли ли ви да отложите всичко за след летния прилив?

Ханс Ребка скри изненадата си — или най-малкото се опита да я скрие. Беше свикнал с чувството, че Джулиъс Грейвс притежава безгранични познания за всички видове, населяващи спиралния ръкав. В края на краищата мнемоничният двойник е създаден точно с такава цел и от момента, в който бяха пристигнали на мястото на злополуката, Стивън Грейвс беше диктувал процедурите по лечение на раните на Атвар Х’сиал. Раковината трябваше да се залепи, краката да се бинтоват, счупените твърди елементи на крилата изцяло да се махнат — те щяха да регенерират, — а счупените антени и жълтите слухови рога да се оставят да се самовъзстановят.

По-трудно беше да се приеме желанието на Грейвс да разбира хората.

На Ребка му мина мисълта, че той и Джулиъс Грейвс би трябвало да си разменят длъжностите. Ако някой можеше да разбере, какво беше превърнало Макс Пери от проспериращ лидер в незначителен служител и непроницаема загадка, това можеше да направи само Грейвс. Докато Ребка беше човекът, който можеше да изследва повърхността на Куейк и да намери близначките Кармел, независимо къде са се опитали да се скрият.

— А вашето лично мнение, капитане — продължи Грейвс. — Вие сте били на Куейк. Трябва ли на Дариа Ланг и Атвар Х’сиал да се разреши да отидат там, след като се възстановят? Или трябва да им се откаже достъп?

Точно това се питаше и Ребка. Не беше казано, че Грейвс също възнамерява да отиде на Куейк, независимо кой бе против. Пери щеше да го придружи като негов водач. И макар че Ребка не беше казал нищо, той също имаше намерение да отиде. Неговата длъжност го изискваше, а и Макс Пери беше пристрастен и ненадежден относно всичко, свързано с Куейк. Но какво да прави с другите?

Който пътува самичък, пътува най-бързо.

— Аз съм против тази идея. Повече хора, повече опасности независимо какви специални знания имат. Това се отнася както за сикропеанците, така и за хората. За сикропеанците дори повече — той погледна намиращото се в безсъзнание извънземно, потисна реакцията си и тръгна към изхода на сградата.

Ребка нямаше проблеми с Д’жмерлиа, с неговия угнетен вид и умоляващи жълти очи. Но се чувстваше неудобно, когато гледаше Атвар Х’сиал. А смяташе себе си за образован, интелигентен човек. Извънземните притежаваха някакво скрито качество, което му беше трудно да понася.

— Сикропеанците все още предизвикват у вас безпокойство, капитане — беше Грейвс, който вървеше подир него и четеше отново мислите му. Направи изявление, не зададе въпрос.

— Предполагам. Не се тревожете, ще свикна с тях.

Щеше да свикне… Бавно. И трудно. Чудно беше, че когато се срещнали за първи път сикропеанци и хора, не започнали тотална война.

„Щели са да го направят — увери го вътрешният глас на Ребка — ако бяха намерили нещо, заслужаващо да се бият. Сикропеанците приличат на демони. Ако не са търсили планети около звездите червени джуджета, докато хората търсели аналози на Слънцето, двата свята щели да се срещнат при бавното овладяване на космическото пространство. Но безпилотните сонди и бавното напредване на двата вида имали за цел съвсем различни звездни типове и в продължение на хиляда години те не бяха се срещнали. По времето, когато хората открили двигателя Боуз и установили, че сикропеанците вече използват същата мрежа из спиралния ръкав, двата вида вече имали опит с други извънземни организми — достатъчен, за да им позволи да съществуват заедно с други видове, чийто нужди от звездна среда били толкова различни от техните собствени, макар че те не можели да се чувстват висцерално17 комфортно.“

— Шовинизмът на гръбначните животни е също толкова обичаен — Грейвс вървеше в крак с него. Той замълча за момент, после се засмя. — Все пак, според Стивън… Той казва, че говори като такъв, който няма нито гръбнак, нито екзоскелет, ние трябва да мислим за себе си като за аутсайдери. От четири хиляди двеста и девет светове, на които е известно, че има живот, Стивън казва, че вътрешни скелети са развити само в деветстотин осемдесет и шест. Докато членестоногите безгръбначни съществуват на три хиляди триста и единадесет. В състезание по галактическа населеност Атвар Х’сиал, Д’жмерлиа и всяко друго членестоного с лекота ще бият вас, мен или коменданта Пери. И дори, ще си позволя да кажа, професор Ланг.

Ребка тръгна по-бързо. Нямаше да има никаква полза да даде да разбере на Джулиъс Грейвс, че Стивън е на път да стане досадник. Беше добре да знае всичко във Вселената, но трябваше ли непрекъснато да го демонстрира?

Ребка не искаше да приеме истинската причина за своето раздразнение. Той мразеше да бъде с някого, който знае много повече от него, но още повече мразеше да бъде с човек, който без никакво усилие четеше мислите му. Предполагаше, че никой не знае за неговата слабост към Ланг. По дяволите, той самият беше разбрал това едва когато я измъкна от катастрофиралата въздушна кола. Тя беше нещо повече от неприятност, повече от нежелано допълнение на проблема му с Куейк и с Макс Пери.

Защо беше дошла? Да направи живота му по-сложен? Беше очевидно, че не е по силите й да стои на Опал. Тя беше научен работник, който трябваше да си седи спокойно в лабораторията и да си върши изследователската работа. Те трябваше да се грижат за нея. Той трябваше да се грижи за нея. И най-добрият начин да прави това беше, когато отиде на Куейк, да я задържи на Опал.

Бурята пета степен беше отминала, нощните облаци на Опал по изключение се бяха разкъсали. Беше почти полунощ, но още не бе тъмно. Амарант се намираше в последната фаза на бавното си придвижване към Мандъл. Тя беше високо в небето, достатъчно голяма да покаже блестящия си ярък оранжев диск. След още два дни джуджето-спътник ще започне да хвърля сянка.

На половин небе от Амарант, скрита зад хоризонта, лежеше Гаргантюа на път да се гмурне към пещта на Мандъл. Тя все още беше само розова точка, но беше по-ярка от всички звезди. След още една седмица газовият гигант ще покаже собствения си кръгов диск с тъмнокафяви и бледожълти ивици.

Ребка тръгна през космодрума към една от четирите големи сгради. Грейвс все така се влачеше след него.

— На среща с Луис Ненда ли отивате? — попита съветникът.

— Надявам се. Какво знаете за него? — ако Ребка се залепеше за Грейвс, би могъл да се опита да използва неговите превъзходни знания.

— Само казаното в искането — отвърна Грейвс. — Плюс онова, което ние знаем за членовете на общността Зарладу… а то е по-малко от това, което бихме желали да знаем. Световете на Общността не се отличават с желание за сътрудничество.

„Което може да се квалифицира като най-сдържаното изказване досега“ — помисли си Ребка.

Дванадесет хиляди години по-рано, много преди хората да започнат експанзията, земните сефалоподи18 на Зардалу се опитали да създадат нещо, което нито хората, нито сикропеанците никога не са били толкова глупави, че да опитат. Общността Зардалу била истинска империя от хиляда планети, управлявани с твърда ръка от Дженизий. Опитът се провалил катастрофално. Но неуспехът може би е послужил за урок, предпазил хора и сикропеанци от същата грешка.

— Луис Ненда е човек — продължи Грейвс, — с някои качества на зардалу.

— Умствени или физически.

— Не зная. Но каквото и да е било направено, трябва да е доста несъществено. Не се споменава за никакъв заден череп или очи на края на пръстите, никакъв хермафродизъм. Никакъв гигантски или лилипутски ръст… Според съобщението той е мъж с нормален ръст и тегло. Разбира се, съществуват стотици модификации, които не фигурират в никакъв стандартен списък.

— Колкото до любимото животно, което води със себе си, още по-малко мога да ви кажа. То е хименопта и е излишно да казвам, че е членестоного… макар че прилича на земна хименоптера19. Но дали е само за компания или е сексуален партньор, или дори източник на храна за Ненда… ще трябва да почакаме, за да разберем.

„Чакането няма да е дълго“ — помисли си Ребка. Новопристигналият кораб се намираше в средата на космодрума на Старсайд. В приемната зала вече преглеждаха пътниците за паразити. Тъй като тестовете за ендо- и екзопаразити се извършваха само за няколко минути, новопристигналите сигурно бяха в последните етапи на приемане.

Ребка и Грейвс отидоха на мястото, където вече чакаха Макс Пери и трима служители от службата за прием.

— Още колко ще продължи? — попита Ребка.

Вместо да отговори, Пери посочи с ръка отварящите се двойни врати на камерата за обезпаразитяване.

След предположенията на Грейвс и фантазиите представи на Ребка, Луис Ненда изглеждаше изненадващо нормален. Нисък, мургав и мускулест, той можеше да мине за обитател на по-гъсто населените светове от Фемъс Съркъл. Стоеше малко неустойчиво на краката си, вероятно в резултат на промените на гравитацията през последните няколко часа, но изглеждаше много ентусиазиран и самоуверен. Той излезе важно от камерата за екзобиологично тестване и се огледа високомерно с кървясали очи. До него с подтичване, като имитираше движенията на главата му, вървеше малко, дебеличко извънземно. То видя групата чакащи хора и спря.

— Калик! — Луис Ненда дръпна каишката, която минаваше около гръдния кош на хименопта и обхващаше корема. — Тръгвай! — после, без да погледне някого, освен Пери, каза: — Добро утро, коменданте. Мисля, че тестът за мен ще даде отрицателни резултати. Както и за Калик. Ето моето искане за пребиваване.

Другите още гледаха хименопта. Джулиъс Грейвс беше виждал една по време на пътуванията си през териториите на зардалу, но останалите от тях ги знаеха само от картинки и препарирани образци.

Трудно беше извънземното да се идентифицира с легендите за силата на този вид. То беше високо наполовина на Луис Ненда, с малка гладка глава, на която доминираха силни, прилични на капан за диви зверове челюсти и множество двойки блестящи черни очи разположени в кръг около главата. Очите непрекъснато се движеха независимо едно от друго, и проследяваха различни обекти.

Тялото на хименопта беше валчесто, покрито с къса черна козина, дълга един-два сантиметра. Това беше прословутият, устойчив на вода и термоизолиращ хименопски кожух.

Онова, което не се виждаше, беше лъскавото жълто жило, скрито под издадения корем. Кухата игла пръскаше невротоксини, чиято сила и състав хименоптът можеше да променя по желание. Нямаше никакъв стандартен серум като противоотрова. Отличителна беше и нервната система, която осигуряваше на хименопта скорост на реакциите десет пъти по-голяма от тази, на който и да е човек. Осемте жилави крачка можеха да го пренесат на сто метра за няколко секунди или на петнадесет метра във въздуха при стандартна гравитация. Хименопският кожух рядко се използваше за облекло на хора, дори преди хименоптите да бяха обявени за застрашен от изчезване вид.

— Добре дошли на система Добел — гласът на Пери изразяваше точно противното на думите. Той взе от Луис Ненда документите с искане за достъп и ги прегледа. — Във вашето първоначално искане малко се казва за причината, поради която желаете да посетите Куейк. Има ли нещо по-подробно тук?

— Разбира се — маниерите на Ненда бяха толкова нахакани, колкото и походката му. — Искам да наблюдавам големите земни приливни вълни, а това може да стане на Куейк по време на летния прилив. Има ли някакъв проблем?

— Куейк е опасно място през летния прилив. Сега е по-опасно от всеки друг път, тъй като Амарант се приближава твърде много.

— По дяволите, опасността не ме плаши — Ненда се удари по гърдите. — Ние с Калик се справяме с всякакви опасности. Двамата с него бяхме на Джелирол, когато там избухна хиперпожара. Прекарахме девет дни в една въздушна кола, обикаляхме в сянката на Джелирол, за да не бъдем изпечени и дори не получихме тен. Преди това бяхме на предпоследния кораб вън от Касълмейн — той се засмя. — Имахме късмет. Последният кораб нямал никакви припаси и едва се добрал до възела Боуз четирийсет дни. Наложило се да се изяждат един друг. Но като наистина ценен опит, нека да ви разкажа какво се случи на Маусхоул…

— При първа възможност ще разгледам искането ви — Пери погледна нервно Ненда. Само една минута беше достатъчна да се разбере, че новопристигналият няма да се примири, ако молбата му бъде отхвърлена. — Ще ви посочим временна квартира, после имаме съвещание. Има ли нещо специално, което той… — Пери посочи с ръка хименопта — … трябва да яде?

— Тя. Калик е женска. Не, всеядна е. Като мен.

Ненда се засмя без следа от веселие.

— Хей, надявам се, че не чух това, което чух. Какво налага провеждането на съвещание? Аз изминах предълъг път до тук. Прекалено дълъг, за да се връщам.

— Ще видим какво можем да направим — Пери погледна към Калик. При избухването на Луис Ненда изпод кожуха на извънземното се показа петсантиметровото жълто жило. — Сигурен съм, че и двамата сме съгласни относно едно; вие не искате да отидете на Куейк, за да бъдете убит там.

— Не се тревожете за нас. Ние не можем лесно да бъдем убити. Просто одобрете искането ми и ме пуснете. Куейк не може нищо да ми стори.

Може би. Докато Пери се опитваше да отклони желанието на новодошлия, Ребка го наблюдаваше. Куейк беше опасен, в това нямаше съмнение, но ако самоувереността беше някаква защита, Луис Ненда би се чувствал в безопасност навсякъде. Може би беше необходимо Куейк да бъде защитен от него.

— Бих желал да чуя вашата препоръка, коменданте.

Пери няма да ми обърне внимание — мислеше си Ребка. — Смята, че знае моето решение. Но той греши… защото аз самият не го зная.

— Аз съм против отиването на Куейк по време на летния прилив — гласът на Пери беше глух, а лицето му — бледо.

— На когото и да било?

— Точно така.

— Знаете ли, че каквото и решение да вземем, Грейвс просто няма да се съобрази с него? Той има власт да преследва близначките Кармел, където пожелае.

— Би бил в правото си и ние и двамата знаем, че ще отиде на Куейк. Но властта, която има, няма да го предпази. Куейк по време на летния прилив се превръща в убиец.

При последното гласът на Пери се извиси.

— Много добре. Ами другите? Те са готови да платят на Добел много големи суми за привилегията да посетят Куейк.

— Аз ще им разреша да го посетят… но много след летния прилив. Дариа Ланг може да изследва Умбиликал, без да каца на Куейк; Атвар Х’сиал има на разположение цялата останала част от годината да изучава видовете, изложени на неблагоприятното влияние на средата.

— Те няма да се съгласят. Ако им откажете достъп по време на летния прилив, ще изгубите и тях, и парите, които биха платили на Добел. А какво ще правите с Луис Ненда?

Накрая Пери срещна погледа на Ребка и в гласа му прозвуча различна нотка, дори успя да се усмихне.

— Той лъже, нали?

— Убеден съм, че лъже.

— И не умее да го прави добре.

— Не му пука. Трябвало е да подбере по-правдоподобна история. За мен той е последният човек в спиралния ръкав, който би се интересувал от земни приливи… Изкушавам се да накарам Стивън Грейвс да му зададе някои технически въпроси за тези приливи, но това няма нищо да реши. Луис Ненда е изминал дълъг път, за да дойде тук, почти деветстотин светлинни години… освен ако не лъже и за това. Но той сигурно идва от общността Зардалу, а тя е на най-малко на четири възела Боуз. Някаква идея какво всъщност преследва?

— Нямам представа — Пери зарея в далечината и продължи тихо: — Но аз не мисля, че той е единственият, който лъже. Запитването, което изпратихте до разузнаването на Съркъл за Дариа Ланг, потвърди, че тя е експерт по артефактите на Строителите, но няма никаква причина да слиза на Куейк. Може да свърши цялата си работа тук или на самия Умбиликал. Но според мен няма голямо значение дали казва истината или не. Вие помолихте за мнение. Аз ви го давам — никакъв достъп за Ланг, никакъв достъп за Атвар Х’сиал, никакъв достъп за никого, докато не премине летният прилив. А ако Грейвс реши да не ни се подчини, това си е негова работа.

— Ще го пуснете да отиде на Куейк самичък?

— Господи, не! — Пери беше истински шокиран. — По-добре да го убием тук. Отивам с него.

— Така си и мислех. Аз също.

И по същите погрешни съображения — помисли си той. Ако разреша достъп до Куейк, мога да науча защо всички имат силно желание да отидат там. Но ако откажа, ще науча колко силно е било желанието им. И вероятно ще принудя някого от тях да предприеме действия. С което знам как да се справя.

— Комендант Пери — продължи Ребка, — аз взех своето решение. Съгласен съм с вас — той се усмихна вътрешно, като видя изненадата, изписана върху лицето на Пери. — Ние ще откажем достъп до Куейк на всички, докато не премине летният прилив.

— Сигурен съм, че това решение е правилно — самообладанието на Пери беше завидно, но изражението му на облекчение не можа да остане скрито.

— С което ни остава да вземем още едно решение — добави Ребка. — За него може би ще трябва да хвърляме ези-тура. Кой ще съобщи лошата новина на Дариа Ланг и Атвар Х’сиал? И най-лошото, кой ще каже на Луис Ненда?

Артефакт: Ленс

УКА #1023

Галактически координати: 29,334.22918,339.895–831.22

Име: Ленс

Връзка звезда-планета: Няма, свободна космическа единица

Възел за достъп Боуз: 108

Предполагаема възраст: 9.138 ± 0.56 милиона години

Изследователска история: Пълната история на Ленс може би никога няма да стане известна. Тъй като се намира в света на общността Зардалу, всички ранни хроники са изгубени при разпадането на империята Зардалу. Ала при съществуващия интерес на зардалу към биологичните науки и тяхното относително безразличие към физичните, много вероятно е те да не са правили опит за систематично изследване на Ленс.

Писаната история на Ленс започва с неговото наблюдение през Е. 122, но дълго време се е смятало, че той е извънгалактически обект. Принадлежността му към спиралния ръкав е открита през Е. 388 по ефекта на паралакса. Директно изследване на Ленс е предприето през Е. 2101 от Курса (еднопосочно пътуване), но не е било получено никакво физическо доказателство за съществуването на материя. Пейперл и Ула Х3агта (Е. 2377) установили промяна на поляризацията на лазерни лъчи, преминали през региона на Ленс, потвърдили неговото местонахождение и картографирали размерите му.

Физическо описание: Ленс е фокусиращ регион на Космоса20, с диаметър 0.23 светлинни години и видима плътност нула (извършени са измервания до ъгъл на падане един микрометър). Извършено е фокусиране на светлина с дължина на вълната само в диапазон от 0.110 до 2.335 микрометра под ъгъл на падане до 0.077 радиана от нормалния към равнинната повърхност на Ленс. Съществува обаче доказателство за взаимодействие с радиация с дължина на вълната над 0.1 светлинни години (малката енергия на тази радиация прави нейното отделяне от космическия фон съмнително). Всяка друга светлина, всички частички или твърди обекти и всички гравитационни вълни очевидно свободно преминават през Ленс. Радиационното фокусиране изглежда идеално ахроматично за всички дължини на вълните в посочения обхват. В този обхват Ленс действа като дифракционно ограничен фокусиращ прибор с 0.22 светлинни години ефективна апертура и 427 светлинни години фокусно разстояние. С негова помощ са наблюдавани планети в галактики на разстояние повече от сто милиона парсека21.

Физическа природа: Това, за нещастие, трябва да обхваща един списък какво не е Ленс. Съвременната наука и технология не могат да дадат обосновано предположение какво е той.

Ленс не е изграден от никакви известни на съвременните обитатели на спиралния ръкав частици. Той не е форма на сингулярност пространство-време, тъй като такава сингулярност не може да влияе само на лъчения с определена дължина на вълната и да оставя всички други форми на материя и радиация незасегнати. По същата причина не може да е съчетание от комбинирана гравитация. Артефактът не може да притежава и суперстрингова22 структура, тъй като не е наблюдавана никаква спонтанна или индуцирана емисия.

Предполагаема цел: Неизвестна. Ленс представлява макроинженерно дело на Строителите, най-големият и най-загадъчен артефакт. Специфичният обхват на дължината на вълната обаче е дал основание на някои изследователи на артефакта да предположат, че този обхват отговаря на спектралната сензитивност на зрението на Строителите. Тъй като няма доказателства, че Строителите притежават нещо наподобяващо човешкото зрение или хименопско подобие на очи, предположението не представлява траен интерес.

Съществува хипотеза, че Ленс модулира преминаващата през него светлина по начин, който остава неразгадан. Ако е така, неговата функция като фокусираща леща е само страничен продукт на истинското предназначение на артефакта.

Из „Универсален каталог на артефактите“

Четвърто издание

Глава 10

Осемнадесет дни до летния прилив

— Влизайте — извика машинална Дариа Ланг, когато чу плахото почукване на вратата и видя, че вратата се отвори. — Влизайте — повтори тя.

После забеляза, че посетителят вече беше вътре или отчасти вътре. Кръгла черна глава само на една стъпка от земята с пръстен от блестящи очи, надничащи през процепа.

— Тя не разбра нито дума от казаното — прозвуча груб глас. — Знае само няколко команди от човешкия език. Влизай вътре.

В стаята влезе намръщен, нисък, мургав мъж, бутащ пред себе си малко извънземно. Около закръгления гръден кош на извънземното имаше здрав нашийник, завързан за черен тръстиков бастун, който мъжът държеше в ръката си.

— Аз съм Луис Ненда. Това тук… — дръпване на бастуна — … е Калик.

— Здравейте. Аз съм Дариа Ланг.

— Зная. Необходимо е да поговорим.

Засега той беше най-арогантният. Дариа беше започнала да се дразни от маниерите във Фемъс Съркъл. Но този беше непоносим.

— За вас може да е необходимо. За мен обаче определено не е. Така че, вървете си.

Той се усмихна.

— Почакайте малко. Къде наистина можем да поговорим?

— Тук, където сме. Но не разбрах какво толкова има да обсъждаме.

Той поклати глава и посочи с палец към Д’жмерлиа. Ло’фтианецът се беше възстановил достатъчно, за да бъде освободен от поддържащите го ремъци, но все още предпочиташе да остане в тях, тъй като можеше да спи спокойно.

— Ами онова залепено насекомо?

— То е добре — тя се наведе да погледне през окуляра. — Просто си почива. Няма да ни пречи.

— Не ме интересува какво прави. Онова, което имам да ви съобщя, не може да се каже пред онази буболечка.

— Тогава не мисля, че искам да го чуя. Д’жмерлиа не е буболечка. Той е ло’фтианец и е интелигентен като вас.

— Което не ме впечатлява особено — Ненда се усмихна отново. — Някои хора казват, че съм луд като варнианец. Хайде да поговорим.

— Можете ли да ми посочите една причина, поради която да искам това?

— Разбира се. Мога да ви посоча хиляда двеста тридесет и седем причини.

Ланг го погледна.

— За артефактите на Строителите ли намеквате? Те са открити само хиляда двеста трийсет и шест.

— Казах причини. И мога да се обзаложа, че и двамата можем да посочим поне една много добра причина за разговор, която не е артефакт.

— Не разбирам какво искате да кажете — Дариа чувстваше, че нейното издайническо лице, както обикновено, я предава.

— Калик, стани — Луис Ненда придружи заповедта с няколко изсвирвания и измърморени фрази. Той се обърна към Дариа. — Говорите ли хименоптски? Мисля, че не. Казах му да отиде ей там и да следи буболечката. Елате навън. Ако буболечката се събуди и има нужда от вас, Калик ще ни съобщи.

Луис Ненда откачи пръчката от нашийника на Калик, тръгна към вратата и излезе от сградата, без дори да се обърне да види дали го следва.

Какво знае той? Какво би могъл да знае? Нищо, ако разсъждаваше логично. Но Дариа го последва навън на подгизналата повърхност на слинга.

Метеорологичният център на Старсайд беше предсказал нова силна буря през деня, но за момента ветровете бяха стихнали до топли и влажни повеи. Мандъл и Амарант бяха заедно на небето, пухести, светли петна над облачния слой. Амарант бързо повишаваше яркостта си. Краищата на зелените растения придобиха меден цвят, когато небето на изток стана ръждиво. Луис Ненда вървеше уверено през храстите. „Не се плаши от гигантските костенурки“ — помисли си Дариа. Във всеки случай те вече сигурно бяха потърсили убежище в морето, готови за посрещане на летния прилив.

— Не се ли отдалечаваме прекалено? — извика тя след него. — Кажете какво искате.

Той се обърна и се върна при нея.

— Добре, това и ще направя. Просто не искам излишна публика, това е всичко. Предполагам, че и вие не искате.

— Безразлично ми е. Нямам какво да крия.

— Нима? — половин глава по-нисък от нея, той повдигна нагоре очи и се усмихна.

— Странно, а аз мислех, че имате. Вие сте Дариа Ланг от Четвъртия съюз, експерт по технология и история на Строителите.

— Не съм експерт, но наистина се интересувам от Строителите. Това не е тайна.

— Не е. Но сте достатъчно известна, така че специалистите по Строителите в общността Зардалу знаят всичко за вашата работа и за каталога Ланг. Непрекъснато ви канят на конференции и семинари, нали? Но от десетина години вие не сте се отзовавали. Всеки, който иска да види Дариа Ланг, трябва да пътува до Сентинел Гейт. Само че от два месеца и там не могат да ви намерят. Неочаквано сте заминали. За Добел.

— Искам да изследвам Умбиликал.

— Разбира се. Само че в УКА 279 от каталога Ланг…

— УКА 269 — поправи го машинално Дариа.

— Извинявайте, УКА 269. Във всеки случай там се казва… Имате ли нещо против, ако ви цитирам? „Умбиликал е един от най-простите и най-разбираеми артефакти на Строителите и по тази причина за повечето изследователи на технологията на Строителите не е много интересен.“ Помните ли, че сте писали това?

— Разбира се. И какво от това? Аз съм изследовател и имам право да променям мнението си. И мога да ходя, където пожелая.

— Можете. Но вашите шефове на Миранда допуснаха голяма грешка. Те трябваше да казват на хората, които питат за вас, че сте отишла на Тантал или Кокун, или Фламбо, или някой друг наистина голям артефакт на Строителите. Или може би просто, че сте отишла на почивка.

— Какво са казали? — не й се щеше да го пита, но трябваше да знае. Какво са направили онези тъпанари в централата?

— Нищо не са казали. Просто отказват да дават информация и на всички, които питат, казват да се махнат и да не ги безпокоят. Ако искат хората да престанат да душат наоколо, не бива да казват такива неща.

— Но вие съвсем лесно ме намерихте — Дариа беше започнала да се успокоява. Той беше досаден, но не знаеше нищо, и не беше нейна вината, че е тук.

— Разбира се. Ние ви намерихме. Не беше трудно, на всеки преход Боуз има информация за извършено преминаване.

— Значи вие сте ме преследвали до тук! Какво искате от мен?

— Нима съм казал, че сме ви преследвали, професоре? — той произнесе обръщението иронично. — Не сме. Виждате ли, ние бяхме на път и… просто ви открихме. Тогава си казах, че ние с вас всъщност трябва да постигнем съгласие. Хайде, скъпа.

Луис Ненда хвана Дариа за ръка и я повлече през храстите. Те се озоваха под сплетени пълзящи растения и полегнали дървесни стволове, които образуваха нещо като дълга и неравна пейка. Той я натисна надолу и тя седна. Краката й увиснаха във въздуха.

— Да, налага се да постигнем съгласие — повтори той. — И вие знаете защо, нали? Само се преструвате, Дариа Ланг, но дяволски добре знаете — той седна до нея и фамилиарно я потупа по коляното. — Хайде, време е за откровения. Вие и аз имаме да си казваме някои неща, мила. Наистина интимни неща. Искате ли аз да започна пръв?

Ако резултатите са така очевидни за мен, защо другите да не са стигнали до същите заключения?

Дариа си спомни, че си беше мислила това много преди да тръгне за Добел. И сега можа да си отговори. И другите бяха стигнали до същите заключения. Загадката бе как някой така примитивен, посредствен и неинтелигентен като Луис Ненда е могъл да достигне до същото.

Той не беше изпуснал същността.

— Артефакти на Строителите из целия спирален ръкав. Някои във вашата територия, в Съюза, други в Сикропеанската федерация, трети там, където аз живея, на Зардалу. Да, и един тук — Умбиликал. Във вашия каталог, Ланг, са изброени всички. И вие използвате универсални галактически календари да посочите точното време, когато е настъпила промяна в някой артефакт. В неговия външен вид, размери, функции, във всичко.

— Е, доколкото съм могла — Дариа не казваше нищо, което не бе записано в каталога. — Някои дати и периоди не са записани достатъчно точно. Сигурна съм, че други събития изцяло са пропуснати. А подозирам и че са включени някои, при които не са станали истински промени.

— Но вие давате средно тридесет и седем промени за артефакт за период на наблюдение от три хиляди години… девет хиляди години за артефакти на сикропеанска територия, защото били наблюдавани по-дълго от всички други. И никаква корелация за времето.

— Вярно — Дариа не хареса усмивката му. Тя кимна и погледна настрани.

Ненда стисна коляното й със силните си пръсти. Ръката му беше обрасла с гъста четина.

— Доближаваме се твърде много до критичната точка, нали? Не се разстройвайте, мила. Не се плашете… само още минутка. Времето на събитието не се коригира, нали? Но в една от вашите публикации правите предположение, от което не се възползвате. Спомняте ли си?

Докога ще продължава да шикалкави? Инструкциите на посланичката Перейра бяха доста категорични. Тя не трябва да казва на никого извън Съюза какво бе открила… дори да изглеждаше, че вече знаят.

Тя отмести ръката му от крака си.

— В моята работа съм правила много предположения, от които не съм се възползвала.

— И аз така чувам. Но чувам, че и нищо не забравяте. Все пак ще ви опресня паметта. Вие казвате, че правилният начин за изучаване на възможното време на корелация на промените на артефакта не е чрез изследване на универсалния галактически времеви диапазон на събитието. Трябва да се приеме, че ефектите от една промяна се разпространяват от точката на възникване със скоростта на светлината като радиосигнал. Така десет светлинни години след като нещо се случи с един артефакт, информацията за промяната ще съществува навсякъде в сфера с радиус десет светлинни години и самият артефакт. Нали така?

Дариа вдигна рамене.

— И всеки две такива сфери се разпространяват, докато се срещнат — продължи Луис Ненда. — Най-напред се допират в една точка, след това се пресичат и образуват кръг, който става все по-голям и по-голям. При три сфери нещата стават по-сложни. Когато нараснат и се срещнат, те се допират точно в две точки. Четири или повече сфери обикновено нямат никакви общи точки. И когато стигнем до хиляда двеста трийсет и шест артефакта със средно трийсет и седем промени на всеки, получават се почти петдесет хиляди сфери… всяка разпространяваща се със скоростта на светлината с център един артефакт. Каква е вероятността хиляда двеста трийсет и шест сфери, по една от всеки артефакт на Строителите, да се срещнат на едно място? Нищожно малка, за да се измери. Но ако те се срещнат, въпреки тази нищожно малка вероятност, кога ще стане това?

— Звучи абсурдно, нали? Но не е трудно да се програмира и тества. И знаете ли отговора, който ще даде програмата, професор Ланг?

— Защо трябва да го зная? — беше твърде късно, но тя все пак се измъкна.

— Защото сте тук. По дяволите, нека престанем да се преструваме. Искате ли да го кажа вместо вас?

Ръката му беше отново върху бедрото й, но тонът му я ядоса достатъчно, за да отвърне:

— Няма нужда да казвате каквото и да било вместо мен, вие… вие развратно джудже! Може и да сте го проследили, но това е всичко, което сте направили… Просто сте го проследили! Оригиналната идея е моя. И си махнете мръсната ръка от крака ми!

Той се ухили триумфиращо.

— Никога не съм казвал, че идеята не е ваша. И ако вие не искате да сме приятели аз няма да настоявам. Всички сфери се срещат, нали? На едно и също място и по едно и също време и двамата знаем къде. На повърхността на Куейк по време на летния прилив. Затова вие сте тук, затова и аз съм тук, затова са тук Атвар Х’сиал и всички други, освен вашия чичо Джак.

Той се изправи.

— А сега местните тъпоглави началници ни казват, че не можем да отидем! Никой от нас.

— Какво?! — Дариа скочи на крака.

— Още ли не сте чула? Онзи стар твърдоглавец Пери дойде преди час и ми съобщи. Никакъв Куейк за вас, никакъв Куейк за мен, никакъв Куейк за буболечките. Ние дойдохме от хиляда светлинни години и сега трябва да си седим на задниците тук и да пропуснем цялото шоу.

Той удари с черния бастун от нашийника на Калик ствола на грамаден бамбук.

— Те казват „няма да отидете“, аз пък казвам майната ви! Разбирате ли сега защо трябва да направим нещо, Дариа Ланг? Налага се да обединим знанията си… освен ако вие не желаете да седите тук и да получавате нареждания от нищожества.

Математиката е универсална. Но много малко други неща са такива.

Дариа достигна до това заключение след още половин час разговор с Луис Ненда. Той беше ужасен мъж, такъв, заради който би се отклонила от пътя, за да не го срещне. Но когато размениха данните от статистическите си анализи — с неохота, внимателно, никой нежелаещ да даде повече, отколкото получава — споразумението беше на лице. То беше в известен смисъл неизбежно. Изхождайки от същата система от събития и същата система от местонахождения на артефакти, имаше само една точка в пространството и времето, която отговаряше на всички данни. Малките разлики в изчисленията за време и място произтичаха от алтернативните критерии за минимизиране.

Те бяха следвали почти еднакви методики, използвали подобни толеранси и коефициенти на отклонение. Тя и Луис Ненда се съгласиха с резултатите до петнадесетзначни цифри.

Или по-скоро, заключи Дариа след още петнадесет минути, тя и онзи, който беше извършил изчисленията за Ненда, бяха на едно мнение. Не беше възможно това да е негова работа. Той имаше съвсем бегла представа от процедурите. Ненда наистина се занимаваше с проблема, но фактически някой друг беше извършил анализите.

— Значи се съгласихме за времето и с точност до няколко секунди това е летният прилив — каза той и се намръщи. — Единственото, което знаем, е, че е някъде на Куейк? Защо не можете да го определите по-точно? Аз се надявах, че ще можем да го сторим като сравним бележките си.

— Чудеса ли очаквате? Ние работим с разстояния от хиляди светлинни години, хиляди трилиони километри и интервал от време от хиляди години. И сме го определили с точност от двеста километра в местонахождението и по-малко от тридесет секунди във времето. Мисля, че това е максимално точно. Всъщност това е чудо.

— Може би доста точно — той удари бастуна в собствения си крак. — И мястото определено е Куейк, не Опал. Аз пък мисля, че това отговаря на друг мой въпрос.

— За Строителите?

— По дяволите Строителите! За буболечките. Защо те искат да отидат на Куейк.

— Атвар Х’сиал казва, че иска да изследва поведението на формите на живот при екстремални натоварвания на околната среда.

— Да бе! Натоварвания на околната среда — той тръгна към сградите. — Повярвайте на това и ще повярвате в Лост Арк. Тя цели същото като нас. И тя преследва Строителите. Не забравяйте, че е специалист по проблема колкото вас.

Луис Ненда беше груб, примитивен и противен. Но след като го каза, стана очевидно. Атвар Х’сиал беше дошла на Добел също добре подготвена с планове за непредвидени случаи, сякаш бе знаела, че молбата й за достъп до Куейк ще бъде отхвърлена.

— А какво ще кажете за Джулиъс Грейвс? И той ли?

Ненда само поклати глава.

— Старият глупак? Не. Той е загадка. Макар че може да се окаже, той да е тук поради същата причина като нас. Но той е съветник и аз никога не съм чул някой от тях да лъже. Вие чували ли сте?

— Никога. Когато е дошъл, не е смятал да отива на Куейк, а да остане на Опал. Мислил е, че близначките, които преследва, са тук.

— Значи може би целта му наистина е такава. Във всеки случай можем да забравим за него. Ако иска да отиде на Куейк, ще го направи. Никой не може да го спре — стигнаха сградата и Ненда спря пред вратата. — Добре, поговорихме си, а сега — най-важният въпрос. Какво точно ще се случи на Куейк през летния прилив?

Дариа го погледна. Очакваше ли той нейния отговор?

— Не зная.

— Хайде, отново шикалкавите. Вие сигурно знаете… Иначе нямаше да биете толкова път до тук.

— Може да се каже и обратното. Ако знаех какво ще стане, никога не бих напуснала Сентинел Гейт. Там ми харесва. И вие също сте били много път. Какво мислите, че ще се случи?

Той я погледна разочаровано.

— Един Господ знае. Хей, та нали сте гений! Щом вие не знаете, можете да сте сигурна, че и аз не зная. Наистина ли нямате представа?

— Наистина. Ще бъде нещо значително, сигурна съм. И ще стане на Куейк. И ще ни даде много повече информация за Строителите. Извън това, друго дори не мога да предполагам.

— По дяволите! — той удари с пръчката по влажната земя.

Дариа имаше чувството, че ако Калик беше там, хименоптът щеше да отнесе удара.

— И сега какво, професоре?

Дариа Ланг си блъскаше главата над същия въпрос. Ненда изглежда искаше да си сътрудничат и тя беше готова да се съгласи, движена от своята жажда за факти и теории, отнасящи се до Строителите. Но той изглежда не знаеше нищо — или най-малкото нищо, което тя искаше да чуе. А тя вече бе говорила с Атвар Х’сиал и Д’жмерлиа. Не можеше да си сътрудничи и с двата лагера. И макар да не се беше изрично съгласила, не можеше да спомене на Атвар Х’сиал за разговорите с Луис Ненда.

— Сътрудничество ли ми предлагате? Защото ако вие…

Не трябваше да го казва. Той отметна назад глава и избухна в смях.

— Лейди, защо трябва да правя такова нещо, след като вие току-що казахте, че не знаете абсолютно нищо?

— Е, ние обменихме информация.

— Разбира се. В това вие сте добра и с това сте известна. Информация и теории. Как сте в лъжите и измамите? Как сте в практическите действия? Не толкова добра, обзалагам се. Но това ще ви трябва, за да отидете на Куейк. А от онова, което чувам, на Куейк няма да е като на пикник. Ще трябва да съкратя престоя си там. Надявате се да се грижа за вас, мила, и да ви кажа кога да бягате и кога да се криете, така ли? Не, благодаря. Сама си уреждайте разходката.

Дариа дори не успя да отговори, когато той влезе в стаята. Калик и Д’жмерлиа бяха все още там, свили се ниско на пода, сплели крака. Те заплашително подсвиркваха и сумтяха един към друг.

Луис Ненда хвана грубо нашийника на хименопта, закачи го за черния бастун и го дръпна.

— Хей, ти! Казах ти никакъв бой. Чака ни работа — той се обърна към Дариа. — Радвам се, че се срещнахме, професоре. Ще се видим ли на Куейк?

— Разбира се, Луис Ненда — гласът на Дариа трепереше от гняв. — Можете да сте сигурен.

Той се изсмя подигравателно.

— Чудесно. Ще ви запазя едно питие. Ако Пери е прав, може би и двамата ще се нуждаем от по едно.

Той дръпна силно бастуна и извлече Калик навън. Успокоена, Дариа отиде при Д’жмерлиа, който бавно се изправяше.

— Как е Атвар Х’сиал?

— Много по-добре. Тя ще бъде напълно готова да започне работа след един добелени ден.

— Добре. Кажете й, че реших и съм съгласна напълно да й сътруднича. Ще направя всичко, което обсъдихме. Готова съм, щом тя се възстанови, да тръгна за Куейксайд и Умбиликал.

— Веднага ще й съобщя. Това е добра новина — Д’жмерлиа се премести по-близо и се втренчи в лицето на Дариа.

— Но вие сте преживяла нещо лошо! Да не би мъжът да се е опитал ви нарани?

— Не. Не физически — но все пак ме нарани, каза си тя. — Само ме ядоса и разстрои. Извинявай, Д’жмерлиа. Той искаше да поговорим и затова излязохме. Мислех, че ти спеше. Не предполагах, че неговото ужасно животно ще те изплаши.

Д’жмерлиа я гледаше и поклащаше малката си глава на богомолка с жест, който беше заимствала от хората.

— Да ме изплаши? Онова там? — той посочи към пода. — Хименоптът?

— Да.

— Не бях застрашен. Двамата с Калик имахме важен разговор… Изучавахме езиците си.

— Езици? — Дариа си помисли за плющящия бастун и нашийника. — Да не искаш да кажеш, че той може да говори? Че не е просто животно?

— Уважаеми професор Ланг, Калик определено може да говори. Той никога не е имал възможност да научи друга, освен хименопска реч, защото малко се е срещал с други същества и неговият господар не е искал да се научи да говори. Но той може да учи. Започнахме с по-малко от петдесет думи и стигнахме до повече от сто — Д’жмерлиа тръгна към вратата. Раненият му крак все още се влачеше. — Извинете ме, уважаеми професоре. Сега трябва да изляза и да намеря Атвар Х’сиал. Жалко, че Калик напуска това място. Но може би когато се върнат, ние отново ще имаме възможност да си говорим и да се учим.

— Да се върнат? Къде отиват те?

— Където отиват всички, изглежда — Д’жмерлиа се спря на прага. — На Куейк. Къде другаде?

Глава 11

Тринадесет дни до летния прилив

Яростната съпротива е проблем, но привидната липса на съпротива може да бъде по-трудна за контролиране.

Ханс Ребка се чувстваше като боксьор след очакван удар, който не е получил. На някакво ниво той все още чакаше.

— Не се ли противиха?

Макс Пери кимна.

— Разбира се. Поне Луис Ненда. Но после каза, че е подал искане за достъп до система Добел, което можем да проверим, а той ще се пръждоса оттук, колкото се може по-бързо. Вече си отиде.

— Ами Дариа Ланг и Атвар Х’сиал?

— Ланг не каза нито дума. За Атвар Х’сиал няма начин да разберем какво мисли, но онова, което направи Д’жмерлиа, не е много успокоително. Отишли са да недоволстват на друг слинг. Не съм ги виждал от два дни… а и не съм имал време да се занимавам с тях, ако трябва да бъда напълно честен. Мислите ли, че това трябва да ни тревожи?

Двамата мъже чакаха капсулата да се прикачи към Умбиликал и след секунди да потегли към Куейк. Те носеха по един малък сак. Джулиъс Грейвс беше излязъл от въздушната кола, която ги беше докарала от Старсайд, и се суетеше с неговите два тежки кашона.

Ребка внимателно обмисляше въпроса на Пери. Неговото собствено назначение на Добел бе свързано само с възстановяването на Макс Пери. По принцип то нямаше никакво отношение към членовете на другите светове или начина, по който трябва да се третират. Но що се отнася до всички на Опал, той беше старши администратор и тази длъжност предполагаше определени задължения. Точно преди да напуснат Старсайд, Пери беше получил ново шифровано съобщение от центъра на Фемъс Съркъл, но той не хранеше големи надежди, че то може много да му помогне, независимо какво се казваше в него. Съветите и напътствията отдалеч по-вероятно щяха да увеличат проблемите му, вместо да ги решат.

— Трябваше повече да протестират — замислено каза той. — Особено Луис Ненда. Какви са шансовете да напусне Опал и да се опита от Космоса директно да се приземи на Куейк? Той пристигна тук със собствен кораб.

— Няма начин да му попречим да опита. Но ако неговият кораб не е конструиран за излитане без специални спомагателни средства на космодрум, ще закъса. Може би ще може да кацне на Куейк, но вероятно няма да може да излети.

— А какво ще кажете за Дариа Ланг и Атвар Х’сиал? Невъзможно. Те нямат кораб и няма да могат да наемат такъв, който да извършва междупланетен полет. За тях можем да забравим.

Пери се поколеба. Явно не беше сигурен в собственото си твърдение. Във въздуха витаеше усещане за затишие пред буря. И това не се дължеше само на облаците, които заплашваха Опал с двадесет и четири часа проливен дъжд.

Това беше летният прилив, заплахата от него бе надвиснала над всичко. До настъпването му оставаха тринайсет добелски дни. Мандъл и Амарант идваха все по-близо и ставаха все по-ярки. Под зловещите облаци с цвят на разтопена мед средните температури вече се бяха повишили с пет градуса. През последните дванадесет часа въздухът на Опал се бе променил. Имаше металически привкус, който съответстваше на прихлупеното небе. Прахта във въздуха изсушаваше устните, очите се възпаляваха и сълзяха, носовете смъдяха, предизвиквайки кихавица. Докато огромните приливни вълни дълбаеха морското дъно, подводни земетръси и изригвания изхвърляха високо в атмосферата отровни пушеци и прах.

Джулиъс Грейвс най-после прибра кашоните си на долното ниво на колата на Умбиликал, отиде при другите двама мъже и погледна раздираното от светкавици небе.

— Отново се задава буря. Добро време за напускане на Опал.

— Но лошо за отиване на Куейк — додаде Пери.

Те се качиха в колата. Пери пъхна личната си идентификационна карта и набра последователност от сложни шифри и команди.

Започна издигането и тримата мъже се помъчиха да поддържат установените официални отношения. Когато Пери хладно информира Грейвс, че достъпът до Куейк е забранен по време на летния прилив, Грейвс също толкова хладно предяви пълномощията си на член на Съвета. Въпреки всичко, той щеше да отиде на Куейк.

Пери посочи, че Грейвс не може да попречи на властите на планетата да го съпроводят и че те пък имат задължението да му попречат да се самоубие.

Грейвс кимна. Всички бяха учтиви, въпреки че никой не беше щастлив в така създалата се ситуация.

Напрежението намаля, когато капсулата излезе от облаците над Опал и вниманието на тримата мъже се насочи навън. Колата беше с плъзгащи се илюминатори за наблюдение на горната палуба, както и с голям прозорец, директно отгоре. Пътниците имаха отлична гледка на всичко над и около тях. Когато през изтъняващите облаци се показа Куейк, всякакви опити за маловажни разговори секнаха.

Джулиъс Грейвс гледаше, ахкаше и се захласваше, докато Макс Пери впери поглед нагоре и се затвори в себе си. Ханс Ребка се опита да игнорира околната обстановка и да се съсредоточи над предстоящата задача. Пери може би знаеше всичко за Куейк, а Грейвс може би беше трезор за информация за всеки обект под хилядата слънца, но въпреки това Ребка имаше чувството, че ще се наложи да носи и двамата на гърба си.

Да ги носи през какво? Той се огледа и всичките му рационални мисли се изпариха. Беше минал по пътя до Куейк само преди няколко дни, но нищо не беше същото. Мандъл, силно уголемен, се издигаше вляво. Конструираната от Строителите обвивка на колата детектираше и спираше опасната твърда радиация, превръщайки светещото лице на звездата в тъмен образ със заздравели рани, осеян със слънчеви петна и зловещи пламъци. Дискът беше толкова голям, че Ребка имаше чувството, че ако се протегне, ще докосне пламналата му повърхност.

Амарант — вече не джудже — стоеше зад Куейк. Спътникът също се бе променил. Дори цветът му беше друг. Ребка го определи като изкуствен ефект. Когато прозорците на колата промениха пропускателните си свойства за радиацията на Мандъл, те промениха и пропускания спектър на Амарант. Оранжево-червеното премина в тлеещо виолетово.

Дори Гаргантюа беше вече на път към последната си среща. Отразявайки светлината на Мандъл и на Амарант, газовият гигант беше нараснал от далечна искра, до яркооранжев пламък с големината на нокът.

Партньорите бяха там, гравитацията предизвикваше промени и космическият танц вече беше готов да започне. В последните часове на летния прилив Мандъл и Амарант щяха да минат на пет милиона километра един от друг — дебелината на нокът за космическите условия. Гаргантюа щеше да профучи близко до Мандъл на обратната страна ма Амарант, тласкана по своята орбита от комбинираното поле на двата звездни спътника. А малката система Добел, хваната в тази сизигия23 на гиганти, ще се върти в кръг от притеглянето и отблъскването на динамичната гравитационна комбинация.

Орбитата на Добел беше стабилна — нямаше опасност Опал и Куейк да се разделят или дублетът да бъде изтикан настрани в безкрайността. Но това беше единствената гаранция, която астрономите можеха да дадат. Състоянията на повърхностите на Опал и Куейк по време на летния прилив не можеха да се предскажат.

Ребка гледаше нагоре към Куейк. Това обгърнато от здрач синьо-сиво кълбо беше му станало до болка познато. От последното пътуване по Умбиликал то не се бе променило забележимо.

Или се беше променило? Той се вгледа по-внимателно. Не бяха ли станали очертанията на планетата, където тънкият слой прах във въздуха обкръжаваше Куейк, малко по-плътни или по-мъгляви?

Малко бяха нещата, които можеха да отвлекат мислите на космическия пътешественик от гледката навън. Спускането ставаше с постоянна скорост и вътре в колата движението не се чувстваше. Само много внимателен наблюдател би могъл да забележи бавното нарастване на големината на златистия възел на Междинната станция, докато видимата гравитация вътре в капсулата съвсем плавно намаляваше. Пътуването не се извършваше в условията на свободно падане. Човек постепенно губеше координация, но единственият участък на пътуване в условия на безтегловност щеше да бъде двеста хиляди километра отвъд Междинната станция, където всички центробежни и гравитационни сили се изравняваха. След това идваше самото кацане на Куейк, когато капсулата щеше буквално да пада към планетата.

Ребка въздъхна и се изправи. Лесно беше да се остави небесната гледка да го хипнотизира, както Куейк беше хипнотизирала Макс Пери. Той погледна към Грейвс. Съветникът също беше потънал изцяло в унес.

Ребка отиде до рампата и слезе на долната палуба на капсулата. Камбузът24 беше примитивен, но не се бяха хранили откакто напуснаха Старсайд и той не беше придирчив. Набра на пулта менюто, без да гледа. Ароматът и съдържанието на контейнера със супа, която беше поръчал, не бяха от значение.

С непрозрачните си стени долната палуба на капсулата му действаше потискащо. Ребка отиде до масата и си пусна един любим музикален фрагмент. В главата му зазвуча музика отпреди Експанзията, сложна и полифонична. Преплитащите се теми на фуга и гласовете загатваха за наближаващото взаимодействие на Мандъл и неговата свита. В продължение на десет минути Ребка яде и слуша, наслаждавайки се на две от прастарите удоволствия на човечеството. Той се чудеше дали сикропеанците бяха компенсирали липсата на музика със своя собствена форма на изкуство?

Когато фрагментът свърши, Ребка с изненада откри, че Джулиъс Грейвс е застанал до него и го наблюдава.

— Разрешете? — съветникът седна на масата и посочи към празната чиния. — Ще ми я препоръчате ли?

Ребка вдигна рамене. Мнението за супата стоеше много ниско в списъка от мнения, които Джулиъс Грейвс искаше от него.

— Идвало ли ви е наум — каза Грейвс — колко невероятно е, че ние можем, с минимална преработка, да ядем и храносмилане храни на хиляди различни светове? Продуктите за тази супа са произведени на Опал, но вашият стомах без затруднение я приема. Ние, хименоптите и съществата от сикропеанския свят биологически сме напълно различни. Никое от другите не е изградено на основата на ДНК. И въпреки това с помощта на едноклетъчните бактерии в нашия стомах можем да ядем всякаква храна. Изненадващо, нали?

— Предполагам.

Ребка мразеше разговорите насаме с Грейвс. Тези безумно втренчени сини очи го плашеха. Дори когато разговорът изглеждаше невинен, той подозираше скрит замисъл и за да бъде объркването му още по-голямо, никога не беше сигурен каква е намесата на мнемоничния близнак. Стивън имаше слабост към излишна фактология и тъпи шеги, Джулиъс — към острота и директност. Настоящият разговор може би беше просто размишление на единия или непочтена провокация от страна на другия.

Грейвс се усмихна.

— Зная, че вие не смятате за важно, че можем да ядем храна от Опал или Куейк, но е важно. Първо, това опровергава популярната теория защо сикропеанците и хората не са воювали, когато са се срещнали за пръв път. Смята се, че са избегнали стълкновението, защото не са си оспорвали едни и същи ресурси, но това е глупаво. Те не само са си оспорвали едни и същи неорганични източници на метали и суровини, но… макар и с известна пренастройка на бактериално ниво… и едни и същи храни. При нужда човек може да яде сикропеанци. И обратното. А това представлява нова загадка.

Ребка кимна, за да покаже, че слуша. По-добре да се покаже като тъпак, отколкото да каже повече, отколкото трябва.

— Ние се вглеждаме в един сикропеанец — продължи Джулиъс Грейвс — или ло’фтианец, или хименопт, и казваме, че са извънземни. И колко са различни от нас. А би трябвало да се запитаме защо сме толкова еднакви! Как е възможно същества от различни видове, израснали на различни светове, топлени от слънца от други звездни системи, с напълно различна биология, без нищо общо в тяхната история… как могат да бъдат толкова еднакви, че да могат да ядат еднаква храна? Да са толкова близки по форма на тялото, че да можем да използваме имена на земни аналози — сикропеи, хименопти, крисемиди — за същества от най-далечни звезди, да можем да разговаряме по един или друг начин и учудващо добре да се разбираме помежду си? Да споделяме еднакви норми на поведение? Дотолкова, че един съвет по етика да може да прилага едни и същи принципи относно целия спирален ръкав. Как е възможно всичко това?

— Но в такъв случай спиралният ръкав е пълен със загадки.

Ребка беше сигурен, че Грейвс бие нанякъде, но щеше да изприказва много приказки, преди да направи някакво смислено предложение. За момента единственото, което изглежда предлагаше, беше философска лекция.

— С много загадки — продължи Грейвс. — Да вземем Строителите, например. Какво се е случило с тях? Каква е била тяхната физиология, тяхната история, тяхната наука? Каква е функцията на Ленс или на Парадокс, или на Фламбо, или на фейдж? От всички конструкции на Строителите сигурно фейджите са най-безполезни. Стивън, ако разрешите, ще ви изнесе многочасова беседа на тази тема.

Ребка отново кимна. Мили Боже, дано не го стори!

— А има и други, по-нови загадки, които страшно ме озадачават. Помислете за зардалу. Преди няколко хилядолетия те са властвали над хиляда светове. Ние знаем от подчинените на тях видове, че са били тиранични, жестоки и безмилостни. Но с разпадането на империята тези същите васални видове въстанали и изтребили всички зардалу. Геноцид. Не е ли било това действие по-варварско от всяко, практикувано от самите зардалу? И защо те са избрали да управляват така, както са управлявали? Друга ли е била идеята им за етично поведение, непозната на нас? Ако е така наистина са били извънземни, но ние никога няма да научим в каква степен. Как би постъпил един съвет поетични отношения със Зардалу?

… един съвет по етика може да приеме правилата, но…, замисли се Ребка, видя неочакваната мъка, изписана върху набразденото лице на Грейвс, и умът му се върна назад към този по-ранен коментар. Ако приемеше алтернативния морал за Зардалу, Грейвс поставяше под въпрос правилата, създадени от неговия собствен съвет? Готвеше ли се той да наруши собствените си инструкции?

Грейвс избягваше да погледне Ребка в очите.

— Понякога се чудя дали етичните норми, които ние съблюдаваме, са толкова типично нашенски и ограничени, както обичайните ни телесни форми и начин на мислене. Науката на Строителите ни е напълно чужда. Тя не съответства на нашия възглед за света. Ние не знаем как са строили, нито защо са строили. И въпреки това нашите учени твърдят, че в цялата Вселена действа една и съща система от физически закони… както нашите философи ни убеждават, че съществува една-единствена система на универсална етика! Чудя се дали етиката на Строителите ще се окаже също толкова различна, както и тяхната наука. И дали те, ако могат да видят как ние се отнасяме към някои наши видове, няма да бъдат ужасени от пристрастията ни и от неправилната ни преценка. Предполагам, че трябва да усвоим един урок, капитане, който е много прост и се свежда до следното: правилата, създадени, от който и да е съвет, трябва да бъдат динамични. Независимо от начина, по който се разглеждат от средностатистическата личност, те не могат да останат вечно такива, дадени веднъж завинаги. Ние трябва постоянно да ги изучаваме и винаги да се питаме дали могат да бъдат подобрени.

Грейвс погледна неочаквано към Ребка, обърна се и се качи на горната палуба на капсулата.

Ребка остана на мястото си загледан подир него. В тези последни изречения като че ли чу два гласа. Възможно ли беше Джулиъс и Стивън Грейвс да водят някакъв вътрешен диалог с Ребка като наблюдател? Може би Джулиъс искаше да направи едно нещо, а Стивън друго?

Това беше абсурдно, но не по-абсурдно от развитието на самостоятелно съзнание у мнемоничните близнаци. И ако работата с Джулиъс Грейвс на Куейк щеше да е трудна, работата със спорещата комбинация на Джулиъс и Стивън щеше да е невъзможна.

Близнаци, съперничещи си за господството върху един мозък? Ребка се изправи и забеляза, че подът оказва върху подметките на краката му много по-малко налягане. Теглото му беше намаляло с няколко килограма. Сигурно наближаваха Междинната станция. Той тръгна към рампата, чудейки се дали Макс Пери все още стои и съзерцава унесено Куейк. Той все повече и повече се чувстваше като пазач на група изобретателни лунатици.

При първото си пътуване до Куейк Ребка имаше голямо желание да влезе и да разгледа Междинната станция. Хората я бяха модифицирали и ремонтирали с части, взети от други артефакти, но тя все пак беше дело на Строителите и това я правеше уникална. Въпреки това, когато Макс Пери реши да я отмине — всъщност беше принуден да го стори — Ребка, обхванат от любопитство към Куейк, не беше възразил срещу неговото решение.

Сега беше много по-неотложно колкото се може по-скоро да достигнат до Куейк. Според вътрешния часовник на Ребка до летния прилив оставаха още тринадесет добелени дни — само сто и десет часа! Трябваше да продължат, но Пери упорито настоя да спрат на Междинната станция.

— Погледнете сам — Пери посочи към пулта с данните за състоянието на капсулата. — Виждате ли разхода на енергия? Много е висок.

Ребка погледна, но замълча. Грейвс също не се произнесе. Щом Пери казваше, че нещата не изглеждат наред, другите трябваше да приемат думите му на доверие. Неговият опит беше от решаващо значение и когато бяха на Умбиликал, познанията му бяха меродавни.

— В опасност ли сме? — попита Грейвс.

— Не непосредствено — Пери замислено потри нос. — Но не можем да рискуваме и да се отправим надолу към Куейк, докато не разберем каква е причината за нарасналия разход на енергия. Не бива да изразходваме енергия за нашето собствено пристигане. А и на Междинната станция се намират всички централни контролни уреди. Трябва да спрем там и да разберем какво става.

Под негово командване капсулата вече беше излязла от обсега на невидимите направляващи уреди и се бе насочила към неясно очертаната маса, заемаща половината небе вляво от тях.

Когато хората я открили, Междинната станция представлявала празно подземие без въздух, широко три километра. Стените били прозрачни. Човек в космически костюм можел да лети до страната, обърната към Опал, и да установи, че пада бавно в тази посока. Едно силно ритане на външната стъклена стена щяло да му осигури достъп до вътрешността. Тогава той щял се движи с постепенно намаляваща скорост, докато накрая насрещната външна страна не спре движението му. Станцията се намира точно в центъра на системата Куейк-Опал.

Не е ясно Строителите за какво са използвали Междинната станция. За повечето хора това е без значение. Те запълнили отворената сфера със свързани една с друга стаи, пълни с въздух под налягане, които служат като временна жизнена среда и склад за всичко — от термообувки до замразена суха храна. Подвластни на някакъв древен пещерен инстинкт, свързан със затворените пространства, хората покрили външните стени с блестящ, непрозрачен филм. След четири хиляди години експанзия хората очевидно все още се чувствали некомфортно в отворения безкрай на Космоса.

Капсулата мина през първия въздушен шлюз, след това продължи опипом като къртица по тъмния коридор, достатъчно широк, за да може да мине. Две минути по-късно те достигнаха до цилиндрична камера пълна със стелажи с наредени по тях дисплеи и пултове за управление.

Пери почака две минути, докато вътрешното и външното налягане се изравниха, отвори люка на капсулата и те изплуваха навън. Когато другите го последваха, той вече работеше на един от дисплеите.

— Тук — той посочи. — Достатъчно ясно. Това е проблемът. Едновременно с нас по Умбиликал е пътувала друга кола.

— Къде? — Ребка загледа дисплеите.

Те показваха камери и монитори по цялото протежение на Умбиликал. Не видя нищо.

— Не, вие не можете да го видите — Пери забеляза накъде гледа Ребка. — Потреблението на енергия свърши. Това означава, че другата капсула вече е напуснала Умбиликал.

— Тогава къде е? — попита Грейвс.

Пери вдигна рамене.

— Ще разберем. Надявам се долу да има дежурен. Ще им изпратя сигнал за помощ — той вече набираше входните кодове.

След дванадесет секунди на екрана се появи лицето на Бърди Кили. Косата му беше разрошена.

— Макс? Комендант Пери? Какво се е случило.

— Ти можеш да ни кажеш, Бърди. Хвърли едно око на консумацията на енергия през последните два часа. Работили са две капсули.

— Вярно. Няма проблем. Проверихме, имаме достатъчно резерв.

— Може би, но съществува проблем. Другата кола няма разрешително.

Бърди беше озадачен.

— Имаше. Жената показа разрешително от вас. Лично. Почакайте една секунда.

Той изчезна за кратко от екрана и се върна, с подпечатан лист в ръка.

— Това е вашият печат… Виждате ли го? Точно там.

— Ти си й дали кола?

— Разбира се, че й дадох — тонът на Бърди премина от защитен в раздразнителен. — Тя имаше разрешително и сигурно е знаела точните командни кодове на Умбиликал. Иначе не биха могли да се повдигнат и на метър от морското равнище.

— Те?

— Разбира се. Решихме, че вие знаете всичко за тях. Жената… — Бърди Кили се взря в листа. — Дариа Ланг. С две извънземни. Едното сикропеанец, другото не познах какво е. Какво става там горе?

— Разрешителното е било фалшиво. Моят печат е бил подправен — Пери погледна към друг контролен пулт. — Виждам, че те вече не са на Умбиликал.

— Да, и скоро ще кацнат на Куейк. Надявам се времето там да е по-добро, отколкото при нас — стената зад Кили се разтресе и завибрира, чу се вой на вятър. За части от секундата той се обърна да погледне настрани от екрана. — Коменданте, ако няма друго, трябва веднага да прекъснем.

— Отново ли буря?

— По-лоша от всеки друг път. Преди пет минути получихме повикване по мрежата „Слинг“. Осъществяваме въздушен мост, но има проблеми с кацането на слинга, за да вземат хората.

— Идете да помогнете там. Ние продължаваме. Успех, Бърди.

— Благодаря. Ще ни е необходим. На вас също. Бърди Кили изчезна от екрана.

Пери също. Когато Ребка и Грейвс отидоха при него, той вече беше започнал да херметизира капсулата.

— Още девет часа — промърмори той. — Летният прилив наближава. Това е повече от достатъчно да убие всички ни.

Той набра една последна команда и капсулата се понесе навън по тесния коридор.

Ханс Ребка се отпусна на седалката и загледа напред в очакване на първата гледка на Куейк при излизане от Междинната станция.

Чувстваше се напрегнат и все пак странно удовлетворен. Инстинктите му не бяха го подвели. Ударът, който очакваше, откакто Макс Пери беше казал на другите, че времето за посещение на Куейк е изтекло, беше нанесен.

Или най-малкото първият удар беше нанесен.

Усещането му за предстоящи разкрития ставаше все по-натрапчиво. Вътрешният му глас му подсказваше, че ще последват още.

Артефакт: Фейдж

УКА #1067

Галактически координати: Неприложими

Име: Фейдж

Връзка звезда-планета: Неприложима

Възел за достъп Боуз: Всички

Предполагаема възраст: От 3.6 до 8.2 милиона години

Изследователска история: За първите фейджи хората са докладвали по време на изследване на Фламбо през Е. 1233. Впоследствие станало ясно, че фейджите са били наблюдавани, но избягвани от сикропеански изследователи най-малко пет хиляди години. Първото влизане на човек в търбуха на фейдж било през Е. 1234 по време на конфликта Мелстрьом (няма оцелели).

Системите на фейджите за отклонение са влезли в широка употреба през Е. 2103 и сега са стандартна техника за изследване на Строителите.

Физическо описание: Всички фейджи са външно еднакви и вероятно вътрешно подобни, макар функционално да са различни. Никакъв сензор (или изследовател) не се е върнал от вътрешността на някой фейдж.

Всеки фейдж има формата на сив, правилен додекаедър25 със страна четиридесет и осем метра. Повърхността е с груба структура, със сензори за маса по периферията на всяко лице. В центъра на всяко лице може да бъде отворено гърло, което да погълне обекти с радиус до тридесет метра и неограничена дължина. (През Е. 2238 Сойер и Скропа подали на фейдж твърд каменен силициев фрагмент от дендритен артефакт с цилиндрично напречно сечение и радиус двадесет и пет метра. Със скорост на поглъщане един километър на ден били погълнати четиристотин двадесет и пет километра от материала, отговарящи на цялата дължина на фрагмента. Не била открита никаква промяна в масата на Фейдж нито някакво друго изменение в неговите физически параметри.)

Фейджите могат самостоятелно да се движат със средна скорост от един или два метра за стандартен ден. Никога не е наблюдавано някой фейдж да се движи със скорост по-голяма от един метър на час по местната координатна система.

Предполагаема цел: Неизвестна. Дали това се дължи на факта, че фейджите са били открити заедно с над триста от над хиляда и двестате известни артефакти и поради това всякаква връзка със Строителите е под въпрос? Те се различават по размер и брой от всички други конструкции на Строителите.

Съществуват предположения, че фейджите са служели основно като контейнери за смет на Строителите, тъй като те очевидно могат да погълнат и очистят всякакви материали, създадени от видовете, и всичко, направено от Строителите, с изключение на строителни обвивки и необичайни форми (например външната обвивка на Парадокс, повърхността на Сентинел и концентричните кухи тръби на Мелстрьом).

Из „Универсален каталог на артефактите“

Четвърто издание

Глава 12

Единадесет дни до летния прилив

Дариа Ланг имаше ужасното подозрение, че е пропиляла половината си живот. На Сентинел Гейт тя беше повярвала на семейството си, че живее на най-доброто място във Вселената:

„Сентинел Гейт — на половин крачка от рая.“

Така гласеше поговорката. Занимавайки се с изследователска дейност и разполагайки с комуникационна мрежа, тя не беше чувствала нужда да пътува.

Но най-напред Опал, а сега и Куейк я бяха накарали да мисли другояче. Тя обичаше предизвикателствата, контакта със свят, където всичко е необичайно и вълнуващо. От момента, когато излезе от капсулата и стъпи на сухата, прашна повърхност на Куейк, Дариа почувства всичките си сетива стократно изострени.

Най-напред това стана с носа й. Въздухът на Куейк беше наситен със смес от аромати. Беше ухание на цветя, разбира се, но не сладникаво и разточително натрапчиво като на Сентинел Гейт. Трябваше да ги търси — а те бяха там, на не повече от пет крачки от нея. Под сиво-зелената покривка от жилав прещип надзъртаха мънички, камбановидни цветчета, подобни на люляк и лавандула. Склоновете на дълга, тясна цепнатина твърде малка, за да бъде наречена долина, бяха обрасли с тях. Миниатюрните цветчета издаваха ухание, далеч надхвърлящо тяхната големина. Сякаш цъфтежът, оплождането и узряването на семената не можеха да почакат и час.

„И може би наистина не могат да чакат“, помисли си Дариа. Защото над този упойващ аромат се стелеше зловещ серен мирис от далечна вулканична дейност — полъхът на Куейк, на приближаващия летен прилив. Тя се спря, пое си дълбоко дъх и разбра, че вечно ще помни тази смес от миризми.

Кихна, след това още веднъж. Във въздуха се носеше фина прах, дразнещи частички, които гъделичкаха носа.

Тя вдигна глава и погледна отвъд миниатюрната долина с нейния килим от нетърпеливи цветя, отвъд равнината към тъмнеещия сив хоризонт на петнадесетина километра. Там ясно личаха слоевете прах. Докато съседната повърхност се открояваше със силно червеникаво тъмнокафяво и охра, сивата плащеница в далечината затъмняваше и омекотяваше палитрата на художника, оцветявайки всичко в убити тонове. Самият хоризонт не се виждаше, с изключение на изток, където тя видя — или си въобразяваше, че вижда — тънка линия от нащърбени вулканични върхове с канелен цвят.

Мандъл се извисяваше в небето. Докато го наблюдаваше, той се спусна зад екраниращата маса на Опал. Блестящият полумесец с всяка секунда ставаше все по-малък и по-малък. По това време на годината имаше само частично затъмнение, но то беше достатъчно да промени спектъра на светлината. По-червените тонове на Амарант оцветяваха ландшафта. Повърхността на Куейк се превърна в пейзаж, залят от огнената светлина на подземните недра.

В този момент Дариа долови първия признак на летния прилив. Задавено буботене изпълни въздуха като мъчително хъркане на спящ великан. Земята потрепери. Тя почувства трепване и приятно потръпване под краката си.

— Професор Ланг — каза Д’жмерлиа зад нея. — Атвар Х’сиал ви напомня, че ни чака доста път, а времето ни е малко. Ако може, да тръгваме…

Дариа разбра, че още не бе направила първата си крачка върху повърхността на Куейк, а Атвар Х’сиал и Д’жмерлиа все още стояха на стълбата на капсулата. Дариа се отмести, сикропеанката мина покрай нея и застана неподвижна. Широката й глава се полюляваше. Д’жмерлиа отиде до нея и се сви под предната част на черупката й.

Дариа наблюдаваше как приличните на рогове уши „опипаха“ пейзажа. Какво „видя“ Атвар Х’сиал, когато преслуша Куейк? Какво „чуха“ тези изключителни органи за обоняние, на които всяка молекула от въздуха можеше да разкаже по една история?

Те описваха света такъв, какъвто го възприема и ехолокаторът, макар че данните от него най-често са неудовлетворителни. Най-добрата аналогия, която Дариа можеше да направи за такъв вид „зрение“, беше за човек, стоящ на морското дъно на място, където водата е мътна, а светлината — много слаба. Всичко е безцветно с видимост само няколко десетки метра.

Но аналогията не беше съвсем подходяща. Атвар Х’сиал беше чувствителна към широка гама звукови честоти и определено можеше да регистрира далечното буботене на вулканите. На тези сигнали липсваше финото пространствено разделение, улавяно от сонара, но те все пак бяха определени сензорни сигнали.

Имаше и други фактори, може би дори други сетива, за които Дариа само смътно се досещаше. Например в момента сикропеанката вдигаше единия си преден крайник и сочеше към близката далечина. Усещаше ли тя с обонятелните си органи всяка миризма? Разказваха ли й по една история довеяните от вятъра далечни аромати?

— Тук има животни — преведе Д’жмерлиа. — И крилати същества. Това предполага възможен метод за оцеляване по време на летния прилив, неспоменат от коменданта Пери. Ако останат в сянката на Мандъл върху Куейк и са нависоко, те могат да се спасят.

Дариа можа да види летящите същества в същия този момент. Бяха дълги половин метър, с тъмни тела и ефирни, прозирни крила, сигурно твърде нежни, за да могат да оцелеят при турбуленцията на летния прилив. Далеч по-вероятно бе те вече да бяха снесли яйцата си и през следващите няколко дни да измрат. Но Атвар Х’сиал беше права за едно нещо — имаше много факти относно Куейк, които хората не знаеха или Макс Пери беше премълчал.

Ентусиазмът отново я завладя — това беше цяла планета, свят със собствено сложно биологично равновесие, стотици милиони квадратни километри суша и малки езера, непохитени от хора или друг интелект, чакащи да бъдат проучени. Там беше възможно съществуването на безкрайно разнообразие, за изследването и изучаването, на което щеше да е нужен цял човешки живот.

„Правилно — нашепна й един вътрешен глас, — но ние нямаме на разположение цял човешки живот. Ще трябва да изследваме планетата за осемдесет часа и да се махнем.“

Дариа остави Атвар Х’сиал да извършва своето незрящо сканиране на ландшафта и отиде при основата на Умбиликал и редицата въздушни коли. Бяха осем, разположени под навес от защитен материал. Площадката, на която стояха, беше свързана с въжета от силициева нишка към самия Умбиликал и при летния прилив щеше да се вдигне с него.

Дариа се качи в една кола и огледа командния пулт. Както й беше казала Атвар Х’сиал колата беше човешко дело, подобна на използваната от тях на Опал. Беше заредена и Дариа можеше да лети с нея без проблем — при тази мисъл трепна от спомена, — стига да не попаднат на буря като последната, която ги беше помела.

Тя протегна ръка да провери силата на вятъра. В момента не беше по-силен от лек бриз, нищо тревожно. Дори при въздушни ями видимостта беше най-малко три или четири километра. Това беше повече от достатъчно за безопасно кацане и те можеха да се издигнат високо, ако забележат пясъчна буря.

По нейно настояване Атвар Х’сиал и Д’жмерлиа се качиха в колата и се приготвиха за полет. Дариа веднага излетя и се насочи към височина, която щеше да ги спаси от всяка турбуленция. Д’жмерлиа се настани отпред в колата до нея. Когато летяха над Опал, Дариа му беше обяснила как се управлява и ако се наложи, той може би щеше да се справи с пилотирането. Но очевидно той никога не би си помислил да опита без разрешението на Атвар Х’сиал.

Дариа направи опит да разговаря с него, но не успя. Очакваше, че той може би ще се държи различно с нея след разговора, когато се възстановяваха от катастрофата. Грешеше. В присъствие на Атвар Х’сиал той отказваше да извършва самостоятелни действия и през първите три часа на пътуването говореше само по нейно нареждане.

Но на четвъртия час Д’жмерлиа направи спонтанен самостоятелен ход, без да му бъде внушен от неговата господарка. Той неочаквано се изправи и посочи:

— Там! Горе!

Летяха на автопилот на двадесет хиляди метра в атмосферата на Куейк, недостижими за бурите долу. Дариа не беше поглеждала нагоре. Тя разгледа повърхността, използвайки видео сензорите на колата. При максимална разделителна способност видя много доказателства за живот на Куейк. По осеяните с езера хълмове се виждаха големи стада животни с бели гърбове, напускащи планините и насочващи се към водата така упорито и неотклонно, както оттегляща се вълна. Дариа наблюдаваше как тяхната компактна маса се раздвоява и разкъсва около голите ридове и масивни скали. Няколко километра по-нататък хълмистата местност свърши и тя съзря виещи се тъмнозелени линии, следващи каменисти речни дъна. Пресъхнали потоци изведнъж свършваха в непроницаеми отгоре долинки с неизвестна дълбочина, обрасли с гъста растителност.

При думите на Д’жмерлиа, Дариа погледна нагоре, а той се наведе над рамото й и посочи с тънка, многоставна ръка синьо-черното, изпъстрено със звезди небе.

Атвар Х’сиал изсъска.

— Друга кола — преведе Д’жмерлиа. — Преследва ни нагоре по Умбиликал и се движи много по-бързо от очакваното.

Движещата се светлина беше точно над тях и следваше тяхната траектория, но на много по-голяма височина. Тя бързо ги изпреварваше. Дариа остави колата на автопилот и включи сензора с голямо увеличение, за да разгледа по-отблизо новопоявилия се обект.

— Не — каза тя след малко, — това не е въздушна кола. Тя включи малкия бордови компютър да изчисли траекторията. — Много е високо и се движи много бързо. И изглежда… става по-ярка. Това не са светлини на въздушна кола.

— Тогава какво е?

— Космически кораб. Яркото светене означава, че навлиза в атмосферата на Куейк — Дариа проследи данните от компютъра, които даваха крайната траектория на другия кораб. — По-добре да намалим за малко и да помислим какво да правим.

— Не — мислите на Атвар Х’сиал прозвучаха като протест от устата на Д’жмерлиа.

— Зная, и аз не искам — отвърна Дариа, — но сме длъжни, освен ако ти знаеш нещо, което не ми е известно. Компютърът се нуждае от данни за още няколко точки от траекторията, за да бъде съвсем сигурен, но вече изписва предварителните резултати. Корабът слиза. Аз не зная кой е в него, но той ще се приземи точно, където не трябва — на няколко километра от нашата цел.

Здрач на Куейк — ако неочакваното и зловещо настъпване на нощ, червена като драконова кръв, може да оправдае такова определение.

Мандъл щеше да изгрее след три часа. Амарант се намираше ниско на хоризонта. Неговото червендалесто лице бе закрито от прашни облаци. Единствено Гаргантюа блестеше в цялото си великолепие, опасана с мраморни ленти в оранжево и червеникаво оранжево-розово.

Въздушната кола стоеше на равна чакълеста площадка, готова бързо да отлети. Дариа Ланг беше я приземила между два малки водни басейна на площ, означена на картата като щедро осеяна с миниатюрни сладководни езерца.

Картата ги беше излъгала най-малкото в едно отношение. Атвар Х’сиал се наведе до едно от езерцата и шумно засмука вода през хобота си. Д’жмерлиа тутакси я обяви за годна за пиене. Дариа опита от същото езерце, изплю водата с отвращение и се зачуди на сикропеанския метаболизъм. Водата беше тръпчива и горчива, наситена със силни основи. Тя не можеше да я пие и трябваше да разчита на запасите в колата.

Дариа се върна при колата и се приготви да поспи. Въпреки автопилота, пътуването я беше уморило до смърт. Колкото и да изглеждаше безопасна планетата, тя не се реши нито за момент да намали вниманието си. Дори и сега, най-сетне свободна да си почине, Дариа не можеше да го направи.

Имаше твърде много за гледане и твърде много за обмисляне.

Според Пери с наближаването на летния прилив Куейк трябваше да е ад. Земната кора трябваше да се тресе и разпуква, повърхността да пламти, обгърната от огнени езици, растенията да се сбръчкват и умират в изгарящия и почти непоносим въздух. Животните трябваше отдавна да са мъртви или заспали летаргичен сън, заровени дълбоко в тинята.

Вместо това, тя можеше да диша и да ходи в сравнително нормални условия. Навсякъде около нея кипеше живот. Дариа опъна навън походното си легло, близо до едно езерце, в сянката на гъсталак от хвощ. Тя чуваше животни да припкат през гъсталака, без да обръщат внимание на нейното присъствие. Почвата до водата беше на решето от дупки с различна големина, в които малки животинки се бяха скрили под повърхността. Когато далечният тътен на вулканите замря, Дариа чу как те ровят в сухата земя.

Но беше много топло, признаваше го. Изчезването на Мандъл от небето не беше донесло голямо облекчение. Костюмът й беше мокър от пот, вадички се стичаха по врата й.

Дариа лежеше на походното си легло. Макар че Куейк изглеждаше достатъчно безопасен, тя се тревожеше за онова, което трябваше да направят след това. Космическият кораб вероятно беше от Опал и бе изпратен да ги върне обратно там. Ако продължат да изследват планетата, може би щяха да ги хванат и да ги принудят да напуснат Куейк. Но ако не го сторят, нямаше да постигнат целта си.

Докато размишляваше над проблема, Атвар Х’сиал я изненада, като дойде и й предложи храна от Опал и бутилирана вода. Дариа ги взе и й благодари с кимване. Това беше общоприет жест. Сикропеанката кимна в отговор и се оттегли във въздушната кола.

Докато ядеше, Дариа се чудеше за двамата си спътници. Не ги беше видяла да се хранят. Може би подобно на хората от други светове на Съюза, те смятаха храненето за интимна дейност. Или може би приличаха на костенурките на Опал, които, според обслужващия персонал на космодрума на Старсайд, можели да изкарат цяла година само на вода. Но тогава защо Атвар Х’сиал се сети да нахрани нея човека от групата?

Легнала на походното легло, тя издърпа непромокаемия чаршаф до брадичката си и загледа небето над нея. Звездите се движеха толкова бързо — на Сентинел Гейт, с неговия тридесет и осем часов ден, завъртането на звездния свод беше почти незабележимо. В коя посока в пространството се намираше нейният роден свят? Тя не можеше да се ориентира сред непознатите съзвездия. Натам… или нататък… Мислите й се отклониха към звездите. Дариа с усилие върна мислите си към настоящето. Предстоеше й да вземе решение.

Трябва ли да продължат към мястото, което нейните изчисления сочеха като център на активността на летния прилив? Можеха да отидат, макар да знаеха, че и други също ще бъдат там. Или трябваше да се върнат и да чакат. Или да минат само част от пътя, да спрат за малко…

Да минат част от пътя, да спрат…

Дариа Ланг заспа дълбок сън без сънища, толкова дълбок, че шумът и вибрациите наблизо не я събудиха.

Настъпи зората, после денят премина и отново настана нощ, след това отново ден с ярка светлина. Звуците от заравящите се в почвата животни бяха престанали. Опал и Куейк бяха направили две пълни завъртания един около друг, преди Дариа да се събуди.

Тя бавно се разсъни на светлината на Амарант. Денят преваляше. Мина цяла минута, преди да осъзнае къде се намира, и втора, преди да се почувства готова да седне и да се огледа.

Атвар Х’сиал и Д’жмерлиа никъде не се виждаха. Въздушната кола я нямаше. Под непромокаема завивка близо до леглото имаше купчинка храна и някои неща. От хоризонт до хоризонт нищо друго не подсказваше, че е имало хора или извънземни.

Тя застана на колене и затърси съобщение. Не намери нито бележка, нито някакъв знак. Нищо, което можеше да й помогне, освен няколко контейнера с храна и вода, миниатюрен сигнал-генератор, пистолет и джобно електрическо фенерче.

Дариа погледна часовника си. Още девет добелени дни. Седемдесет и два часа до най-силния летен прилив. А тя беше захвърлена на Куейк, самичка, на шест хиляди километра от сигурността на Умбиликал…

Паниката, в която беше изпаднала при първото й напускане на Сентинел Гейт, отново стегна сърцето й.

Глава 13

Десет дни до летния прилив

Целият хоризонт светеше в оранжево, горяща земя отразена от прашни облаци. Докато гледаха, на не повече на километър от тях лумна нов тъмночервен пламък. От него се издигнаха стълбове пушек. Скоро той се разпростря от земята до небето. Когато от кратера изригна лава, той се обърна към Ами.

Въпреки неговото предупреждение, тя все още стоеше вън от колата. После блясъкът от изригването беше изместен от светещата, нагорещена до червено лава. Тя плесна с ръце, запленена от гледката. Ударните вълни се разпространиха и се отразиха от съседните хълмове. Ехото ги повтори. Огненият поток продължи да изригва от конуса и затече към тях леко и бързо като вода. Под него почвата се нагряваше до бяло и пръскаше искри.

Макс гледаше лицето й. Той не видя страх, само възхита на дете.

Това беше то. Тя гледаше на ставащото като на грандиозен фойерверк. Предупреждението трябваше да дойде от него. Той се наведе напред и леко я дръпна.

— Качвай се! — трябваше да крещи, за да го чуе. — Връщаме се на Умбиликал. Знаеш, че се пътува пет часа.

Тя го погледна и се дръпна. Той познаваше много добре капризите й.

— Не сега, Макс — прочете думите по устните й, но не можа да ги чуе. — Искам да изчакаме, докато лавата достигне водата.

— Не! — изкрещя той. — В никакъв случай. Няма да поемам повече рискове! Водата вече ври, в колата става нетърпимо горещо.

Тя продължи да се отдалечава, без да го слуша. Той се чувстваше прегрят и дишаше тежко, въпреки въздушната завеса, която поддържаше пред отворения люк по-хладен въздушен слой. Огънят сякаш върлуваше в главата му, хвърляйки го в огнената пещ на собствените му тревоги. Но горещината навън ставаше все по-реална. Той излезе от колата и я последва по изпускащата пара камениста земя.

— Престани да ме надзираваш! След минутка се връщам — Ами се завъртя и огледа пъклената сцена. Нямаше, слава Богу, никакви признаци за ново изригване, но то можеше да настъпи всеки момент. — Макс, успокой се — тя отиде близо до него и му изкрещя в ухото. — Научи се да се наслаждаваш! През цялото време, откакто сме тук, си мрачен като градоносен облак. Отпусни се, почувствай нещата…

Той я хвана за ръка и я затегли към колата. След миг на съпротива, тя се остави да я отведе. Не откъсваше очи от вулкана, без да гледа къде отиват.

Ала когато бяха на не повече от няколко метра от колата, тя неочаквано се отскубна, засмя се и побягна по равната, изпускаща пара повърхност на нагорещената скала. Беше десет крачки пред него, преди той да успее да изтича подир нея. Но, уви, много късно.

Грейвс и Пери го представиха като много лесно. Ребка възрази — било е невъзможно.

— Погледнете изчисленията — каза той, докато капсулата на Умбиликал плавно се приближаваше към повърхността на Куейк. — Имаме планетен радиус от пет хиляди и един километра и повърхност, от която по-малко от три процента е покрита с вода. Това прави триста милиона квадратни километра суша. Триста милиона! Помислете колко време е необходимо за претърсване само на един квадратен километър. Можем да търсим години и никога да не ги намерим.

— Не разполагаме с години — каза Пери. — И зная, че площта е голяма. Но вие изглежда допускате, че ще търсим безразборно, а ние, разбира се, няма да постъпим така. Аз мога предварително да изключа повечето райони.

— Близначките Кармел ще избягват всички открити пространства — добави Грейвс.

— Как е възможно да го знаете? — песимистично го изгледа Ребка.

— На Куейк обикновено няма облаци — Грейвс не се поддаде на скептицизма на Ребка. — На техния роден свят Шаста действа космическа система с висока разделителна способност, която непрекъснато контролира повърхността.

— Но на Куейк няма.

— Да, но близначките не го знаят. Те смятат, че ако са на открито, ще бъдат тутакси намерени и хванати. Затова те ще се скрият някъде и ще стоят там.

— А аз мога да ви уверя, че това съкращава проблема наполовина — каза Пери. — Има само три района, където един разумен човек може да потърси убежище на Куейк. Ще започнем с тях… и по всяка вероятност ще завършим с тях.

— Но ако не ги намерим там — започна Грейвс, — да разширим…

— Не, не можем — прекъсна го Пери. — Не забравяйте летния прилив, съветнико. Той ще настъпи с максимална сила след по-малко от осем часа. По-добре тогава да не сме там… нито вие, нито аз, нито близначките.

Макс Пери изброи трите най-вероятни области: високите планински гори на Моргенщерн, Хилядата езера или най-дълбоките, обрасли с растителност падини на котловината Пентаклайн.

— Което намалява площта за претърсване хиляди пъти — каза той.

— И все пак остават за претърсване десетки хиляди квадратни километра — възрази Ребка. — Щателно. Не забравяйте, че това не е обикновено търсене за оказване на помощ. Изгубените лица желаят да бъдат намерени и се мъчат всячески да привлекат вниманието. Но докато условията не станат непоносими, близначките няма да ни изпратят сигнал за бедствие. А тогава вероятно ще бъде твърде късно.

От усмихнатото лице на Джулиъс Грейвс никой не можа да разбере дали тези аргументи му направиха впечатление. Докато Макс Пери проверяваше въздушната кола, Грейвс дръпна Ребка настрани по посока на обвитите в пушеци вулканични хълмове.

— Искам да си поговорим на спокойствие, капитане — каза тайнствено той. — Само за една-две секунди.

Топла пепел като бледосив сняг се стелеше по главите и раменете им. На земята вече имаше слой, дебел един сантиметър. От ниските растения и кротките тревопасни от първото посещение на Ребка на Куейк нямаше й следа. Дори самото езеро беше изчезнало, скрито под мръсна пяна от вулканична пепел. Вместо очаквания грохот и бучене на сеизмични сили, планетата тънеше в душна мрачна тишина.

— Вие разбирате — продължи Грейвс, — че не е необходимо да сме заедно? Тук има достатъчно въздушни коли.

— Зная, че можем да обхванем три пъти повече площ, ако се разделим — отвърна Ребка. — Но не съм сигурен, че желая да го направя. Само Пери има познания за Куейк, докато ние никога не сме били тук по-рано.

— Аха! Мислите по същия начин като мен — Грейвс махна една прашинка от носа си. — Логически, курсът на действие е ясен. Пери идентифицира три области на Куейк, където бегълците биха могли да потърсят убежище. Тези области са доста раздалечени, но тук има достатъчно въздушни коли за всеки от нас. Следователно можем да се разделим и всеки да претърсва отделна област. Това диктува логиката. Но кому е притрябвала логика? Нито на вас, нито на мен. Ние искаме резултати — той се наведе по-близко до Ребка. — И, честно казано, не съм много сигурен в комендант Пери. Само при споменаване на „Куейк“ и „летен прилив“ очите му едва не изкачат от орбитите си. Не можем да го пуснем сам. Вие какво мислите?

Мисля, че и вие, и Пери, се нуждаете от пазачи, ето какво мисля, но не искам да ви го кажа направо. Ребка знаеше накъде бие Грейвс. Той да се грижи за Пери — същата глупава задача, която го бе докарала на Добел, а Грейвс да тръгне самичък из пустошта на Куейк. Ами ако загине?

— Съгласен съм, съветнико, че Пери не трябва да бъде оставян сам, но не искам да прахосвам…

— Тогава аз ще придружа Пери — продължи Грейвс, без да обръща внимание на Ребка. — Ако изпадне в беда, мога да му помогна. Никой друг не може да го стори. Така че двамата с него ще претърсим планинския район на Моргенщерн, докато вие ще се заемете с Хилядата езера… Пери казва, че това е най-лекият район и най-бързо може да се претърси. Ако никой от нас не намери близначките, тогава онзи, който пръв достигне до котловината Пентаклайн, започва да търси там.

„Какво прави човек, когато един луд излезе с призив за действие? Тревожи се, но е принуден да се съгласи, ако обстоятелствата го налагат.“ Във всеки случай Грейвс нямаше настроение да слуша никакви аргументи. Когато Ребка отново посочи колко малки са шансовете да намерят близначките, съветникът щракна с пръсти.

— Глупости! Зная, че ще ги намерим. Мислете позитивно, капитан Ребка. Бъдете оптимист! Това е единственият начин да се оцелее.

И най-вероятният да се умре, помисли Ребка, но се предаде. Грейвс не можеше да бъде разубеден. Може би той и Пери си бяха лика-прилика.

Това беше също едно от първите правила на живота, нещо, което Ребка беше научил още шестгодишен в горещите пещери на Тюфел. Когато някой ти дава онова, които искаш, заминавай, преди да има време да размисли и да си го вземе.

Много добре, съветнико. Щом подготвя колата, тръгвам.

Ребка им съобщи, че ще излетят след половин час. Товарният трюм на най-бързите въздушни коли не беше проектиран за големи и тежки товари и Джулиъс Грейвс дълго се колеба над своя багаж, преди накрая да остави всичко и да вземе само един голям сак. Останалото върна обратно в капсулата на Умбиликал. Най-после бе готов за тръгване.

След като излетяха, Макс Пери остави колата на автопилот и тя се насочи към планините Моргенщерн. Когато наближиха достатъчно, за да сканират, двамата мъже се надвесиха над дисплеите.

— Примитивна техника — каза Грейвс. Той гримасничеше и се мръщеше, докато проверяваше изображенията на дисплеите. Това беше продължителен и отегчителен процес. — Ако бяхме в кола на Съюза, нямаше да има нужда да ги следим… щяхме да си седим и да чакаме системата да намери близначките и да ни съобщи. А тук е обратното — аз трябва да се взирам в екраните и да казвам какво се вижда. Примитивно!

— Това е най-доброто, което имаме на Опал и Куейк.

— Вярвам ви. Но запитвали ли сте се някога защо всички други светове от спиралния ръкав не са така богати като Земята и старите райони на Кролспейс? Защо някои планети не използват най-новата технология? Защо никой от другите светове няма повече сервизни роботи от Земята? Защо всички не са богати, всеки, във всяка колония? Ние знаем как да боравим с модерната апаратура. Защо не могат да си я позволят всички планети, а само няколко?

Пери не отговори, но изсумтя, за да покаже, че слуша.

Всъщност не слушаше. Тъй като Джулиъс Грейвс беше зает да разглежда образите на екраните, изглежда Стивън беше този, който бърбореше. А Пери беше зает с радиоприемната апаратура. Грейвс не вярваше, че близначките Кармел ще изпратят сигнал за помощ, но Пери не беше на същото мнение. Тъй като летният прилив наближаваше, близначките би трябвало да предпочетат ареста пред явната смърт и да потърсят помощ.

— Причината за бедността на Добел — продължи Грейвс — е проста. Тя лежи в природата на човечеството. Рационалните видове биха се погрижили един свят да бъде напълно развит и идеален за живеене на хора, преди да се преместят на друг, но ние не знаем как да направим това! Ние действаме под външен подтик. Преди една планета да е наполовина заселена, излитат нови кораби, готови да изследват следващата. И малцина са тези, които казват: „Почакайте, нека овладеем тази и тогава да продължим.“ — той разгледа по-отблизо два фалшиви сигнала за тревога на екрана и поклати пренебрежително глава. — Ние просто сме прекалено любопитни, коменданте — продължи той. — За повечето хора степента на търпение е много ниска, а любопитството твърде голямо. Сикропеанците са толкова лоши, колкото и ние. Така почти всички богатства на спиралния ръкав — и целият лукс — остават в ръцете на домашарите. Все старият парадокс, който датира отпреди Експанзията — онези, които не правят нищо, за да създадат богатства, успяват да обсебят по-голяма част от тях. Докато другите, които вършат цялата работа, притежават твърде малко. Може би един ден това ще се промени. Може би през следващите хиляда години…

— Радиофар — прекъсна го Пери. — Слаб е, но го виждам.

Грейвс замръзна.

— Невъзможно! — гласът му беше остър. Отново беше придобил шефски вид. — Те няма да разкрият доброволно присъствието си на Куейк. Не и след като са избягали тук от толкова далеч.

— Погледнете сам.

Грейвс се приплъзна по седалката, без да става.

— Колко далеч?

— Далеч — Пери погледна вектора за обхват. — Всъщност много далеч. Сигналът не идва откъм възвишенията Моргенщерн. Източникът е най-малко на четири хиляди километра отвъд хребета. Ние приемаме йоносферното отражение, иначе не бихме ги засекли.

— Възможно ли е да е от Хилядата езера?

— Възможно е. Сигналът не е много ясен, но обхватът е достатъчен.

— Това е Ребка! — Грейвс удари с длани по масата. — Сигурно е той. Започнал е издирването и преди още ние да сме слезли долу, е изпаднал в беда. Преди дори…

— Не е Ребка.

— Откъде знаете?

— Не е неговата въздушна кола — Пери сравняваше сигналните еталони. — Нито някоя от нашите. Различна честота, различно естество на сигнала. Прилича на портативен предавателен апарат с малка мощност.

— Тогава е на близначките Кармел! Те сигурно са в смъртна опасност, за да молят за помощ. Можете ли да ни закарате там?

— Няма проблем. Просто ще следваме радиофара.

— Колко далеч е оттук?

— Шест или седем часа при максимална скорост.

Пери погледна хронометъра на колата.

— Колко? — Грейвс проследи погледа му.

— Малко повече от осем тукашни дни до летния прилив. Смятайте го шестдесет и седем часа, броено от сега.

— Седем часа до Хилядата езера, още осем до Умбиликал. След това излитане и заминаване. Имаме достатъчно време. Ще избягаме от Куейк много преди най-лошото да настъпи.

Пери поклати глава.

— Вие не разбирате. Куейк не е хомогенен, той е с много променлива вътрешна структура. Земните вълни могат да избият много преди летния прилив. Тук, на възвишенията, няма голяма активност, но в района на Хилядата езера може да е кошмар.

— Хайде, човече, и вие сте като Ребка. Не може да бъде толкова лошо, щом близначките Кармел са все още там и са живи.

— Правилно го казахте. Ако са все още живи — Пери беше на пулта за управление и вече обръщаше колата. — Има едно нещо, което забравяте, съветнико. Радиофаровете са издръжливи… много по-издръжливи от човешките същества.

Глава 14

Девет дни до летния прилив

Оптическите мерници на оръдията от дълго време следяха колата. Когато тя влезе в обхвата им, Луис Ненда постави арсенала в пълна готовност.

Приближаващата въздушна кола намали, сякаш усети разрушителната мощ на няколко километра пред нея. Тя се отклони, после се спусна за вертикално приземяване върху свързания със сушата риф, доста далеч от кораба.

Ненда държеше оръдията готови за стрелба и наблюдаваше как люкът на колата се отваря.

— Кой ли ще е? — каза той на местния говор на общността повече на себе си, отколкото на Калик. — Залагайте, дами и господа. Назовете посетителите.

Върху изпускащата пара, осеяна с каменни късове крайбрежна ивица слязоха две познати фигури. И двете бяха с кислородни маски, но той лесно ги разпозна. Изсумтя от удоволствие и отклони оръдията.

— Ще свършат чудесна работа. Отвори люка, Калик. Прояви гостоприемство.

Атвар Х’сиал и Д’жмерлиа бавно се приближаваха, като внимателно избираха пътя си покрай закръглените синьо-сиви скали през сипеите от дребни камъчета. Луис Ненда беше избрал грижливо мястото за приземяване на най-стабилния терен, който можеше да се намери. Въпреки това наоколо се виждаше навяна прах и следи от неотдавнашно движение на почвата. Дълбока назъбена пукнатина се простираше от рифа, където въздушната кола току-що беше кацнала, до средата на мястото, където се намираше много по-големия кораб. Атвар Х’сиал следваше линията на пукнатината и от време на време надничаше от ръба й да помирише и прецени дълбочината. Тази пукнатина беше за нея единственото възможно убежище. Никой не живееше в този район на Куейк и на километри нямаше нищо, с което да се покрият. Оръдията на купола на кораба на тридесет метра от тях се въртяха на триста и шестдесет градуса.

Атвар Х’сиал се наведе ниско — не от уважение към Луис Ненда, а защото трябваше да се промуши през вход, предназначен за нещо наполовина от нейната височина — и влезе през долния люк. Вътре свали кислородната си маска. Д’жмерлиа я последва със странно тихо изсвирване поздрав за Калик, — после побърза да се свие пред господарката си.

Сикропеанката се изправи и се приближи към Ненда.

— Вие все пак решихте да не използвате оръдията си срещу нас — преведе Д’жмерлиа. — Умно решение.

— От ваша гледна точка? Но за какви оръдия говорите? — гласът на Ненда беше сериозен. — Тук няма никакви оръдия. Привидяло ви се е.

— Може би сте прав — каза Атвар Х’сиал чрез Д’жмерлиа. — Щом контролната служба на Опал ги е отминала, може би и ние трябва да сторим същото — широката бяла глава на Атвар Х’сиал се обърна към тавана. — Ако обаче ми разрешите за половин час да огледам горната палуба на вашия звезден кораб…

— О, нямам такова намерение — Луис Ненда се усмихна. — Може да бъде забавно, но ние всъщност нямаме време за губене. Не и когато летният прилив ни духа във вратовете. Да престанем за малко да хитруваме, а? Аз няма да ви питам каква апаратура и оръжия носите, ако и вие престанете да се интересувате какво карам на кораба. Има по-важни неща, за които заслужава да говорим.

— Ах! Предлагате примирие — думите излязоха от устата на Д’жмерлиа, но Атвар Х’сиал беше протегнала дългия си преден крак. — Съгласна. Но откъде всъщност ще започнем? Как ще обсъждаме сътрудничество, без да разкриваме прекалено много от онова, което всеки от нас знае?

— Като начало ще ги изпратим… — Ненда посочи към Д’жмерлиа и Калик — навън.

Жълтите, прилични на тръби, рога на Атвар Х’сиал се обърнаха да сканират хименопта после се наведоха към ло’фтианеца, свит до раковината й.

— Безопасно ли е там? — преведе Д’жмерлиа.

— Не особено — Ненда повдигна рунтавите си вежди. — Хей, ти какво искаш, пролетен карнавал ли? Точно сега никъде на Куейк не е безопасно и ти чудесно го знаеш. Твоята буболечка свръхчувствителна ли е към топлината и светлината? Не искам да ги изпека.

— Не е особено чувствителна — преведе Д’жмерлиа без никаква следа от притеснение. — При наличие на вода, Д’жмерлиа може да издържи на топлина и лош въздух дълго време дори без респиратор. Но комуникацията между вас и мен…

— Бъди спокойна — Ненда кимна към Д’жмерлиа и Калик и посочи с пръст люка. — Вън! И двамата — той премина на езика на общността. — Калик, вземи достатъчно вода със себе си за Д’жмерлиа. Ние ще ви повикаме, когато свършим.

Луис Ненда почака, докато двете извънземни излязат и затворят люка, после отиде и седна на сянка до раковината на Атвар Х’сиал. Пое си дълбоко дъх, разтвори ризата си и разкри гърди покрити с множество сиви, прилични на бенки петна и дълбоки белези, като от шарка. Затвори очи и зачака.

— Бъди търпелива — кодираните феромони бавно се разпространяваха във въздуха. — Не е лесно… а и скоро… не съм го практикувал.

— Ах! — Атвар Х’сиал кимна със сляпата си глава и насочи рецепторите към гърдите на Ненда. — Зардалска приставка, предполагам? Чувала съм, но не бях виждала. Мога ли да попитам на каква цена?

— Обичайната — лицето на Луис Ненда изразяваше злокобно тържество. — Болка… обичайната цена за всяка зардалска приставка. Ще говоря по човешки маниер, ако не възразяваш. Това ми помага да изразявам по-ясно мислите си.

— Няма нужда от това! — в допълнение на буквалното значение, феромонните рецептори на Луис Ненда уловиха пренебрежението и презрителното задоволство на Атвар Х’сиал. — Д’жмерлиа е напълно лоялен към мен, както, предполагам, и Калик към вас. Те по-скоро биха умрели, отколкото да разкрият нещо.

— Сигурно — Луис Ненда се изкиска. — Аз се погрижих за това. Не зная колко интелигентен е Д’жмерлиа. Винаги може нещо случайно да се изтърве, особено ако хитро те подпитат. Единственият начин да съм наистина сигурен, е те да не са тук и да не слушат — смехът премина в притеснено сумтене. — Добре, хайде да се захващаме с деловата част и да свършваме колкото се може по-бързо. За мен е трудно.

— Нужен ни е протокол за обмен на информация.

— Зная. Ето моето предложение. Аз ще направя изложение. Ти можеш да се съгласиш, да не се съгласиш или да направиш свое изложение, но никой не е длъжен да отговаря на никакъв въпрос. Например ти изобщо не се интересуваш от влиянието на околната среда върху формите на живот на Куейк. Всичко това са глупости. Дошла си тук, защото си специалист по артефактите на Строителите.

— Пред вас няма да отричам — Атвар Х’сиал се изправи в цял ръст. Червените и бели дипли под главата й се разшириха. — Аз съм повече от специалист. Аз съм специалистът по Строителите в Сикропеанската федерация — феромоните излъчиха гордост по-силна от онази, която биха могли да предадат думите. — Аз първа проумях загадката на Тантал, аз съм първата — и единствената — сикропеанка, преживяла прехода на Фламбо. Аз разбрах значението на летния прилив преди Дариа Ланг, която беше достатъчно глупава да публикува своите заключения. Аз…

— Добре. Ти си интелигентна, разбрах — дишането на Луис Ненда беше станало по-леко. — Кажи ми нещо, което трябва да зная, иначе ще останем тук, докато настъпи летният прилив и всички се изпечем.

— Много добре. Вие сте тук да разберете какво ще се случи по време на летния прилив. Но вие не сте генератор на тази идея. Знаете твърде малко от историята и не сте учен. Някой друг е разработил идеята на Дариа Ланг и ви е подсказал значението на това място и време. Ще бъде интересно да се знае кой е този някой.

— Звучи ми като въпрос, макар да не е формулиран като такъв, но ще ти кажа — Луис Ненда посочи с пръст към люка на кораба. — Калик.

— Вашият хименопт? Един роб! — Атвар Х’сиал беше повече от изненадана. Тя беше разярена. — Робите не могат да изпълняват дейност от такова високо ниво.

— Ах, по дяволите! — Ненда се изхили. — Кали има ум в главата… и може добре да го използва в моя полза. Тя е щастлива, когато през свободното си време може да чете и да прави изчисления. Калик видя работата на Ланг и сама извърши изчисленията. Тя реши, че това място и време са специални. Толкова се развълнува, че искаше да съобщи на някого, аз обаче й забраних. Казах й, че не бива да казваме на никого и сами ще отидем на Куейк. И ето ни тук. Но аз искам да сравня бележките си с теб за нещо по-специално. Да поговорим какво ще се случи тук по време на летния прилив.

— Това пък на мен ми звучи като въпрос. Не желая да отговоря.

— Тогава ще направя изложение. Ще споделя какво казва Калик на основата на нейните анализи и ако искаш, можеш да го коментираш. Тя казва, че Строителите ще се върнат тук, по време на летния прилив. И на онези, които присъстват, ще бъдат разкрити тайната на тяхната технология и причината за тяхното изчезване. Как ти се струва това?

— Това също е въпрос, не е изложение, но аз ще отговоря. Предположението на Калик е основателно. То обаче е хипотетично. Няма действително доказателство за евентуалната поява на Строителите.

— Значи ти трябва да предложиш алтернатива. И онова, което Калик не е казала, но което аз мисля и няма да се изненадам ако ти си го помислила преди мен, е, че всеки, който придобие тайната на технологията на Строителите, ще бъде много силен в този спирален ръкав.

— Съгласна съм. Технологията е целта.

— За някои хора. Но това все още не е единствената причина, поради която си тук — Ненда се премести толкова близо, че потупа с показалец блестящия корем на Атвар Х’сиал. — Факт: Ти си също фанатик на тема Строители, не по-малко от Ланг и Калик. Всички вие смятате, че след седемдесет часа ще срещнете Строителите. Знаеш ли как Калик нарича този летен прилив? Епифания… мигът, в който боговете ще се появят.

— Моят собствен термин е Пробуждане. Приемате ли, че ще се състои някакво важно събитие?

— Не зная, по дяволите, какво разбираш под „важно“? Адски сигурен съм, че богове няма да се явят. Цялата работа е голям риск, но наградата е свръхголяма. Това е моята игра. Аз съм комарджия и обичам големия риск.

— Грешите. Това не е никакъв риск. То просто ще се случи.

Феромонното послание на Атвар Х’сиал съдържаше категорична убеденост. Ненда знаеше, че зад него стои фина комуникационна техника. Той се чудеше дали сикропеанците са създали средства със своите химически послания да лъжат перфектно.

— Вече има доказателство за това — продължи Атвар Х’сиал. — Из целия спирален ръкав артефактите са се активизирали. И всички сочат тук.

— Ей, не е необходимо да ме убеждаваш. Аз прелетях осемстотин светлинни години да кацна на този боклук… и не давам пукната пара за артефактите. Можеш да ги имаш всичките… Ти си толкова лоша, колкото и Калик. Аз ще се задоволя с тайната на технологията на Строителите. Но към теб имам друг въпрос. Защо дойде тук да ме видиш, като знаеш, че мога да те смажа? Не да сравниш своите бележки с мен и Калик, това е сигурно.

— Ах! Вярно е. Дойдох, защото вие се нуждаете от мен. И защото аз се нуждая от вас — Атвар Х’сиал посочи към пристанището и към голата шир на Куейк зад него. — Ако вие и аз бяхме единствените на този свят, ние единствени щяхме да узнаем всички революционни технологии на Строителите. По-късно можехме да се борим кой да ги използва, но за мен такава борба би била чест.

— Това би било грешка от твоя страна. Но аз все още не съм разбрал защо дойде при мен.

— Защото днес ние не сме единствените на Куейк. Тук има учени, които ще направят новото знание широко достъпно. Вие не сте учен, вие сте авантюрист. Вие сте тук, движен от личен интерес.

— Адски вярно. Както и ти.

— Може би — сега в съобщението на Атвар Х’сиал имаше удивление, което Луис Ненда не отмина с лека ръка. — А ние не искаме технологиите на Строителите да бъдат разгласявани. Ребка, Грейвс и Пери са на Куейк. Те минаха по Умбиликал веднага след нас. Те няма да запазят знанията за себе си. Ние можем да направим нещо, за да ги спрем, но няма начин да знаем къде се намират.

— Предполагам, че ще вървят след нас. А какво ще кажете за Дариа Ланг? Тя дойде с вас.

— Няма проблем. Тя… Вече са взети мерки.

Феромоните съдържаха хладна увереност. Последва дълга пауза.

— Е, добре — каза най-после Луис Ненда и сниши глас: — Ти май ще се окажеш хладнокръвна мерзавка, нали?

Хоботът на сикропеанката трепна.

— Ние се опитваме да постигнем споразумение.

— И поемаш риска, като ми казваш това?!

— Мисля, че няма риск — Атвар Х’сиал замълча за момент. — Няма никакъв риск. Не и за онзи, който е чел и запомнил файловете на Ласиа Фор. Мога ли да опресня паметта ви? Към Ласиа Фор беше изпратена капсула с медикаменти. Тя не достигна до планетата и без носените от нея вирусни инхибитори три хиляди души умряха. Един човек със зардалска приставка и неговата робиня-хименопт бяха виновни за тази жестокост. Хименоптът умря, но човекът избяга и не беше хванат.

Луис Ненда запази гробно мълчание.

— Но другите хора — продължи Атвар Х’сиал, — не можем да ги открием. Особено се безпокоя за Грейвс.

— Той е луд.

— Вярно. Но той разбира и моите, и вашите мисли… дори без зардалска приставка е наясно какво мисля. Много е опасен. Искам да го отстраним. Искам да отстраним и тримата.

— Разбирам, но аз не мога да ги намеря на Куейк, както и ти. Какво предлагаш?

— Преди да настъпи летният прилив, те ще напуснат Куейк. През Умбиликал. Това беше и моят път на изтегляне, докато не видях вашия кораб да пристига и не разбрах, че е оборудван за космически полети.

— Мога да отида до края на галактиката, ако искам. Разбира се, с него и ти можеш да напуснеш Куейк, без риск да налетиш на Грейвс, но какво ще ми предложиш в замяна? Не искам да съм груб, но аз не съм благотворителна организация. Защо трябва да ти осигуря безплатен транспорт от Куейк? Обещах на Калик да огледаме повърхността на място, а когато настъпи летният прилив, да наблюдаваме от орбита. Но това важи за нас. Аз не съм собственик на транспортна фирма. Защо трябва да ти помогна?

— Защото аз зная кодовете за контрол на Умбиликал. Всичките.

— Мен какво ме засяга… — Луис Ненда бавно вдигна глава към сикропеанката. В същото време незрящата глава се завъртя надолу, по-близо до него.

— Не разбирате ли? — феромоните добавиха едно трудно доловимо, но по-силно от всякакви думи съобщение: удоволствие, триумф, смъртна заплаха.

— Разбирам. Адски ясно е. Но какво ще правим с тях? — Ненда посочи към прозореца. Д’жмерлиа и Калик, свити на горещата земя, се опитваха да намерят подслон от изгарящите летни лъчи на Мандъл зад междузвездния кораб. И двете трепереха, а Д’жмерлиа изглежда се опитваше да успокои хименопта. — Аз ще приема твоето предложение, но няма начин да им попреча да наблюдават.

— Съгласна съм. И те не са ни необходими. Всичко, което изисква чувствителността на Д’жмерлиа за приемане на радиация до половин микрометър, вие можете да извършите вместо него.

— Какво искаш да кажеш? — Ненда вече беше при люка и викаше Калик. — Виж, аз не искам да ги оставя на моя кораб. Всъщност аз изобщо не искам да оставя кораба тук. Ние ще летим с него до Умбиликал и ще оставим Д’жмерлиа и Калик тук да ни чакат.

— Това не е достатъчно, предполагам — Атвар Х’сиал протегна максимално крака и се надвеси над Луис Ненда.

— Не бива да имат достъп до въздушната кола.

— Калик няма да се докосне до нея, ако й забраня — Ненда изчака и сикропеанката го погледна. Липсваха дори феромонните обертонове. — О, добре, съгласен съм с теб. Няма да ги оставим тук. Никакъв риск е по-добре от минимален риск… И аз не съм сигурен в твоя ло’фтианец. Какво искаш да направим?

— Много просто. Ще им дадем един радиофар и малко провизии и ще ги оставим на някое закрито място. Когато си свършим работата, ще отидем при тях, ще наблюдаваме Пробуждането… и ще се отправим в орбита, преди да стане прекалено опасно на повърхността.

— Да предположим, че условията на повърхността станат много лоши, точно там, където сме ги оставили? Пери се кълне, че щели да станат, а аз не мисля, че той лъже.

— Ако нещата много скоро се влошат, ще бъде жалко — Атвар Х’сиал стоеше с обърната навън глава.

Д’жмерлиа и Калик чакаха пред отворения люк. И двете трепереха от страх и напрежение.

— Но вие винаги можете да намерите друг хименопт. И макар че Д’жмерлиа беше подходящ слуга… повече от подходящ, ще съжалявам да се лиша от неговите услуги… Това може би ще бъде цената на успеха.

Глава 15

Осем дни до летния прилив

Дариа Ланг направи най-естественото нещо за такава ситуация — седна и заплака. Но както чичо Матра много отдавна й беше казал, със сълзи проблеми не се решават. След няколко минути тя млъкна.

Беше озадачена. Защо Атвар Х’сиал избра да я дрогира и изолира по никое време в регион на Куейк, който бяха избрали само защото изглеждаше добро място за приземяване? Тя не можа да измисли никакво обяснение за изчезването на сикропеанката, докато спеше.

Дариа беше на хиляди километри от Умбиликал. Имаше само смътна представа в коя посока се намира. Нямаше никакъв друг начин да се придвижва, освен с ходене. Заключението беше просто: Атвар Х’сиал беше решила да я изостави на Куейк и когато настъпи летният прилив, тя просто да загине.

Но в такъв случай защо й бе оставила провизии? Защо й бе оставила маска с въздушен филтър и примитивен апарат за пречистване на вода? И най-озадачаващо — защо й бе оставила сигнал-генератор, който може да бъде използван за сигнализиране при бедствие?

Объркването й беше последвано от мъка, след това от гняв. Изпита поредица от силни емоции, което никога не бе очаквала, преди да напусне Сентинел Гейт. Винаги се беше смятала за уравновесена личност, учен, гражданин на организирана и разумна Вселена. Гневът не беше разумна реакция, той замъгляваше мисловните процеси. Но нейният свят се беше променил и тя беше принудена да се промени с него. Силата на чувствата й я изненада. Ако трябваше да умре, това нямаше да стане без борба.

Тя приклекна на меката почва до близкото езеро и внимателно прегледа всяка от оставените вещи. Апаратът за пречистване на вода представляваше малък изпарителен уред, с който може да се направи годна за пиене и най-алкалната вода на всяко езеро. При максимална производителност той можеше да пречиства около един литър вода дневно. Оставената храна бе проста и безвкусна, не се нуждаеше от загряване, но беше калорична и достатъчна за две седмици. Сигнал-генераторът беше в изправност. И водонепромокаемото ватирано одеяло, с което беше завито всичко, щеше да й осигури изолация срещу топлината, студа или дъжда.

Заключение — ако умре, няма да е от глад, жажда или излагане на слънце и студ.

Голяма утеха, няма що. Смъртта щеше да бъде по-непосредствена и много по-ужасна. Въздухът беше горещ и непрекъснато ставаше все по-горещ. С всяка изминала минута тя чувстваше земята под себе си да мърда като спящ великан, който не може да се намести удобно. Най-лошо от всичко беше вкочаняващият вятър, носещ фина бяла прах, която влизаше в очите и придаваше на всичко неприятен метален вкус. Маската и въздушният филтър осигуряваха само частична защита.

Тя отиде до брега на езерото и в тъмната вода видя зловещото отражение на Гаргантюа. С всеки час планетата сякаш ставаше по-ярка и по-подпухнала. Все още беше далеч от най-малкото разстояние до Мандъл, но поглеждайки нагоре, вече можеше да види нейните три големи луни да се движат около нея по странно пертурбирани орбити. Дариа почти чувстваше силите, с които Гаргантюа, Мандъл и Амарант дърпаха спътниците в различни посоки. Същите гравитационни сили действаха и върху Куейк. Планетата, на която се намираше, изпитваше ужасен натиск. Нейната повърхност сигурно беше пред разпад.

Защо Атвар Х’сиал я беше оставила, а й бе осигурила храна и защита, след като летният прилив щеше да я ликвидира?

Случилото се сигурно имаше обяснение. Тя трябваше да помисли.

Дариа клекна до водата и заоглежда за място, частично защитено от носещия се прах. Ако Атвар Х’сиал беше искала да я убие, би могла да го стори много лесно, докато тя спеше. Но я беше оставила жива. Защо?

Защото й беше необходима жива. Сикропеанката не искаше намесата й в интригата, която беше организирала в момента, но щеше да има нужда от нея по-късно. Може би за нещо, което знаеше за Куейк и за Строителите. Но какво? Нищо, за което Дариа можеше да си представи.

Но въпросът може да се постави и по друг начин. Какво мисли Атвар Х’сиал, че Дариа знае?

Дариа не можа да направи никакво разумно предположение, но в момента не се нуждаеше от отговор. Според нея причините за действията бяха по-малко важни от самите действия. Важното беше, че тя бе оставена тук на студено съхранение — или на горещо съхранение — за неопределено време. Някой може би щеше да се върне за нея. И ако не вземеше мерки, тя бързо щеше да загине.

Но това нямаше да се случи. Тя нямаше да допусне да се случи.

Дариа се изправи и огледа околността. Веднъж вече беше станала жертва на Атвар Х’сиал, когато уреди пътуването нагоре по Умбиликал. Това щеше да бъде последно.

Езерото, до което стоеше, беше най-високото от половин дузина свързани един с друг водни басейни. Беше може би по-малко от сто метра широко и четиристотин дълго. Оттокът до най-близкия басейн, на четиридесет стъпки от нея, се извършваше чрез малък водопад, висок един или два метра.

Тя огледа бреговата линия за някакъв подслон. Съдейки от времето, той би могъл да се окаже нещо много важно. Вятърът се засилваше, финият пясък проникваше във всяко отворено пространство… включително и в порите й. Усещането не беше приятно.

Къде, къде да се скрие, къде да намери убежище? Решимостта й да оцелее — а тя имаше намерение да живее! — нарасна неимоверно.

Дариа изчисти финия талк от ръцете и тялото си. Земните трусове бяха по-далечна заплаха, за момента най-голямата опасност представляваше този досаден, носен от силния вятър прах. Трябваше да се спаси от него. Но не беше ясно, дали може да се скрие някъде.

Какво правят местните животни?

Въпросът изникна в ума й, докато гледаше към езерния бряг, осеян с дупки, издълбани по всяка вероятност от животни. По това време на годината формите на живот на Куейк не оставаха на повърхността. Те се скриваха под земята или още по-добре — под водата. Тя си спомни големите стада от белогърби животни, устремени към езерата.

Можеше ли и тя да направи същото? Дъното на алкалното езеро не беше привлекателна перспектива, но поне щеше да я спаси от праха.

Само че тя не можеше да оцелее на езерното дъно — трябваше да диша. Нямаше начин да отнесе долу запас от въздух.

Дариа нагази в езерото, докато водата достигна до коленете й. Беше приятно топла. Когато навлезе в по-дълбокото, температурата стана малко по-висока. Съдейки по наклона на дъното, в средата на басейна водата щеше да стигне над главата й. Ако влезе навътре, докато водата стигне до шията й, уплътненията на маската и въздушния филтър щяха да бъдат под нивото и само главата й щеше да бъде над него. Това щеше да я спаси от праха.

Но колко часа би могла да стои така? Не и достатъчно дълго.

Това беше решение, което не решаваше нищо.

Дариа заразглежда веригата от езера, които се спускаха от едно скално стъпало на друго. Първият водопад падаше от два метра, после водата продължаваше през серия от няколко малки бързеи, течащи по гладки каменни улеи, които се изливаха в най-голямото езеро. Тук, на по-долното ниво, наситеният с прах вятър беше по-силен.

Тя продължи да върви. Езерото беше с формата на елипса, най-малко триста метра широко и може би петстотин дълго. Неговият отток беше по-голям, а на водопада, който чу, поне четиридесет крачки.

Когато стигна бучащия водопад, Дариа видя стена от вода, висока три метра, да пада почти вертикално в следващото езеро от веригата. От падащата вода се образуваха пръски, които замъглиха маската й, но измиваха част от прахта във въздуха. Ако не можеше да намери нищо по-добро, може би трябваше да се върне на това място.

Беше готова да тръгне към следващия басейн, когато забеляза, че водопадът тече над издатина над края на скалата. Зад водната стена имаше празно място. Ако можеше да мине през водата, без да бъде отнесена от течението, ще се озове в екранирано пространство, защитено от праха от каменната стена от едната страна и течащата вода от другата.

Дариа отиде до водопада, притисна се до скалата и се придвижи предпазливо до водната струя. Когато измина част от пътя през пенещия се бял фонтан, тя разбра, че ще може да мине през него. Главната сила на водопада беше извън нея, извиваше се над главата й в бучащ поток, който пращаше само капчици вода назад към каменната стена. Както предполагаше, там, отзад, имаше място.

Проблемът беше, че издатината и защитеното пространство бяха много малки. Тя не можеше да стои права, без главата й да не се мокри. Не можеше и да легне. Мястото беше на буци, неравно. Нямаше и една педя, която да не е мокра.

Дариа изпита страх, ала бързо се взе в ръце. Какво очакваше, луксозен апартамент от Съюза? Тук не ставаше въпрос за комфорт, а за оцеляване.

Защитена от непромокаемото ватирано одеяло, тя можеше да се свие с гръб към скалата. Можеше да остави по-голяма част от храната и водата навън и когато е необходимо, да излезе от пещерата си, да си вземе ядене и да се поразтъпче. Вътре можеше да измие прахта от маската и въздушния филтър. А и щеше да й е топло дори и да не беше достатъчно суха. Ако се наложеше, можеше да остане тук дни.

Дариа се върна назад и на три пъти ходи до тайния си склад с провизии. При първите две отивания пренесе всичко над водопада, с изключение на радиофара. Отдели много време, за да реши кои неща да вземе вътре с нея и кои да остави отвън.

При третото отиване трябваше да вземе най-трудното решение.

Накрая пренесе сигнал-генератора на високо и близо до езерото и го сложи на купчина камъни за максимална далечина на излъчване. Трябваше да се увери, че захранването е достатъчно. Нима можеше да направи нещо друго?

Помисли и разбра, че няма избор. Ако Атвар Х’сиал се върне, Дариа щеше да разчита на нейното милосърдие да бъде използвана, спасена или изоставена — според волята на сикропеанката. Преди два месеца Дариа би приела това като неизбежно, но сега то не беше приемливо.

Уви генератора в непромокаемото одеяло и го пренесе в пещерата под водопада. Там постави одеялото така, че и тя, и радиофарът, да са защитени от носените от вятъра водни капчици. Наближаваше пладне и през водната пелена преминаваше достатъчно дифузна светлина.

Бавно и внимателно, Дариа изключи генератора и частично го разглоби. Щеше да бъде грешка да бърза — изглежда единственото, което имаше в изобилие, беше време. Тя познаваше основните схеми, които й бяха необходими, но трябваше да импровизира, за да постигне необходимия импеданс. Взе високоволтовите изводи и през трансформатора на кутията ги включи паралелно на радиочестотното стъпало. След това се наложи да напрегне паметта си и да си спомни наученото в курсовете по невроелектроника. Конволверът, който й трябваше, беше от рода на по-мощен нелинеен осцилатор. В сигнал-генератора имаше и резистори, и кондензатори, които можеха да изпълняват двойни функции. Тя не можеше да провери веднага резултата, но направените промени бяха съвсем прости. Благодарение на тях генераторът трябваше да работи. Главната опасност беше, че можеше да е прекалено мощен.

Мандъл залезе, преди да беше свършила. Тя постави модифицирания радиофар навън върху малка каменна пирамида на кървавочервената светлина на Амарант в прашната буря. Включи го и когато контролната светлина примигна да покаже, че радиофарът работи, тя се изпълни със задоволство.

Дариа се промъкна обратно в пещерата под водопада, уви се в одеялото и се сви върху издатината на скалата. Неравните камъни се забиваха в тялото й. Плискащата се водна завеса й осигуряваше капчици вода и изолиращ шум. Отдолу тръпнеше неспокойно самата Куейк, стенеща при все по-голямото разпъване върху дибата26 на приливните сили.

Не можеше да се очаква при такива условия някой да може да заспи. Дариа отхапа парче суха бисквита, затвори очи и се концентрира върху една мисъл — тя се бореше. Онова, което беше свършила, беше малко, но то бе единственото, което можеше да направи.

Утре може би ще й дойдат нови идеи как да се спаси.

С тази мисъл и недоядената бисквита в ръка, тя потъна в най-отморяващия сън, откакто беше напуснала Сентинел Гейт.

Ханс Ребка имаше друга причина да желае да е самичък. Точно преди да напуснат Опал, от главното управление на Фемъс Съркъл пристигна ново шифровано съобщение. В бързината при отпътуването нямаше време да го прегледа, но когато капсулата се спускаше по Умбиликал към Куейк, той му хвърли един поглед. Докато се приземят, той успя достатъчно да го дешифрира, за да се разтревожи. Във въздушната кола, която го откарваше от Опалсайд към Куейксайд, съобщението пареше като въглен в джоба на сакото му. Ребка включи самолета на автопилот, остави без внимание мрачната сцена под него и се зае сериозно със съобщението.

Главното управление беше преминало от кодиране с цели числа и циклични идеи към инвариантни мрежови знаци. Предполагаше се, че е почти невъзможно кодът да се разшифрова… и съобщенията много трудно се разчитаха дори при наличието на ключ. Ребка включи компютъра на колата и започна да разчита съобщението знак по знак.

Приетият сигнал съдържаше три независими съобщения. Първото, дешифрирано след почти час упорита работа, го накара да пожелае да изхвърли факсимилето на записа през прозореца.

Член на съвета на съюза, тръгнал за Добел, използва името Джулиъс Грейвс, или понякога, Стивън Грейвс. Той е с вътрешен мнемоничен двойник, изграден като допълнителна разширена памет, но това не следва нормалните схеми. Нашите аналитици предполагат възможност за непълно интегриране. Това може да води до непостоянно или непоследователно поведение. Ако Грейвс пристигне на Добел и ако прояви отклонения в поведението си, вие трябва да компенсирате тези тенденции и да неутрализирате всякакви алогични решения, които той може да настоява да се вземат. Моля да отбележите, че един член на съвета има правото да взема еднолични решения, което надвишава правомощията на всякакви планетарни правителствени управления. Налага се да работите в рамките на това ограничение…

Благодаря ви, момчета! — Ребка смачка съобщението на топка и го хвърли през рамо. — Той е луд и има право да прави всичко, каквото поиска… а моята задача е да го контролирам и да го спирам. И ако не го направя, главата ми ще се търколи в прахта! Чудесно.

Това беше друг прекрасен пример за действие от разстояние на правителство, опитващо се да контролира събития, отстоящи от него на сто светлинни години. Ребка се зае с разшифроването на следващото съобщение.

Отне му още един час. Когато го разшифрова, стори му се, че няма да му е от голяма полза, но поне му даваше информация и не изискваше от него невъзможни неща.

Може би за ситуацията, в която се намирате, това да няма голямо значение, но тук разполагаме с независими доклади за доклади за промени в артефактите на Строителите из целия спирален ръкав. Структури, които са били стабилни и инвариантни в паметта на хора и сикропеанци и във всички останали хроники като тези на Зардалу, показват функционални странности и променени физически свойства. Това дава основание на много изследователски екипи да преразгледат възможността за изследване на неизвестния механизъм на редица артефакти…

Съобщават ми такова нещо! — Ребка гледаше компютъра, на който беше изписано оскърбителното съобщение. — А не си ли спомнят, че преди това идиотско назначение, имах за задача да изследвам Парадокс? Преди вие, тъпаци, да ме отклоните от тази задача.

Докато изпълнявате другите си задължения, вие трябва да наблюдавате отблизо артефакта на система Добел, известен като Умбиликал, и да определите има ли съществени промени в неговата функция или вид. Досега не се съобщава за такава…

Ребка се обърна назад да погледне пътя, по който беше дошъл. Умбиликал отдавна не се виждаше. Единственото, което можа да види, беше начупената линия на планетния терминатор като светеща огърлица от оранжеви мъниста на хоризонта. Там беше започнало голямо изригване. Той погледна надолу към повърхността, над която летеше — долу всичко беше тихо — и взе третото съобщение.

То компенсираше другите две и даваше отговор на въпроса му.

Сикропеанката, отговаряща на вашето описание. Интересува се от еволюцията на формите на живот при тежки условия на околната среда, както вие предполагате, но е известно също, че е специалист по технологиите на строителите…

… Представя се под различни имена (Агтин Хриф, Ариодж Х’минеа, Атвар Х’сиал, Агхар Х’сми) и променя външния си вид. Може да се разпознае по съпровождащия я роб-преводач от вида ло’фтиан. Тя е опасна и за хора, и за сикропеанци, отговорна е за смъртта на най-малко дванадесет души от известните интелигентни същества и двадесет и седем с доказан интелект.

N.B. Луис Ненда (човек с имплантирана зардалска приставка) от Карелия в общността Зардалу, също е тръгнал към Добел Съпровожда се от роб-хименопт. Не са известни никакви подробности, но карелската мрежа предполага, че Ненда може да е опасен.

Нито Сикропеанката, нито карелианецът трябва да бъдат допускани на системата Добел…

Ребка не изхвърли разпечатката от колата — беше много високо и се движеше твърде бързо. Но смачка съобщението и го захвърли през рамо при другите две. Беше си загубил повече от три часа да дешифрира тези официални писма от центъра на Съркъл и единственото, което те му предложиха, бяха лоши новини.

Той повдигна глава и погледна през предното стъкло. Амарант беше зад него и покривът на колата спираше светлината. Ребка погледна на запад, готов да хване последния лъч от залеза на Мандъл, преди планетата да се изгуби зад тъмния полумесец на Куейк. Слънцето се спусна ниско под хоризонта.

Очите му се адаптираха. Той съгледа слаба, трепкаща светлина, малко червено мънисто до контролния пулт. В същия момент вътре в кабината прозвуча настойчив звън.

Сигнал за помощ.

Кожата на врата му настръхна. Шейсет часа до летния прилив. А някой или нещо долу на мержелеещата се тъмна повърхност на Куейк беше в голяма беда.

Сигналът на радиофара щеше да го отведе в покрайнините на Хилядата езера, недалеч от района, в който Макс Пери смяташе, че се намират близначките Кармел. Ребка провери енергията на колата. Беше достатъчна. Всяка въздушна кола можеше да направи една пълна обиколка около Куейк и да не изпита недостиг на енергия. Нямаше основание да се тревожи. Той изпрати кратко съобщение до Пери и Грейвс, после увеличи скоростта на колата и избра новия си курс, без да чака потвърждение или одобрение.

Мандъл все още беше скрит, но Гаргантюа беше високо в небето и осигуряваше достатъчно светлина за приземяване. Ребка погледна напред. Летеше над верига от почти кръгли езера, чиито води изпускаха пара и се пенеха. Техните развълнувани повърхности отговаряха на неговото настроение. Никъде, от хоризонт до хоризонт, нямаше признаци на живот. Такива трябваше да търси в самите води на Хилядата езера или в най-дълбоките долини на котловината Пентаклайн. Или още по-дълбоко… Най-упоритите форми на живот щяха да се заровят дълбоко под трепнещата повърхност на Куейк. Ще бъдат ли близначките Кармел достатъчно благоразумни да направят същото?

Но може би вече беше много късно. Близначките не бяха специалисти по оцеляване при екстремални условия и с всяка секунда приливните вълни, които действаха на планетата под него, ставаха все по-големи.

Ребка отново увеличи скоростта, натоварвайки колата до нейните граници. Нищо друго не можеше да направи. Умът му блуждаеше в непосилни разсъждения.

По природа гравитацията е най-слабата сила. По-силното взаимодействие, електромагнитното, дори „слабото“, което управлява бета-разпада, е с много порядъка по-високо. Два електрона, отстоящи един от друг на сто светлинни години, се отблъскват с електрична сила, голяма колкото гравитационната сила на привличане на същите, на половин милиметър един от друг.

Но да вземем гравитационната сила на приливна вълна. Тя е още по-слаба. Тя е предизвикана само от разликата в гравитационните сили — разликата от силата на привличане от едната страна на тялото и силата на привличане от другата. Докато гравитацията е обратнопропорционална на квадрата от разстоянието между две тела — при двойно разстояние силата е една четвърт, — силата на гравитационните вълни е обратнопропорционална на разстоянието на куб. При двойно разстояние е една осма; при тройно — една двайсет и седма.

Гравитационните приливни вълни би трябвало да са пренебрежително слаби.

Но не са. Те действат на един милиард луни из галактиката, принуждавайки ги да държат обърната една и съща страна винаги към главните планети. Приливните вълни въздействат непрекъснато на вътрешността на света, притискат и дърпат, освобождават геологическото напрежение и променят формата на планетата с всеки приливен цикъл. Те буквално разкъсват всеки обект, попаднал в черна дупка, така че независимо колко силен е натрапникът, приливните вълни го разчленяват до най-малките му субатомни съставни части.

Поради това обратнопропорционалната зависимост на куб от разстоянието е лесно обратима: при една втора разстояние — осем пъти по-голяма сила на приливната вълна; при една трета — двадесет и седем пъти по-голяма сила; при една десета…

При най-голямото приближаване към Мандъл системата Добел е на една единайсета от нейното средно разстояние от планетата. Тогава компонентите й изпитват сила хиляда триста и трийсет и един пъти над средната.

Това всъщност е летният прилив.

Макс Пери беше съобщил на Ханс Ребка тези основни факти и докато летеше над Куейк, той си мислеше за тях. На всеки четири часа огромната невидима гравитационна ръка на Мандъл и Амарант стиска и дърпа Опал и Куейк, опитва се да превърне техните почти сферична форми в удължени елипсоиди. И когато наближи летният прилив, приливната вълна напомпва в системата енергия, еквивалентна на дузина пълномащабни ядрени войни — и при това не един път, а по два пъти на всеки добелски ден.

Ребка беше посещавал светове, където неотдавна е имало глобална ядрена война, и очакваше да види планета, чиято повърхност е в безпорядък, един кипящ хаос, в който съществуването на живот е невъзможно.

Ала нямаше такова нещо и той беше объркан.

Имаше локални изригвания — това не можеше да се отрече. Но когато гледаше към бягащата под него земя, той не можеше да види нищо, което да съответства по мащаб на въображението му.

Какво беше погрешно?

Ребка и Пери бяха пропуснали да отчетат един факт, известен още от времето на Нютон — гравитацията е сила на веществото. Никакъв известен материал не може да послужи като екран срещу нея. Всяка частица, независимо къде във Вселената се намира, изпитва гравитационна сила от всяка друга частица.

И така, докато ядрената война ограничава своята сила върху атмосферата, океаните и горните няколко десетки метра от земната повърхност на една планета, силата на приливната вълна стискат, дърпат и усукват всеки кубически сантиметър от нея. Те са сравнително равномерно разпределени сили, действащи от най-горните слоеве на атмосферата до най-вътрешният атом на свръхнагрятото, подложено на свръхналягане ядро.

Ребка огледа повърхността, но не видя нищо, което да подсказва приближаване на Армагедон27. Неговата грешка беше естествена и елементарна. Той трябваше да гледа под повърхността. И тогава може би щеше да види първите леки признаци за истинската природа на летния прилив.

Когато въздушната кола се снижи за кацане, долу бушуваше наситен със задушаващ прах вятър. Ребка вкара колата директно във вихъра, надявайки се микровълновите сензори да го предупредят за големи скали, които могат да предизвикат проблем. Кацането стана достатъчно плавно, но проблем възникна. Според системата за издирване и спасяване, аварийният радиофар беше точно пред колата на по-малко от трийсет метра. Но детекторът за маса не откри нищо с размерите на въздушна кола или кораб на по-малко от триста. Взирането в прашната буря не помогна. Светът пред колата завършваше с плътна пелена от прах и пясък, през която се виждаше на не повече от десетина крачки пред носа на колата.

Ребка отново провери системата за издирване и спасяване. Нямаше съмнение относно местоположението на радиофара. Той измери посоката и разстоянието от вратата на колата. Насили се да седне и да изчака пет минути, слушайки виенето и блъскането на пясъчната буря в колата и надявайки се, вятърът да спре. Ала той продължи да духа с неотслабваща сила. Видимостта определено не се подобряваше. Накрая Ребка сложи големи очила със специални лещи и респиратор, облече топлоизолиращи дрехи и отвори вратата. Поне комбинацията му беше позната. Виещ вятър, прегрята атмосфера и почти задушлив въздух — точно като у дома. Беше се борил с всичко това през детството си на Тюфел.

Ребка излезе от колата.

Носеният от вятъра пясък беше невероятно фин и проникваше през най-малките пролуки в костюма. Духаше с голяма сила и едва не го повали. Още в първите няколко секунди усети вкуса на талк на устните си, успял по някакъв начин да се промъкне през респиратора. Милиони мънички дращещи пръсти го докосваха и дърпаха костюма му, всяко едно напиращо да го смъкне. Духът му спадна. Беше по-лошо от Тюфел. Без защитата на кола, нима може някой да оцелее при такива условия дори един час? Това явно беше характерно за Куейк, макар че Пери, обсебен от мисълта за вулкани и земетръси, не го беше предупредил. Но при наличието на подобни атмосферни условия, не беше необходима кой знае каква вътрешна активност на планетата, за да стане непригодна за живот. Беше достатъчен носеният от вятъра пясък, от който не можеше да се диша и от който нямаше спасение.

Ребка се завърза здраво с едно въже за корпуса на въздушната кола, наведе се срещу вятъра и тръгна напред. Видя радиофара, когато беше на не повече от четири метра пред него. Нищо чудно, че сензорите за маса не го бяха регистрирали! Беше миниатюрен уред, най-малкият, който някога бе виждал. С площ не повече от трийсет квадратни сантиметра, дебел няколко сантиметра с ниска антена в центъра. Каменната пирамида, на която беше поставен, представляваше връх на малък хълм. Някой се беше постарал колкото и слаб да бе сигналът да бъде чут на възможно максимално разстояние.

Някой. Но кой и къде? Ако са оставили радиофара и са се опитали пеша да намерят убежище, шансовете им бяха нищожни. Незащитен човек не би могъл да измине и сто метра. Щеше да умре, неспособен да избегне ужасния задушаващ прах.

Но може би бе оставил бележка какво смята да прави? Всеки радиофар за бедствие има в основата си място за съобщение. Ако е заминал преди няколко минути…

„Иска ми се“, каза си Ребка, свали ръкавицата си и се пресегна към свалящата се плоча на дъното на радиофара. Вече час как приемаше сигнала за бедствие, а кой знае колко преди това бе започнал да излъчва.

Той бръкна в тесния отвор. Докосна основата и страхотна болка прониза ръката и тялото му. Мускулите му се разтърсиха и свиха, твърде бързо и силно, за да успее да изкрещи. Не можеше да издърпа ръката си. Ребка се сви безпомощен на две над радиофара.

„Нервен конволвер“, отбеляза умът му момент преди следващият импулс да го удари, по-силен от първия. Не можеше да си поеме дъх. Секунди преди да изгуби съзнание, умът на Ребка се изпълни с гняв. Гняв срещу цялата глупост на назначението си, гняв срещу Куейк, но преди всичко гняв срещу самия себе си.

Беше извършил нещо безкрайно тъпо и то щеше да го убие. Атвар Х’сиал беше опасна и на свобода, някъде на Куейк. Той го знаеше, преди да кацне, но не си направи труда да вземе и най-елементарни предпазни мерки.

„Но аз се опитвах да помогна!“

И какво от това? Умът му отхвърли това извинение, когато разтърсващият удар изви тялото му и за трети и последен път го лиши от разум. Това често пъти е повтаряно — хората, които са толкова глупави, че убиват себе си, никога не могат да помогнат другиму…

И сега, по дяволите, той никога нямаше да научи как изглежда Куейк по време на летния прилив. Планетата беше спечелила, а той — загубил…

Наситеният с прах вятър виеше триумфиращо над безчувственото му тяло.

Артефакт: Елефант

УКА #859

Галактически координати: 27, 548.76216, 297.442–201.33

Име: Елефант

Връзка звезда-планета: Кам Хитиар Емсерин

Възел за достъп Боуз: 1121

Предполагаема възраст: 9.233 ± 0.31 милиона години.

Изследователска история: Открит чрез дистанционно наблюдение през Е. 4553, достигнат и изследван от сикропеанска изследователска флотилия през Е. 3227. Членове на същата флотилия извършили първото влизане в Елефант и измерили физическите му параметри (Вж. по-долу). Следващите изследователски екипи извършили пълно прекосяване на Елефант (Е. 2068), направили опити за комуникация с Елефант (Е. 1997, Е. 1920, Е. 1883, всичките безуспешни) и взели и изпитали големи образци от тялото (Е. 1882, Е. 1551). При всяко последващо посещение са докладвани бавни промени във физическите параметри и вида на артефакта и през Е. 1220 била изградена постоянна сикропеанска наблюдателна станция на Емсерин, на разстояние четири светлинни минути (станция Елефант). Хора-наблюдатели за първи път се присъединили към станция Елефант 2900 години по-късно, през Е. 1668. Артефактът е наблюдаван непрекъснато в продължение на повече от пет хиляди стандартни години.

Физическо описание: Елефант представлява удължена аморфна газова маса с приблизително четири хиляди километра максимална дължина и около деветстотин километра ширина. Фактически той не е истинско газово образувание, а е изцяло взаимосвързана маса от стабилни полимерни фибри и преносни тунели. Вътрешността е с висока проводимост (главно свръхпроводимост) на топлина и електричество.

Приложени дразнители показват, че масата реагира на всякакво външно влияние, но след около двадесет и пет години от първата реакция започва да се връща към първоначалното си състояние. Физическото възстановяване се извършва чрез репродуциране по подсекции и всякакви паднали материали (например отломъци от комети) се използват катаболично и анаболично за синтезиране на необходимите компоненти. Локалните температурни промени се коригират до средната температура на масата от 1.63 градуса по Келвин, в съответствие с използването на течен хелий като топлопренасящ агент. Необходимият охлаждащ механизъм за поддържане на частите на Елефант под 2 градуса по Келвин е неясен.

В Елефант си издълбани дупки (включително изрязване на фрагменти до двадесет километра дълги и цели извадени надлъжни конструктивни елементи), при което общите му размери почти не са се намалили. Външната форма се поддържа постоянна и впечатлението за аморфно тяло очевидно е невярно. Ако към тялото не се добавя или отнема материал, размерите и формата на Елефант във всяка посока са инвариантни до части от милиметъра.

Предполагаема цел: Жив ли е Елефант? Има ли съзнание? Дискусията по тези въпроси продължава. Днес учените са единодушни, че Елефант е единственият активен артефакт с ограничена способност за самообновяване. Всяка отстранена част бавно става инертна, нейната проводимост намалява и системата загубва хомеостатичния28 си характер. Ако Елефант е жив, пълното време на реагиране на външни дразнители е много дълго (стотици години), а предполагаемата скорост на метаболизъм — съответно ниска.

Независимо от това, общото съзнание на артефакта със сигурност като цяло или част от него може да функционира като универсална изчислителна машина. В съответствие с пионерната работа на Демерл и Тръсиг, Елефант е бил широко използван за приложения, изискващи огромна памет и умерена изчислителна скорост.

Ако Елефант е интелигентно и притежаващо съзнание същество, идеята за цели и използване е неподходяща. Очевидно са необходими по-прецизни изследвания на съзнанието му.

Из „Универсален каталог на артефактите“

Четвърто издание

Глава 16

Седем дни до летния прилив

— Също като търсене на съкровище е — каза Грейвс. Той вървеше бавно, с равномерна крачка напред, с ръце на гърба и отпуснати рамене. Приличаше на замислен скелет, излязъл на следобедна разходка. — Старата игра. Спомняте ли си?

Макс Пери зяпна след него. Той беше израснал на свят твърде суров и несигурен, за да си позволи лукса да играе детски игри и да участва в банди. Храната беше неговото най-ценно съкровище. И най-добрата игра, за която можеше да мисли в момента, беше оцеляването.

— Вие намерихте следи — продължи Грейвс. — Най-напред радиофара. После указателя, след това загадъчните пещери. И накрая… ако имате щастие… съкровището!

Въздушната кола беше кацнала на ерозирало плато в пустинния район между Хилядата езера и външната граница на котловината Пентаклайн. В тази номадска земя меката скала беше проядена от дълбоки тунели и гладкостенни карстови ями като маджун, който престарял гигант е мел или мушкал с изкривени артритни пръсти. Широки по метър дупки зееха безразборно по повърхността под най-различни ъгли. Някои се спускаха почти вертикално; други бяха с толкова малък наклон, че през тях можеше с лекота да се влезе.

— Внимавайте! — Пери не понасяше небрежното отношение на Грейвс. — Вие не знаете колко опасни могат да са ръбовете на тези дупки… и какво може да има на дъното! Цялата област е една летаргична зона за живата природа на Куейк.

— Не се безпокойте. Съвършено безопасно е — Грейвс се приближи още една крачка до края на дупката, но когато скалата под краката му се срина, бързо отскочи назад. — Съвършено безопасно — повтори той. — Във всеки случай това не е дупката, която ни е необходима. Просто ме следвайте.

Той отново поведе напред, заобикаляйки опасното място. Пери го следваше уж на безопасно разстояние. Очаквайки да видят друга кола, може би разбита на мястото на излъчения сигнал за помощ, двамата мъже бяха изненадани, като не намериха нищо, освен един самотен радиофар. До него, отбелязана като черна линия в тебеширено бялата скала, имаше стрелка. Тя сочеше право напред към тъмен, стръмен тунел, пред чийто вход Грейвс тъкмо балансираше и предпазливо се навеждаше напред. Под стрелката с необработен почерк бяха надраскани думите:

Влезте тук!

— Очарователно! — Грейвс се наведе още повече. — На мен ми се струва…

— Не се приближавайте толкова! — извика Пери, когато Грейвс понечи да продължи. — Онзи ръб там, ако е като другия…

— По дяволите! — Грейвс подскочи нагоре. — Вижте, здрав съм като Съюза. И преди да дойда на Добел, се запознах с доклада… На Куейк няма опасни животни.

— Разбира се, че сте се запознали, но аз написах проклетия доклад. Има много неща, които не знаем за Куейк.

Пери пристъпи предпазливо към края на тунела и погледна в него. Скалата изглеждаше достатъчно здрава и доста стара. За Куейк това беше добър знак. Повърхността тук поне имаше известна стабилност, сякаш беше избегнала колебанията, които настъпваха на планетата по време на летния прилив.

— Във всеки случай, не само животните могат да са опасни тук. Не по-малко лоши могат да бъдат калните ями. Вие дори не знаете колко е дълбока тази дупка. Преди да започнете да слизате долу, поне хвърлете един камък и чуйте ехото от удара на дъното.

Той взе един камък колкото юмрук и го хвърли в тунела. Двамата се наведоха напред и се заслушаха да чуят ехото от удара. Последваха две секунди тишина, след това тупване, вик на протест и неочаквано изсвирване.

— Ах ха! Не е нито скала, нито кална дупка — Грейвс щракна с пръсти и се спусна по задник в стръмната дупка, като светеше с фенерче пред себе си. — Долу са близначките Кармел. Казах ви какво да очаквате, коменданте… Радиофарът, стрелката, пещерата и след това… — той спря. — И след това… добре, добре. Сбъркахме.

Пери беше на няколко крачки зад Грейвс. Тънкият лъч на фенерчето се отрази в нечии черни, блестящи очи. Нагоре по наклона бавно се изкачваше малко тяло. Черната му козина бе посивяла от ситния прах. Хименоптът потри средната част на дебелото си тяло с предния си крак и докато я наблюдаваха, се отръска като излязло от вода куче, вдигайки облак прах.

Чу се ново изсвирване и потропване на многоставни крайници.

— Калик ви поднася уважението си и предлага подчинение — чу се познат съскащ глас. От отвора на тунела се показа Д’жмерлиа. Той също беше покрит с фин талк. — Тя е лоялен роб и слуга и ви пита защо хвърлихте камък по нея? Нейният господар ли ви нареди?

Тясното лице на ло’фтианеца не можеше да изразява човешки емоции, но в гласа му прозвуча тон на недоумение и безпокойство. Вместо да отговори, Грейвс се плъзна още по-навътре в тунела, който ставаше равен и се разширяваше в малка пещера, чийто под беше покрит с гипс на прах. Погледна разчистената площ, след това малката купчина предмети, струпани в средата.

— Вие сте били тук в тъмнината?

— Не — фасетъчните очи на Д’жмерлиа блестяха в лъча на фенерчето. — Не е тъмно. И двамата виждаме тук доста добре. Нуждаете ли се от нашата помощ?

Пери, който беше последвал Грейвс в тунела със собствено темпо, се промуши покрай другия човек и се пресегна да докосне тавана на тунела.

— Виждате ли това? Пукнатини. Неотдавнашни. Сигурен съм, че не трябва да стоим тук дълго. Какво правите тук, Д’жмерлиа?

— Как какво, чакаме! Както сме инструктирани — ло’фтианецът бързо изсвири няколко пъти на Калик след това продължи: — Нашите господари ни доведоха тук и ни казаха да чакаме, докато се върнат. Което и правим.

— Атвар Х’сиал и Луис Ненда?

— Разбира се. Собствениците никога не се сменят.

— Значи Ненда не е отлетял. Кога заминаха вашите господари?

— Преди два дни. Ние стояхме отначало на повърхността, но не ни харесаха условията там… Много е горещо, много открито, много трудно за дишане. Но тук, под земята е уютно…

— Уютно, а скалата всеки момент може да се срути върху вас. Кога казаха, че ще се върнат?

— Не са ни казали кога ще се върнат. Защо трябва да ни казват? Ние имаме храна, имаме вода и сме в безопасност тук.

— Не си правете труд да питате, коменданте — Грейвс свърши с огледа на малката пещера, коленичи и започна да трие очи, раздразнени от фината прах, която при всяко движение се вдигаше нагоре. — Атвар Х’сиал и Луис Ненда не биха съобщили маршрута си или каквото и да било на Д’жмерлиа. И защо трябва да го правят, както казва Д’жмерлиа? За да улеснят вас или мен да ги последваме? Не — гласът му премина в шепот: — Ако въобще възнамеряват да се върнат за тях! Може би просто са ги изоставили. Истинският въпрос, онзи, който си зададох, и не искам да си отговоря, е следният: накъде са се запътили Х’сиал и Ненда? Къде са отишли, когато летният прилив е толкова близо, и където не биха искали да присъстват Д’жмерлиа и Калик?

Сякаш в потвърждение на казаното от Пери, подът на пещерата се разтресе. Малкият трус остави незасегнат покрива, но се вдигна облак фин бял прах и целите ги покри.

— Не ме интересува… кхъ… къде са отишли — Пери не можеше да спре кашлицата си. — Интересува ме къде ще отидем ние.

— Отиваме да намерим близначките Кармел — Грейвс отново се опита да избърше бялата прах от очите си. Беше заприличал на цирков клоун.

— Разбира се. Къде? И кога? — за разлика от Грейвс, Пери си даваше сметка, че времето тече. — До летния прилив остават само петдесет и пет часа!

— Това време е достатъчно.

— Не е. Вие си мислите, „петдесет и пет часа“ и си представяте, че дотогава ще бъдете жив и здрав. Това е съвсем погрешно. Всеки, който е на повърхността на Куейк пет часа или дори петнадесет часа преди летния прилив, може да се смята за мъртъв. Ако не намерим скоро близначките… през следващите десет до дванадесет часа… те също ще са мъртви. Така че трябва да се откажем от търсенето и да се отправим към Умбиликал.

Думите на Пери накрая достигнаха до съзнанието на съветника. Навел плешива глава, Грейвс се изправи и въздъхна.

— Добре. Нямаме време за спор. Хайде да потърсим близначките.

— Какво ще правим с тези двете? — Пери посочи към Калик и Д’жмерлиа.

— Ще дойдат с нас естествено. Атвар Х’сиал и Луис Ненда може да не се върнат или да закъснеят, или да не открият радиофара… Вие казахте, че енергията му била на привършване.

— Така е. Съгласен съм, че не можем просто да оставим извънземните. В колата има достатъчно място за всички — Пери се обърна към Д’жмерлиа и Калик. — Хайде, да се махаме оттук.

Когато те не помръднаха, той се пресегна, хвана един от тънките предни черни крака и го повлече към изхода на тунела. Изненадващо ло’фтианецът се възпротиви.

— С цялото ми уважение, комендант Пери! — Д’жмерлиа запъна шест от краката си, наведе се и прилепи тънкия си корем до скалистия под. — Хората са много по-важни същества от мен или Калик, ние знаем това, и се стараем да правим всичко, което те ни кажат. Но Атвар Х’сиал и Луис Ненда ни заповядаха да не напускаме района. Ние трябва да чакаме, докато се върнат.

Пери се обърна разочарован към Грейвс.

— Е? Не искат да правят това, което им казвам. Мислите ли, че ще се подчинят на директна заповед от вас?

— Вероятно не — съветникът погледна спокойно Д’жмерлиа. — Ще се подчините ли?

Ло’фтианецът потрепери и се наведе още по-ниско към прашния под.

Грейвс кимна.

— Този отговор е достатъчен. Вие разбирате, коменданте, че ги поставяме в невъзможно положение. Макар че са обучени да се подчиняват на хората, те не могат да не изпълнят заповедите на техните господари. Притежават силен инстинкт за самосъхранение, но не виждат опасност тук. Аз обаче имам алтернативно предложение… такова, което може би ще бъде приемливо за тях. Можем да ги оставим тук…

— Не можем да ги оставим! Те ще умрат.

— Няма да ги оставим завинаги. Близо сме до котловината Пентаклайн. Можем да претърсим там за близначките и ако осигурим нов енергиен източник за този радиофар, да се върнем след това, независимо дали сме намерили близначките или не. Дотогава може би Луис Ненда и Атвар Х’сиал ще са се върнали. Ако не са на Куейк, сигурно ще бъде очевидно по-опасно и ще можем отново да се опитаме да убедим извънземните да тръгнат с нас.

Пери все още се колебаеше. Най-после той поклати глава.

— Мисля, че можем да направим нещо по-добро — той се обърна към Д’жмерлиа. — Атвар Х’сиал и Луис Ненда казаха ли ви да не напускате мястото, където са ви оставили?

— Казаха ни.

— Но вие вече сте го напуснали… за да дойдете в този тунел. Значи трябва да имате известна свобода на движение. Колко далеч искате да бродите наоколо с Калик?

— Един момент, моля — Д’жмерлиа се обърна и проведе диалог със свирене с хименопта, който беше приклекнал на пода, напълно неподвижен. Накрая той кимна. — Не е толкова въпрос на разстояние, колкото на време. Няколко километра може. Двамата с Калик се съгласихме, че можем да изминем толкова пеша. Но ако вие сте сигурни, че ще се върнем тук след три или четири часа, можем да пропътуваме с въздушна кола и по-голямо разстояние.

Грейвс поклати глава.

— Четири часа не е достатъчно далеч. Колко голяма е котловината Пентаклайн, коменданте?

— Широка е приблизително сто и петдесет километра.

— И близначките може да са там, но може и да са далеч отвъд долината, от другата страна. Сигурен съм, че ако имаме достатъчно време, е възможно да ги намерим, но за няколко часа не можем добре да претърсим. Трябва да го извършим както аз предлагам — оставяме тези двамата тук, а след това се връщаме да ги вземем.

Калик изсвири и издаде серия от възбудени цъкания с език.

— Но връщането още повече ще намали времето за търсене — Пери не обърна внимание на хименопта. — Ако тези две извънземни…

— При цялото ми уважение, капитане… — прекъсна го Д’жмерлиа. За първи път прекъсваше човек. — … но през цялото време, откакто се срещнахме с Калик на Опал, аз я уча да разбира човешки говор. Тя вече разбира малко, макар че не може да говори. Сега ме пита дали чува онова, което мисли, че чува? Търсите ли присъствието на друг човек тук на повърхността на Куейк?

— Разбира се… ако изобщо можем да се измъкнем някога оттук! И така, стига толкова приказки, ние трябва да…

Този път Калик беше този, който го прекъсна. Хименоптът изтича до Пери, повдигна се на задните си крака и издаде бърза серия свистящи писъци.

— С цялото й уважение — предаде бързо Д’жмерлиа, преди Пери да успее отново да заговори, — тя иска вие да знаете, че на повърхността на Куейк има космически кораб.

— Знаем. Онзи, който Калик и Луис Ненда са използвали да дойдат от Опал.

— Не този. Калик казва: „Преди да се приземим, господарят Ненда извърши като предпазна мярка внимателно проучване, защото се страхуваше да няма капан. Той откри следа от корабен двигател Боуз.“ Калик казва още, че корабът е с конструкция на Съюза и може да извършва преходи през мрежата Боуз. Тя мисли, че може би той е докарал хората, които вие търсите.

Калик изсумтя и отново изсвири. Д’жмерлиа кимна.

— Тя казва още, че корабът е само на сто километра оттук… Няколко минути с въздушна кола. Калик пита искате ли да научите къде е?

Глава 17

„Какви грехове трябва да е извършил човек, в колко минали животи, за да се роди на Тюфел?“

За седемгодишните задължението да осигуряват вода беше точно дефинирано и неумолимо.

„Обличане на костюм, проверка на балона с въздух, слагане на респиратор, отиване до шлюза. Внимание: отварянето става, когато вятърът на повърхността стихне, пет и половина минути преди появата на първата светлина, след като нощните хищници се оттеглят и пещерите си. Бъди там навреме или ще бъдеш лишен от храна един ден.“

Излизане навън. „Изпразване на отпадъците от предния ден (определено време, 24 секунди); изкачване на двадесет и четири каменни стъпала до потока с чиста вода, който тече по средата на скалистата страна (33 секунди); измиване на пластмасовите контейнери (44 секунди); изплакване на филтрите (90 секунди); напълване на контейнерите с вода (75 секунди); слизане (32 секунди); влизане в люка и извършване процедурите по затваряне (25 секунди).“

Резерва за грешка: седем секунди. Ако Ремульор смъртоносният утринен вятър на Тюфел, те застигне на стъпалата или при широко отворен люк, мъртъв си.

Ребка знаеше това. И неочаквано разбра, че е закъснял. Не можеше да повярва. Обикновено когато дойдеше неговият ден за осигуряване на вода, той слизаше по скалата за по-малко от предвиденото време. Единствено той имаше достатъчно време и смелост да застане до отворения люк и да погледа в продължение на няколко секунди навън голия пейзаж, пустинята и чудатата растителност, преди да започне затварянето на люка. Пластовете на скалата бяха още твърде тъмни, за да се видят, но той знаеше, че те са убито виолетови, преплетени със сиво и избледняло червено. На ивицата небе над каньона вече имаше признаци, че зазорява. Той наблюдаваше как звездите избледняват и ивичките на високия облак се превръщат от черно в розово-сиво. Гледката беше неописуемо красива. Вълнуваща.

Но не и днес. Водната струйка на потока беше слаба и съдовете не се пълнеха с обичайната скорост. Бяха изминали почти пет минути. Той все още беше на горното стъпало и маската на лицето му се беше замъглила. Трябваше да тръгне с наполовина напълнени контейнери. Точно сега.

„Точно определеното време е 32 секунди; влизане през люка и изпълнението на операциите по затварянето, 25 секунди.“

Той се спусна надолу по стълбите безразсъдно бързо, рискувайки да падне. Знаеше какво го очаква. Ако Ремульор го удари, когато е на горните няколко стъпала, ще бъде отнесен в каньона като сух лист и никой няма вече да го види. Така беше станало с Розамунд. По средата на пътя надолу утринният вятър беше по-слаб, но той все пак издухваше жертвите си в каньона, удряйки ги в скалистите комини. От там бяха измъкнали тялото на Джошуа — каквото бяха оставили от него дневните хищници. Ако успее да слезе, да речем три или четири стъпки от дъното, вятърът не би могъл да го отнесе. Но той все пак би могъл да смъкне респиратора му, да издърпа ръката му, независимо колко здраво се е хванал за скалите или предпазния парапет и да го изтърколи в отровния котел с вряща вода, който кипеше и се пенеше долу. Лий беше плувала там девет часа, преди да я измъкнат. Част от нея се беше изгубила завинаги. Сварената плът се беше смъкнала от костите и отплувала през мрежите.

Оставаха още дванайсет стъпала. Ремульор щеше да дойде след не повече от двадесет секунди, а прашните дяволи вече шареха из каньона. Чуваше се вой на далечен вятър и плющене на пороен дъжд. Стъпалата под краката му бяха мазни.

Когато вятърът дойде, ако на люка стои някой, той може би ще има шанс. Според преданията на Тюфел, ако човек хвърли контейнерите с вода и легне, може би… само може би… ще запази респиратора на лицето си и ще оцелее. Но Ребка не беше срещал никого, който да го бе направил. А наказанието за връщане без вода… или, още по-лошо — без контейнери… е жестоко.

Но не по-жестоко от смърт.

„Още шест стъпала.“

Времето беше изтекло. Той пусна контейнерите.

До слуха му достигна странен, стенещ вик. Тялото му беше повдигнато и издърпано през скалистата повърхност. Студената вода намокри ръцете и краката му. Респираторът беше смъкнат от лицето му. Смъртта поне щеше да бъде бърза.

Но той не беше готов да умре. Той се бореше със силата, която го дърпаше, протягаше се да хване връзките на респиратора и да го задържи върху лицето си.

Пръстите му срещнаха човешки ръце. Шокът беше толкова голям, че две секунди не можа да направи нищо.

— Ханс! Ханс Ребка! — викът отново дойде и този път стигна до съзнанието му.

Той за последен път погледна тъмните небеса на Тюфел. Вместо розови ивици на разкъсан от вятъра облак видя блещукащо петно от течаща вода. Пред потока с отворена уста, тежко дишащо, с прашно и бразди от капчици вода, видя лице.

Беше Дариа Ланг.

Когато Дариа разбра какво е направила, беше готова да седне и отново да заплаче.

Щом се събуди, тя изпълзя навън и побърза да провери радиофара. И когато се взря през пелената от прах и видя фигурата, сгушила се над каменната могилка, първата й реакция беше искрена радост. Това ще послужи на Атвар Х’сиал за урок! Сикропеанката няма да остави отново безсърдечно някого да умре, без дори да каже защо.

И тогава, когато отиде по-близко, Дариа разбра, че това не е сикропеанката. Беше човек… Беше човек… Мили Боже, беше Ханс Ребка!

Тя изпищя и побягна напред. Прахта на Куейк беше толкова смъртоносна за него, колкото и за нея. Ако той умре, никога няма да може да си прости.

— Ханс! О, Ханс, съжалявам…

Той беше в безсъзнание и не я чуваше. Но беше в безсъзнание, не беше мъртъв. Дариа намери сили да го вдигне — тежеше по-малко от нея — и да го пренесе през водопада. Когато внимателно го положи на скалата, очите му се отвориха. Озадаченият поглед, отправен към нея беше най-приятното изражение, което някога беше виждала на човешко лице.

В продължение на двадесет минути тя има удоволствието да се грижи за него, да го наблюдава как ругае и плюе и издухва прах през носа си. Беше приятно просто да знае, че е жив. А после, преди тя да може да повярва, че може да се движи, той беше на крака и я увещаваше да излязат на открито.

— Вие не сте в безопасност тук, дори и да мислите, че сте — той все още извиваше ръце от болка, която невроконволверът беше причинил на нервните му окончания. — След два часа този водопад може да се превърне в пара. Летният прилив наближава, Дариа, и има само един път към безопасността. Тръгвайте!

Той бързо я изведе и прегледа въздушната кола. Две минути клати глава приклекнал.

— Няма значение къде е отишла Атвар Х’сиал и дали ще се върне. Ние не можем да отидем далеч с това — той се наведе под колата и посочи въздухозаборника. — Вижте сама.

Прашната буря утихваше, но вътрешността на клапите беше задръстена. Нещо по-лошо — там, където Ребка беше избърсал прахта, металът беше ерозирал.

— Това е от полета и кацането тук — той постави защитния калъф на въздухозаборника в предишното му положение. — Мисля, че ще можем да направим още едно пътуване без основен сервиз и ремонт, но не бих искал да пробвам нещо повече. И повече не можем да рискуваме да летим в прашни бури. Ако се натъкнем на такава, ще трябва да се издигнем над нея и да изчакаме със слизането. При условие, че не останем без енергия и няма силни насрещни ветрове, иначе сме загубени.

— Ами какво ще правим с близначките Кармел? Предвиждаше се да ги търсите — Дариа Ланг остана клекнала до въздухозаборника на колата. Тя обясни на Ребка защо беше поставила капана и как Атвар Х’сиал я беше изоставила. Той изглежда прие казаното от нея като маловажна подробност и го остави без коментар. Но на нея й беше трудно да го гледа в очите.

Тя знаеше защо. Онзи капан беше повече от желание да се защити, когато Атвар Х’сиал се върне. Тя искаше да й отмъсти за стореното. Но нейното неуправляемо оръжие беше поразило не когото трябва.

— Ние не можем с нищо да помогнем на близначките — отвърна Ребка. — Остава ни да се надяваме, че Грейвс и Пери са имали по-голям късмет от нас. Може би те ще ги намерят или пък космическият кораб, който вие и Д’жмерлиа сте видели, ще им помогне. Аз обаче се съмнявам, ако в него е онзи, за когото си мисля.

— Луис Ненда?

Той кимна и се обърна. Имаше си свои съображения да иска да изглежда спокоен и безразличен. Първо, беше попаднал в капана на Дариа Ланг толкова лесно, че това го изуми. Предполагаше се, че е интелигентен и предпазлив, но се бе проявил като беззащитен и небрежен. Преди пет години би прегледал навсякъде за капани. Този път беше попаднал в един като малко дете.

Второ, през годините беше установил, че сънищата от детството му на Тюфел са полезен индикатор. Те бяха негово съзнание, опитваха се да му кажат нещо важно. Той ги беше изживявал само когато бе бил в ужасна беда и винаги, когато не бе знаел какво го очаква.

Трето — и може би основно — Куейк се беше променил от времето, когато се бе приземил при радиофара. Външно промяната беше към по-добро. Ветровете бяха намалели, пясъкът беше намалял до не повече от половинсантиметрова покривка, която лежеше върху всичко, и дори далечното бучене на вулканите беше стихнало.

Но това беше невъзможно. Оставаха по-малко от четирийсет часа до летния прилив. Амарант беше точно над Куейк — огромно кърваво око, светещо под ъгъл от пет градуса. Мандъл на запад беше отново наполовина, а Гаргантюа бе дотолкова ярка, че се виждаше по мандълското пладне. Енергията на прилива, изливаща се във вътрешността на Куейк и Опал, беше огромна, достатъчна да предизвика непрекъснати и силни планетарни разтягания.

Но къде отиваше тази енергия?

Законът за запазването на енергията трябваше да е в сила дори на Куейк, но тя можеше да бъде променена в друга форма. Беше ли акумулирана посредством някакъв неизвестен физически процес дълбоко във вътрешността на планетата?

— Предполагам, че можем да останем тук и внимателно да помислим — каза Дариа Ланг и се огледа. — От дълго време е доста тихо. Ако не стане по-лошо, отколкото беше…

— Не, ще стане много по-лошо.

— Колко лошо?

— Не съм сигурен.

Изказването му беше сдържано. Той нямаше представа колко лошо, а и това беше без значение. „Трябва да се махнем от Куейк — шепнеше в ухото му един глас, — иначе сме мъртви.“ Ребка се радваше, че Дариа не можеше да чуе този глас, но той се бе научил никога да не го отминава.

— Трябва да тръгваме — добави, — още в тази минута, ако сте готова.

— И къде ще отидем?

— На Умбиликал, а след това на Междинната станция. Там ще бъдем в безопасност. Но не можем дълго да се бавим. Умбиликал е програмиран да се вдигне от повърхността на Куейк преди летния прилив.

Тя се качи в колата и погледна хронометъра.

— Вдига се дванайсет часа преди максимума на летния прилив. Това е след двайсет и седем часа. А ние можем да стигнем дотам за един добелени ден. Имаме достатъчно време.

Ребка затвори вратата на колата.

— Предпочитам да имам достатъчно време. Да тръгваме.

— Добре — тя му се усмихна. — Но вие сте видели повече от Куейк от мен. Какво мислите, че ще се случи тук по време на летния прилив?

Ребка си пое дълбоко дъх. Тя се опитваше да бъде мила с него, но по-лошото беше, че според нея той е напрегнат и има нужда да се успокои. И проблемът беше в това, че бе права. Беше много напрегнат. Не можеше да си обясни защо… Освен че веднъж се беше излъгал лошо на Куейк, приемайки, че нещо е достатъчно безопасно, докато то изобщо не беше. Не искаше да го повтори. Всеки нерв на тялото му го подканяше час по-скоро да се махнат от Куейк.

— Дариа, исках да сравним бележките си за летния прилив — каза си, че не е ядосан, задето го бе хванала в капана си, само беше впечатлен. — Но бих предпочел да направим това, когато сме на Умбиликал, на път към Междинната станция. Вие може да си мислите, че съм страхливец, но това място ме плаши. Така че, ако малко се преместите, за да имам достъп до пулта…

Глава 18

Пет дни до летния прилив

„Съмър Дриймбоут“ беше добре скрит.

Котловината Пентаклайн бе най-добре забележимата географска форма от ландшафта на повърхността на Куейк. Сто и петдесет километра широка, обрасла с яркозелена буйна растителност, тя можеше да се види от половин милион километра в Космоса като зелено петно върху прашната сива повърхност на Куейк. Пентаклайн беше и най-ниската точка на планетата. Нейните пет долини, простиращи се нагоре и навън като протегнати ръце от централната низина, трябваше да се издигнат над осемстотин метра, за да достигнат нивото на заобикалящата ги равнина.

Малкият звезден кораб беше приземен почти в средата на сочещото на север рамо на Пентаклайн в точка, където плътната растителност беше прекъсната от малък плосък остров от черен базалт. Но корабът беше долетял до оголената скала под ъгъл и се бе плъзнал до самия й край. Беше защитен отгоре от буйна растителност. Малко по-голям от въздушна кола, „Съмър Дриймбоут“ се бе пъхнал под балдахин от петметрова листна покривка. Машината беше празна, а всички животоподдържащи системи — изключени. Само остатъчната радиация от двигателя Боуз издаваше присъствието му.

Макс Пери стоеше вътре в изоставения кораб и гледаше с недоумение. Той почти докосваше тавана. Цялото жизнено пространство беше с диаметър не повече от три метра. С една крачка той премина от главния люк в миниатюрната пилотска кабина. Още една и беше на пулта за управление.

Той огледа простите дисплеи на пулта с техните яркооцветени ключове и индикатори и поклати глава.

— Скапана детска играчка. Не знаех, че с такова малко нещо може дори да се влезе в мрежата Боуз.

— Не се очаква да знаете — Грейвс определено се владееше. Не изглеждаше съвсем нормално, но по-малко кършеше пръсти и костеливото му лице вече не бе изкривено от емоции. — Построен е като малък туристически съд за пътуване вътре в системата на малки разстояния. Конструкторите не са предвиждали монтиране на двигател Боуз и сигурно никой никога не е мислил да го използва за толкова далечни преходи. Но такава е Шаста — деца управляват планетата. Близначките Кармел са придумали родителите си за него — той се обърна към Д’жмерлиа. — Ще бъдеш ли така добър да кажеш на Калик да спре с това, преди да е направила нещо лошо?

Малкият хименопт беше впечатлен от двигателя на кораба. Беше отворил капака и надзърташе вътре. При думите на Грейвс, Калик се обърна.

— Нищо лошо няма да направя — промърмори Д’жмерлиа, слушайки серията от цъкания и подсвирквания на хименопта. — С голямо уважение, Калик казва, че изобщо не е опасно. Тя знае, че невежа като нея малко разбира от нещо толкова сложно, като двигател Боуз, но е съвсем сигурна, че енергийният блок на този двигател е изпразнен и не може отново да се използва. Съмнително е дали този кораб може да излети оттук по собствена орбита. Тя е подозирала това още когато корабът на нейния господар е приел слабия сигнал при изследване на повърхността.

— Което обяснява защо близначките не са напуснали Куейк — Пери беше включил дисплея и разглеждаше компютърния дневник. — Това обяснява и техният странен маршрут. Тук е записана непрекъснатата последователност на мрежата Боуз, която ги е довела до Добел и след това с още два прехода е щяла да ги отведе право на територията на Зардалу. Но те не са могли да направят това без нов енергиен източник Боуз. Могли са да вземат от Междинната станция, но, естествено, не са знаели. Така че единственото друго място, където са могли да отидат в тази система, е бил Опал и ние веднага бихме могли да засечем тяхното пристигане.

— Което за нещастие не стана. И така, как ще ги намерим? — Грейвс отиде до вратата и погледна навън, щракайки с пръсти. — Аз заслужавам порицание, знаете. Реших, че след като намерихме кораба, с който са дошли, трудната част на задачата е свършена. Никога не ми е минавало през ума, че могат да бъдат толкова безразсъдно смели, че да напуснат кораба и да тръгнат из планетата.

— Не мога да ви помогна. Но дори и да ги намерите, как ще се оправите със самите близначки?

— Оставете това на мен. Имам опит. Ние хората сме същества, които се поддават на психологическа обработка, коменданте. Приемаме, че онова, което знаем, е лесно, а всичко, което не знаем, намираме за загадъчно — Грейвс размаха към Пентаклайн костелива, облечена в черна ръкавица. — Всичко това за мен е загадъчно. Те са се скрили някъде там. Но защо е трябвало да напуснат кораба и относителната сигурност, за да отидат някъде там?

Онова, което можеше да се види от кораба, беше зелена маса от сочни, преплетени пълзящи растения. Те непрекъснато се тресяха от подземни трусове и създаваха илюзия, че са разумни същества и реагират с нервната си система на ставащото.

— Отишли са там, защото са мислили, че е безопасно и няма да бъдат намерени. Но аз мога да ги намеря.

Пери погледна часовника си.

— Трябва да побързаме. Вече час откакто сме напуснали радиофара. Д’жмерлиа — обърна се той към неспокойния ло’фтианец, — ние обещахме, че след четири часа ще ви върнем там, откъдето ви взехме. И ще го сторим. Хайде, съветнико. Аз зная къде могат да бъдат те… Живи или мъртви.

Извън кораба атмосферата беше по-потискаща, а температурата — десет градуса по-гореща от обикновено. Черният базалт трепереше под краката им, горещ и пулсиращ като покрита с люспи кожа на огромен звяр. Пери обиколи скалата и внимателно я огледа.

Грейвс го последва, бършейки с кърпа потта от челото си.

— Ако се надявате да откриете стъпки, ще ми бъде неприятно да ви разочаровам, но…

— Не стъпки. Водни отпечатъци — Пери коленичи. — Следи от бягащи крака. На Куейк има голям брой малки езера и водни басейни. Местните животни чудесно се справят, но те пият вода, която ние с вас не бихме могли да пием. И след като близначките Кармел са напуснали кораба, те са се нуждаели от обикновена прясна вода.

— Може би са имали пречиствател.

— Може би. Би им бил необходим… Прясната вода на Куейк е относително понятие. Ние с вас не бихме могли да я пием, нито Джени и Елена Кармел — Пери прекара ръка по гладкия издаден ръб на скалата. — Ако са живи, ще са там, където има вода. И няма значение закъде са се запътили, ако са тръгнали от тази скала… а те трябва да са тръгнали от тук, защото „Съмър Дриймбоут“ е там… Сигурно са спрели някъде горе, край някой от потоците. Ето един, достатъчно е бил буен. Там има и друг, почти толкова пълноводен. Но онази каменна плоча е наклонена и ние сме в долния й край. Най-напред да опитаме натам.

Той тръгна внимателно. Грейвс го последва. Когато докосна с ръка базалта, трепна. Голата скала беше нагорещена до толкова, че можеше да му направи мехури. Пери бързо се отдалечи, плъзгайки се надолу по тридесет градусовия наклон, който се губеше в джунглата от пълзящи растения.

— Почакайте ме! — Грейвс вдигна ръка да защити очите си. Назъбените като трион краища на листата порязаха ръката му и одраскаха голото му теме. После той се мушна под свода от растения, които маркираха първото ниво на Пентаклайн.

Тук светлината на Мандъл и Амарант беше приглушена до синьо-зелена сянка. Малки същества се разхвърчаха покрай тях. Джулиъс Грейвс отначало помисли, че са насекоми или птици, но попита Стивън и той му съобщи, че са псевдокоелентерати29, приличащи повече на летящи медузи, отколкото на някое друго същество от Земята или от Миранда. Разтреперани от страх, съществата отлетяха далеч от Грейвс в тъмното. Той забърза подир Макс Пери. След няколко метра температурата на въздуха под свода скочи с още няколко градуса.

Пери следваше скалистия път на водата, промушвайки се покрай лепкави жълти дънери и извисяващи се два метра нагоре подобни на гъби форми. От листата над тях изхвърчаха рояци малки крилати същества и налетяха на незащитеното му лице и ръце.

— Не хапят — извика Пери през рамо. — Продължавайте да вървите.

Заобиколен от тях, Грейвс все пак се стараеше да не ги допуска до очите си. Защо Пери не беше взел маски и респиратори? В своята съсредоточеност той не гледаше къде върви и сляпо следваше другия мъж.

— Намерихте ли нещо?

Пери поклати глава и посочи надолу. Две стъпки напред коритото на потока пропадаше във вертикална дупка. Грейвс се надвеси опасно напред, но не може да види нищо на дъното.

— Да се надяваме, че не са долу — Пери вече се обръщаше назад. — Хайде.

— Ами ако и другият прекъсва също? — Грейвс отново щракна с пръсти.

— Ще бъде лошо. Ще трябва да измислим нещо друго, но всъщност нямаме време за това. Ще трябва да се погрижим за себе си.

Вместо да се изкачи назад по повърхността на скалата, проправяйки си бавно път, той тръгна към другата страна, където течеше вторият поток. Встрани от водата ниската растителност беше по-буйна. Остри бамбукови стебла стърчаха на височина на коленете, дращеха ботушите и разрязваха панталоните. Дразнещ сок от счупените листа оставяше щипещи белези по прасците им. Пери ругаеше, но не намали темпото.

След още двадесет метра той спря и посочи.

— Ето следа! Нещо е минало оттук преди няколко минути — сиво-зеленият шавар встрани от потока беше полегнал и изпочупен. Смачканите стебла бяха покрити с кафяв слой от засъхнал сок.

— Животни? — Грейвс се наведе да почеше изподраните си глезени и прасци, които бяха започнали страшно да го сърбят.

— Може би — Пери вдигна крак и натисна едно не повалено стебло, оценявайки гъвкавостта му. — Съмнявам се.

— Онова, което ги е смачкало, е било с тегло поне колкото на човек. Никога не съм чул за нещо в Пентаклайн, чиято маса да е по-голяма от човешката. Тази следа лесно може да се проследи.

Той тръгна покрай потока, следвайки линията на повалената растителност. Зеленият мрак се беше сгъстил, но пътеката беше лесна за следване, тъй като вървеше успоредно на сухия поток, след което бавно влизаше в него. Тридесет метра по-нататък дъното беше покрито с гъсталак от жилава папрат.

Грейвс сложи ръка върху рамото на Пери и мина покрай него.

— Ако сте прав — каза тихо той, — от това място нататък изпълнението е мое. Оставете ме да продължа самичък напред. Когато ми потрябвате, ще ви повикам.

Пери го погледна за момент, после пусна Грейвс да мине пред него. През последните пет минути другият се бе променил. Всякакви следи на неуравновесеност бяха изчезнали от лицето му, оставили на свое място сила, топлина и състрадание. Това беше изражение на друг човек, на съветник.

Грейвс запристъпва предпазливо по дъното на потока, докато стигна на не повече от няколко крачки от стената от папрат. Там спря, ослуша се, кимна и се обърна към Пери. Намигна му, разтвори папратта и потъна в гъсталака.

Бяха близначките Кармел, трябваше да бъдат те. Бяха ги открили, макар че когато той, Грейвс и Ребка бяха напуснали Опал, беше готов да се обзаложи, че няма да ги намерят. Но какво им говореше Грейвс, скрит в тъмнината?

С наближаването на летния прилив минутите на Пентаклайн течаха като часове. Топлината и влагата бяха ужасни. Пери непрекъснато гледаше часовника си и почти не можеше да повярва, че времето се влачи по този тягостен начин. Макар че беше ден и Мандъл все още трябваше да е над хоризонта, околността ставаше все по-малко и по-малко видима. Имаше ли прашна буря високо в атмосферата? Пери погледна нагоре, но през плътните слоеве растителност не можа да види нищо. Под краката му обаче се долавяха достатъчно доказателства за активността на Куейк. Подът от сплетени корени непрекъснато вибрираше.

Тридесет и пет часа до максимума на летния прилив.

Часовникът в главата на Пери продължаваше да цъка заедно с един въпрос. Бяха обещали да върнат Д’жмерлиа и Калик там, откъдето ги бяха взели. Това обещание беше направено добросъвестно и безрезервно. Но можеха ли да си го позволят, като знаеха, че Куейк скоро ще се превърне в смъртоносен капан за всичко, освен за своите собствени уникални селектирани организми?

Пери остана изненадан от неочаквано блесналата ярка светлина пред него. Стената от папрат се разтвори и Грейвс му направи знак да се приближи.

— Елате. Искам да чуете това и да се явите като допълнителен свидетел.

Макс Пери си проправи път през твърдите папратови листа. Осветен отвътре, тъмният гъсталак беше по-рехав, отколкото изглеждаше. Папратта оформяше само външната рамка на естествена ограда, зад която имаше палатка, опъната на пневматични ребра. Грейвс държеше отворена една панелна врата. Пери влезе и се изненада от размерите на вътрешността. Подът беше най-малко десет квадратни метра. Въпреки наклона на стените, жизнената площ вътре беше значителна. И обзавеждането беше учудващо добро — всичко необходимо за нормален живот. Модерна инсталация за контрол на температурата и влагата поддържаше условията приятни. Палатката беше учудващо добре скрита от евентуални преследвачи. Нищо чудно, че близначките са предпочели да стоят тук вместо в тясната кабина на „Съмър Дриймбоут“.

Палатката трябва да беше напълно светонепроницаема или светлините току-що да са запалени. Но Пери има време само за един поглед към светещите цилиндри около стените, преди вниманието му да бъде привлечено от обитателите на палатката.

Елена и Джени Кармел седяха до далечната страна една до друга, сложили ръце на коленете си. Бяха облечени в кафяво-червени спортни костюми с ниско спуснати над челата кестеняви коси. Първото впечатление на Пери — непреодолимо — беше за две еднакви жени, много приличащи на Ами, от което дъхът му бе секнал, когато за първи път бе видял снимката им на Опал.

Но сега, когато ги виждаше от плът и кръв, под ярката светлина на палатката, разбра, че всъщност приликата е привидна. Ако близначките приличаха на Ами, то беше поради дрехите и прическите им. Елена и Джени Кармел изглеждаха уморени и смазани в сравнение с наперената и необорима самоувереност на Ами. Загарът, който беше видял на кубовете с образите, бе изчезнал, заместен от бледност.

А и близначките бяха различни една от друга. Макар чертите на лицето им да бяха еднакви, израженията не бяха. Едната очевидно доминираше, родена няколко секунди по-напред, може би, съвсем малко по-едра и по-тежка.

Тя срещна погледа на Макс Пери. Другата държеше главата си наведена, хвърли само един свенлив, блестящ поглед към него изпод дългите си, тежки мигли. Въпреки това изглеждаше спокойна и когато Грейвс затвори платнището на входа и седна срещу тях, обърна лице към него.

Той махна с ръка на Пери да седне.

— Елена… — Грейвс кимна към по-самоуверената близначка — и Джени са прекарали много труден период — гласът му беше тих, почти разстроен. — Мили мои, зная, че споменът е болезнен, но искам да повторите пред коменданта онова, което току-що ми казахте… И този път ще го запишем.

Джени Кармел хвърли още един смутен поглед към Пери и погледна сестра си в очакване на съвет.

Елена стисна коленете си с ръце.

— От началото ли? — гласът й беше прекалено дълбок за слабото й тяло.

— Не от самото начало. Не е необходимо да казвате как сте спечелили пътуването на Шаста… Всичко това го имаме записано. Бих желал да започнете от пристигането ви на Павонис Фор — Грейвс държеше пред себе си малък записващ уред. — Когато сте готови, можем да започнем.

Елена Кармел кимна неуверено и няколко пъти прочисти гърлото си.

— Щеше да е последната планета — започна най-после. — Последната, която щяхме са посетим, преди да се върнем на Шаста. Преди да си отидем у дома — на последната дума гласът й предрезгавя. — Решихме, че ще ни хареса да останем навън, сред природата, далеч от хора. Купихме си специално оборудване — тя посочи около себе си, — така че да можем да живеем удобно далеч от всичко. И кацнахме със „Съмър Дриймбоут“ на едно сухо възвишение в средата на блатата… Павонис Фор е предимно блатист. Искахме да избягаме от цивилизацията и да си построим палатка, далеч от кораба.

Тя спря.

— Грешката беше моя — каза Джени Кармел с потиснат глас и тон, по-висок от този на сестра й. — Бяхме виждали толкова много хора на толкова много светове, а корабът беше по-малък, отколкото си представяхме, преди да тръгнем. Беше ми омръзнало да живеем, натъпкани в него.

— И двете бяхме уморени — Елена защити по-малката си сестра. — Направихме си лагер може би на тридесет метра от кораба, близо до едно възвишение. Когато се смрачи, мислехме, че идеята да живеем примитивно е чудесна, точно както са живели на Земята преди десет хиляди години, и запалихме огън. Запалихме го и ни беше хубаво, топло, а и нямаше никаква опасност от дъжд. Тогава решихме, че дори можем да спим навън. Когато съвсем се стъмни, сложихме спалните си чували един до друг, легнахме и загледахме звездите — тя се намръщи. — Не си спомням за какво говорихме…

— Аз си спомням — обади се Джени. — Говорихме, че това е последната ни спирка и колко жалко ще бъде да се върнем отново в училището в Шаста. Опитахме се да видим нашето слънце, но съзвездията изглеждаха твърде различно и ние не бяхме сигурни къде е точно нашият дом… — замлъкна и отново погледна сестра си.

— После сме заспали — сега Елена говореше малко по-напрегнато. — И докато спяхме, те дойдоха. Те… те…

— Берсиа? — подсказа й Джулиъс Грейвс.

Двете близначки кимнаха.

— Един момент, Елена — продължи той, — искам да отбележа за записа тук няколко факта за берсиа. Те са добре установени и лесно могат да се проверят. Берсиа са големи, бавни гръбначни животни. Като нощни амфибии, местни, уникални за Павонис Фор, със силна фотофобия30. По начин на живот приличат на изчезналите земни бобри. Подобно на бобрите, берсиа живеят в колонии, предимно във водата, където си строят жилища. Главната причина, поради която им се приписва възможен интелект, е сложната конструкция на тези жилища. Правят ги от кал и стебла на единствените подобни на дървета растения на Павонис Фор. Те растат само в близост до сухи торфени възвишения. Затова е било почти невъзможно берсиа да не се явят през нощта на възвишението, където са построили лагера си близначките Кармел — той се обърна към Елена: — Някой споменавал ли ви е за берсиа, преди да построите лагера? Какви са, как изглеждат?

— Не.

— Или на вас? — Грейвс повтори въпроса си към Джени Кармел.

Та поклати глава.

— Не.

— Бих желал да добавя в моя протокол физическото описание на берсиа. Целият човешки опит с тези същества подсказва, че те са кротки, тревопасни животни. Но за да сдъвчат ксилема31 на дънерите на дърветата, берсиа има големи челюсти и остри зъби — той кимна към Елена Кармел. — Моля, продължете. Опишете останалото от прекараната нощ на Павонис Фор.

— Не съм сигурна в колко точно си легнахме, нито колко дълго сме спали — Елена Кармел погледна сестра си. — Събудих се, когато чух, че Джени изпищя. Тя ми разказа…

— Това искам да чуя от устата на Джени — Грейвс посочи другата сестра. — Зная, че е болезнено, но ми кажете какво видяхте.

Джени Кармел изглеждаше ужасена. Грейвс се наведе напред, взе ръцете й в своите и зачака.

— Павонис Фор има голяма луна — каза най-после Джени. — Аз не спя така дълбоко като Елена и силната лунна светлина ме събуди. Отначало не се огледах… Просто лежах в спалния чувал и гледах луната. Спомням си, че върху нея имаше тъмна форма, като изкривен кръст върху върха на пирамида. След това нещо голямо закри луната. Помислих, че трябва да е облак или нещо такова и не разбрах колко близо беше, докато не почувствах дъха му. Беше се надвесило над мен. Видях плоска тъмна глава и уста пълна с остри зъби. И извиках Елена.

— Преди да продължим — каза Грейвс, — бих желал да направя към записа едно уточнение. На планетата Шаста, родния свят на Елена и Джени Кармел, няма никакви опасни месоядни. Но някога е имало. Най-голямото и най-опасно от тези месоядни животни било четирикрако безгръбначно, известно под името скраял. Макар анатомично никак да не прилича на берсиа, то има същия външен вид и приблизително същата големина и тегло. Елена Кармел, какво си помислихте, когато разбрахте, че над вашата сестра се е надвесила една берсиа, а други са заобиколили плътно леглата ви?

— Помислих си… помислих си, че са скраяли. Само отначало — тя се поколеба за миг, после думите потекоха като поток от устата й: — Разбира се, когато ги видях по-добре, разбрах, че не могат да бъдат скраяли. Във всеки случай ние никога не бяхме виждали скраяли… Те са изчезнали преди нашето раждане. Но всички книжки с приказки бяха изпълнени с тях и когато се събудих, не знаех къде съм… Единственото, което видях, бяха големи животни и едно от тях, озъбено над Джени.

— И какво направихте?

— Изпищях, включих лампата и я оставих да свети.

— Знаехте ли, че берсиа са силно фотофобни и ще изпаднат в смъртоносен шок при високи нива на осветление?

— Нямах представа.

— Знаехте ли, че берсиа може би са интелигентни?

— Казах ви, че никога дори не бяхме чували за берсиа. Всичко това научихме по-късно, след като на „Съмър Дриймбоут“ направихме справка в базата-данни за планетата.

— И така, вие следователно няма откъде да сте знаели, че онези берсиа са единствените оцелели зрели членове от вида? И че невръстните инвалиди не могат да оцелеят без грижите на възрастните?

— Не знаехме. Научихме го, след като се върнахме в Капра Сити и разбрахме, че ни търсят за това и може би ще ни арестуват.

— Съветник Грейвс — прекъсна го Пери и погледна часовника си, — три часа откакто тръгнахме. Трябва да се връщаме.

— Много добре. Можем да спрем до тук — Грейвс взе записващия уред и се обърна към Елена и Джени Кармел.

— Ще трябва да се проведе разпит и съд на Шаста при подходящи условия, а също и да се изслушат свидетели от Миранда. Но мога да ви уверя, че онова, което ми казахте, е достатъчно, да се установи непреднамерено действие. Вие сте убили случайно, без да знаете, че убивате, когато сте били в състояние на ужас, извадени ненадейно от съня. За мен има още една загадка… Защо сте побягнали. Но обяснението на това може да почака — той стана. — Сега трябва да ви арестувам. От този момент вие сте под арест. Налага се да напуснем това място.

Близначките се спогледаха.

— Няма да тръгнем! — задъхано казаха те в един глас.

— Трябва. Вие сте в опасност. Всички сме в опасност.

— Ние ще останем тук. Поемаме риска — каза Елена.

Грейвс се намръщи.

— Вие не разбирате. Комендантът Пери може да ви го обясня по-подробно, но аз ще го кажа просто. Вие все още може би се чувствате достатъчно защитени, но ако останете на Куейк, няма начин да оцелеете.

— Оставете ни тогава — Елена Кармел беше готова да се разплаче. — Ние ще останем. Ако умрем, това ще бъде достатъчно наказание, което ще удовлетвори всички.

Грейвс въздъхна и отново седна.

— Комендант Пери, вие трябва да вървите. Върнете се при другите и излитайте. Аз не мога да тръгна.

Пери измъкна пистолета си от колана и го насочи към близначките.

— Това оръжие може да убива, но то може да бъде използвано и като средство за зашеметяване. Ако съветникът реши, можем да ви закараме във въздушната кола в безсъзнание.

Младите жени изгледаха стреснато оръжието, но Грейвс поклати глава.

— Не, коменданте ние. Вие знаете, че няма да можем да извлечем двете нагоре по този склон. И аз ще остана. Вие трябва да заминете и да кажете на Д’жмерлиа и Калик какво се случи — той се облегна назад и затвори очи. — И побързайте, преди да е станало твърде късно.

Тътен на гръм далеч във висините подкрепи думите му. Пери погледна нагоре, но не тръгна.

— Кажете ми защо — продължи Грейвс. Той отвори очи, бавно се изправи и закрачи из палатката. — Кажете ми защо не искате да се върнете с мен. Мислите ли, че аз съм ваш враг… или че губернаторите на Съюза са чудовища? Смятате ли, че цялата правосъдна система е създадена да измъчва и изтезава млади жени? Че Съветът ще позволи някакво лошо отношение към вас? Ако това ще помогне, аз мога лично да ви обещая, че ако дойдете с мен, няма да ви се случи нищо лошо. Но моля ви кажете ми от какво се страхувате.

Елена Кармел погледна въпросително сестра си.

— Можем ли? — след като Джени кимна, тя заговори: — Ще ни подложат на лечение. Рехабилитация. Нали?

— Е, да — Грейвс спря да крачи. — Но само, за да ви се помогне. Да се премахне болката от паметта ви… Не е необходимо през останалата част от живота си да преживявате отново онзи кошмар от Павонис Фор. Рехабилитацията не е наказание. Тя е терапия. Няма да ви нарани.

— Вие не можете да ни гарантирате това — каза Елена. — Не предполага ли рехабилитацията да лекува заедно с мнемоничните проблеми и… всякакви психични проблеми?

— Е, тя винаги е фокусирана върху някакъв конкретен инцидент или проблем, но помага във всички области.

— Дори проблем, който ние може би не смятаме за такъв — Джени Кармел за първи път поклати глава. — Рехабилитацията ще ни направи „по-нормални“ Но ние не сме нормални, не и по дефиницията, която вие и Съветът използвате.

— Джени Кармел, нямам представа за какво говорите, но никой не е напълно нормален — Грейвс въздъхна и се почеса по плешивата глава. — Най-малко от всички аз. Но аз с желание бих се подложил на рехабилитация, ако се прецени, че е необходимо.

— Но да предположим, че вие имате проблем, който не желаете да лекувате? — каза Елена. — Нещо, което е по-важно за вас от всичко друго на света.

— Не съм сигурен, че мога да си представя такова нещо.

— Виждате ли. И вие следвате начина на преценка на Съвета — каза Джени. — Преценка от човешки вид.

— Вие също сте хора.

— Но ние сме различни — каза Елена. — Чували ли сте някога за Мина и Дафне Дергори от нашия свят Шаста?

Последва напрегната пауза.

— Не съм — отговори Грейвс. — А трябва ли да съм чувал?

— Те са сестри — каза Елена. — Близначки. Познаваме ги от деца. На наша възраст са и ние имаме много общи неща. Те и цялото им семейство претърпяха инцидент с космически кораб. Почти цялата фамилия загина. В последния момент Мина и Дафне и три други деца били прехвърлени от член на екипажа в катер и оцелели. Когато се върнали у дома, били подложени на рехабилитация. Да им помогне да забравят инцидента.

— Сигурно са били подложени на рехабилитация.

Грейвс погледна Пери, който отново сочеше часовника си.

— И сигурно им е помогнала. Нали?

— Помогна им да забравят инцидента — Джени беше пребледняла, ръцете и трепереха. — Но нима не разбирате. Те са забравили и всичко друго.

— Ние добре ги познавахме — каза Елена. — И ги разбираме. Те бяха точно като нас. Притежаваха същата близост една с друга, но след рехабилитацията, когато ги видяхме отново… това вече не беше така. Близостта им бе изчезнала. Те не изпитваха една към друга по-силни чувства, отколкото към останалите хора.

— И вие ще направите същото с нас — добави Джени. — Не можете ли да разберете, че това е по-лошо, отколкото да загинем?

Грейвс остана неподвижен няколко секунди, после се отпусна с омекнали крака на стола.

— И за това вие избягахте от Павонис Фор? Защото мислехте, че ще ви отчуждим една от друга?

— А нямаше ли? — попита Елена. — Нямаше ли да искате да ни дадете „нормални“ и „независими“ животи, така че да можем да живеем поотделно? Това не е ли включено в рехабилитацията?

— Всемогъщи Боже! — върху лицето на Грейвс отново преминаха спазматични конвулсии. Той го закри с ръце. — Това ли щяхме да направим? Щяхме ли? Щяхме, да, щяхме.

— Защото близост и зависимост една от друга е „неестествено“ състояние — тъжно каза Елена. — Вие щяхте да се опитате да ни излекувате. За нас тази мисъл е непоносима. Ще трябва да ни убиете, защото няма да тръгнем с вас. Така че сега заминавайте и ни оставете заедно. Ние не искаме вашето лечение. Ако умрем, поне ще умрем заедно.

Грейвс изглежда не слушаше.

— Сляп — промърмори той, — сляп в продължение на години, изпълнени с високомерие. Убеден, че имам дарба, толкова сигурен, че мога да разбирам хората. Но може ли един индивид да се свърже напълно с друго същество? Съществува ли толкова голяма съпричастност? Съмнявам се — той стана, отиде при двете момичета и събра длани в молитвен жест. — Елена и Джени Кармел, чуйте ме. Ако дойдете с мен сега и се съгласите на рехабилитация за онова, което ви се е случило на Павонис Фор вие няма да бъдете разделени. Никога! Никога няма да се прави опит да бъде „лекувана“ вашата потребност да бъдете заедно или да се наруши вашата близост. Вие ще продължите съвместния си живот. Кълна ви се с всеки атом на тялото си, с всичката власт, която имам като член на Съвета на Съюза — той отпусна ръце и се обърна. — Аз зная, че искам от вас много, като ви карам да ми повярвате безрезервно. Но моля ви, направете го! Обсъдете го помежду си. Ние с коменданта Пери ще чакаме отвън. Моля ви, поговорете… и се съгласете да дойдете.

За първи път, откакто Пери беше влязъл в палатката, близначките Кармел се усмихнаха.

— Съветник Грейвс — тихо каза Елена, — вие сте прав, като казвате, че не разбирате близнаците. Не разбирате ли, че вие не трябва да излизате и че ние не трябва да говорим помежду си? Всяка от нас знае какво чувства и мисли другата.

Двете момичета се изправиха като една и заговориха в един глас.

— Ще дойдем с вас! Кога трябва да тръгнем?

— Сега — Пери мълчаливо наблюдаваше и местеше поглед от тримата пред себе си към часовника и обратно. За първи път той разбра, че Джулиъс Грейвс наистина притежава дарба да работи с хора, каквато той никога нямаше да има.

— Всички трябва да тръгнем още в тази минута. Вземайте каквото ви е абсолютно необходимо, но нищо друго. Останахме тук по-дълго, отколкото очаквахме. До летния прилив остават по-малко от трийсет и три часа.

Въздушната кола излетя от черната базалтова повърхност.

„Много бавно — каза си Макс Пери. — Много бавно и тромаво. Каква ли е максималната товароподемност на тази кола? Обзалагам се, че сме близо до нея.“

Той не каза нищо на другите, но докато летяха на безопасна височина обратно по пътя, по който бяха дошли, вътрешното му напрежение не отслабна.

Другите очевидно не споделяха тревогите му. Елена и Джени Кармел изглеждаха изтощени, лежаха в седалките си назад в колата и гледаха уморено нажеженото небе. Грейвс беше си възвърнал маниакалната веселост, разпитваше Д’жмерлиа и чрез него Калик за вида зардалу и родния свят на Калик. Пери реши, че това е отново Стивън зает просто със събиране на информация.

Пери нямаше много време за наблюдение на другите или за разговор. Той също беше уморен — повече от двадесет и четири часа не беше спал, — но нервното напрежение го държеше буден. През последните няколко часа атмосферата на Куейк се бе променила. Вместо да лети в прашно и залято от слънце небе, въздушната кола се носеше под слоеве от непрекъснато движещи се черни и ръждивочервени облаци. Щяха да бъдат в безопасност над тях, но Пери не смееше да рискува да попадне в обсега на неизвестни по сила ветрове. Дори при сегашната височина на колата, много над облаците, ненадейно попаднаха в силни въздушни турбуленции. Не беше безопасно колата да лети с повече от половината от максималната си скорост. Назъбени червени мълнии пронизваха носения от вятъра прах и се спускаха от небето към повърхността. С всяка минута долният край на облака слизаше все по-близко до земята.

Пери погледна надолу. Той видя дузина разпръснати езера и водни басейни, изпускащи пара, свиващи се и отдаващи съдържащата се в тях влага в атмосферата. Куейк се нуждаеше от защитата на този слой водна пара срещу директните лъчи на Мандъл и Амарант.

Онова, от което не можеше да бъде защитен, беше нарастващата сила на приливната вълна. Земята около свиващите се езера беше започнала да се пука и надига. С наближаването на мястото, където бяха намерили Д’жмерлиа и Калик, условията непрекъснато се влошаваха.

Пери се бореше с управлението на колата. Приземяването при тези условия щеше да бъде трудно. Колко време ще му отнеме да остави Д’жмерлиа и Калик при тяхната кола и да се върне обратно в относителната сигурност на въздушните слоеве? И ако нямаше никаква следа от Атвар Х’сиал и Луис Ненда трябваше ли да оставят двамата роби самички долу?

Не се налагаше да отиват много далеч. След десет минути трябваше да вземе решение.

А след трийсет часа летният прилив щеше да бъде факт. Той рискува и малко повиши скоростта на въздушната кола.

На небето пред тях изплува червена светлина. Пери се взря в нея с уморени очи.

Беше ли това Амарант, гледан през пролука в облаците? Само че не се виждаше никаква пролука. А светлата област беше много ниско на небето.

Той се вгледа отново и намали скоростта до безопасния минимум. Когато накрая се убеди, се извърна на седалката.

— Съветник Грейвс и ти, Д’жмерлиа, ще дойдете ли напред, моля, да ми кажете мнението си за това?

Беше формалност. Пери не се нуждаеше от друго мнение. През последните няколко часа в областта пред тях бе имало силна вулканична дейност. На мястото, където бяха взели Д’жмерлиа и Калик, от хоризонт до хоризонт, повърхността бе оранжево-червена. Пушещи реки от лава течаха през почернелия и безжизнен терен. Никъде не се виждаше място за приземяване на въздушна кола.

Пери потрепери от първичен благоговеен страх при тази гледка… и изпита облекчение.

В края на краищата не се налагаше да взема решение. Куейк го беше взел вместо него. Можеха веднага да се отправят към Умбиликал и към сигурността.

Умът му вече извършваше изчисленията. Седем часа полет от сегашното им местоположение. Към тях се прибавяше резерв за грешка, в случай че трябваше да летят при силна буря или с намалена скорост, и тогава необходимото време се закръгляваше на десет часа. А до отдръпването на Умбиликал от повърхността на Куейк оставаха осемнайсет часа.

Оставаше резерв от осем часа. Щяха да успеят и дори да разполагат с още време.

Глава 19

Два дни до летния прилив

Шумът означава неефективност. Същото се отнася и за механичната вибрация. Двигателите на една въздушна кола в добро състояние почти не се чуват и полетът протича гладко.

Дариа Ланг чуваше хриптящото смъртно тракане зад себе си, усещаше подът да трепери под краката й. Нямаше съмнение, че друсането става все по-силно. Лесно се усещаше въпреки напора на вятъра. Положението бързо се влошаваше.

— Още колко? — трябваше да изкрещи.

Ханс Ребка не вдигна глава от пулта, но поклати глава.

— Четиринайсет километра. Може би твърде далеч. Кацаме и продължаваме.

Те се носеха на не повече от хиляда метра над повърхността, достатъчно високо, за да избегнат нахлуването на прах през някои отверстия. Земята под тях, призрачна и неразличима, едва се виждаше под маранята от завихрен прах.

Ланг гледаше нагоре. Далеч пред тях се виждаше тънка вертикална нишка. Тя изкрещя:

— Виждам я, Ханс! Основата на Умбиликал!

В същия момент Ребка изкрещя:

— Няма полза! Губим височина.

Двигателят на въздушната кола започна да кашля и да се задъхва. Плавният иначе полет при почти максимална мощност беше последван от стържеща вибрация и секунди на болезнено спускане. Пропадаха в слоеве прах. Сребърната нишка на Умбиликал изчезна от погледа на Дариа.

— Шест километра. Четиристотин метра — Ребка хвърли последен поглед към повърхността, преди съвсем да навлязат в бурята и сега летеше по автопилот. — Не виждам и не мога да избера място за приземяване. Проверете обезопасителните си колани и притегнете маските и респираторите. Може би кацането ще бъде твърдо.

Въздушните коли бяха яки, конструирани да летят при екстремални условия, но не можеха да гарантират меко кацане с двигател, станал за вторични суровини, задръстен от корундов прах. Последното издихание настъпи, когато уредите показваха височина двайсет метра. Ребка промени наклона на задкрилките, за да избегне премятането, и се приземи с два пъти по-висока скорост. В последния момент той извика на Дариа да се хване здраво. Колата се удари силно, подскочи над една оголена скала, достатъчно голяма да откъсне рамата й, плъзна се и спря.

— Това е то! — още се движеха, когато Ребка освободи ключалката на обезопасителните колани и се пресегна да помогне на Дариа. Хвърли последен поглед към микровълновия сензор и се обърна към нея с триумфираща усмивка. — Хайде, установих азимута. Основата на Умбиликал е на по-малко от половин километър пред нас.

Условията на земята бяха много по-добри, отколкото бе очаквала Дариа. Видимостта беше няколко десетки метра, макар воят на вятъра да беше прекъсван от тътена на далечни изригвания. Но земята беше спокойна, равна и проходима, с изключение на ред големи колкото къщи скали, изскочили над повърхността като изпочупени зъби. Тя последва Ребка между две такива скали, мислейки си какъв късмет бяха имали, че машината отказа точно тук, а не няколко секунди по-късно. Щяха да налетят на скалите и да се разбият.

Дариа не беше убедена, че Куейк е толкова опасен, колкото твърдеше Пери и имаше желание да остане и да го изследва. Но след като бяха летели толкова много, за да достигнат до Умбиликал, нямаше смисъл. Тя се взря напред. Сигурно вече бяха извървели най-малко половин километър.

Без да гледа къде стъпва, Дариа се подхлъзна на дебел слой прах, несигурен като разлято масло. В този миг Ребка падна пред нея, претърколи се, ала бързо се изправи на крака. Вместо да продължи напред, той спря и посочи право нагоре.

Бяха се оказали в район, защитен от вятъра. Видимостта се беше подобрила около десет пъти. Над тях в небето, замъглено от висока запрашеност, се виждаше очертание на диск. Докато наблюдаваха, той се вдигна по-високо и видимо се смали.

Неговият вик съвпадна с осъзнаването на онова, което тя видя.

— Основата на Умбиликал. Издига се!

— Но ние пристигнахме тук по-рано, отколкото очаквахме.

— Зная. Не трябва да се издига. Много е рано!

Докато Умбиликал избледняваше във висините, неговото оформено като боздуган дъно се оттегляше сред облаци прах. Около издигащата се основа беше площадката за маневриране на въздушни коли. Дариа знаеше техните размери и се опита да прецени височината. Долният край на Умбиликал вече сигурно се беше издигнал почти на километър над повърхността.

Тя се обърна към Ребка:

— Ханс, нашата кола! Ако можем да се върнем там и да излетим…

— Няма да стане — той се премести по-близо до нея. — Дори ако можем да издигнем колата във въздуха, няма къде да кацнем в основата на Умбиликал. Съжалявам, Дариа. Вината за тази каша е моя. Аз излетях и сега сме затворени тук. Заслужих си го.

Той говореше по-високо, отколкото беше необходимо. Сякаш да обезсмисли викането, вятърът напълно стихна. Прахта във въздуха изтъня, повърхността стана спокойна и погледът на Дариа стигна чак до въздушната им кола. Над тях основата на Умбиликал летеше изкушаващо близо.

Беше най-лошото възможно време за такава мисъл, но Дариа реши, че малко тревога в гласа на Ханс Ребка го прави по-неотразим отвсякога. Самоувереността и компетентността бяха добродетели, но такава беше и взаимната зависимост.

Тя посочи нагоре.

— Той не се издига повече, Ханс. Кой го контролира?

— Може би никой — вече не крещеше. — Последователността от команди може предварително да бъде зададена, но може и да са Пери и Джулиъс Грейвс… Възможно е да са го вдигнали просто за да не е на повърхността. Може би го държат там и очакват да видят дали ще се появим. Но ние не можем да ги достигнем!

— Ще трябва да се опитаме — докато той още гледаше към Умбиликал, Дариа вече тичаше през слоя талк към въздушната кола. — Хайде. Ако можем да издигнем нашата кола до площадката в основата, може би ще успеем да скочим на нея.

Тя се удиви на собствените си думи. Беше ли това наистина нейно предложение? На Сентинел Гейт избягваше всякакви височини и разтреперана обясняваше на приятели и на роднини, че се ужасява от височините. Очевидно всичко във Вселената е относително. В момента перспективата да скочи от движеща се развалена въздушна кола върху Умбиликал на километър или повече над повърхността изобщо не я плашеше.

Ханс Ребка я последва, но само за да я хване за ръката и да я дръпне назад.

— Почакайте минутка, Дариа! Погледнете.

От северозапад, точно под облака, идваше друга въздушна кола. Тя вече се снишаваше, когато пилотът очевидно видя Умбиликал. Тогава колата зави и започна бавно да се издига по сложна спирала.

Но основата на Умбиликал беше започнала отново да се издига и то много бързо. Двамата на земята гледаха безпомощно как Умбиликал постепенно изчезва в облаците, следван от въздушната кола. И двете се изгубиха. Изглежда колата изгуби надпреварата.

Дариа се обърна към Ханс Ребка:

— Но ако Джулиъс Грейвс и Пери са на Умбиликал, кой е във въздушната кола?!

— Трябва да е Макс Пери. Сбърках като предположих, че той и Джулиъс Грейвс са на Умбиликал. Издигането представлява автоматично оттегляне по време на летния прилив, но сега става преждевременно. Предварително програмирано — той поклати глава. — Но и това няма смисъл. Пери е единственият, който знае контролните кодове на Умбиликал. — Не е ли вярно?

— Не — тя беше обърнала глава настрана и не го погледна. — Атвар Х’сиал също ги знае. Всичките. Аз ви казах, че така напуснахме Опал. Грешката е моя. Не трябваше да се съгласявам да работя с нея. Сега ние сме вързани тук, а тя е в безопасност горе на Умбиликал.

Ханс Ребка погледна към облаците.

— Обзалагам се, че е тя. Тази проклета сикропеанка! Докато летяхме насам се чудех дали е още на Куейк. И Д’жмерлиа ще е с нея. Тогава във въздушната кола горе трябва да са Пери и Джулиъс Грейвс.

— Или може би близначките Кармел.

— Не. Те нямат достъп до въздушна кола. Във всеки случай можем да спрем да правим догадки. Колата идва към нас.

Въздушната кола се спускаше по спирала от облаците, търсейки подходящо за кацане място. Дариа изтича към нея и замаха енергично с ръце. Пилотът я видя и внимателно се снижи. Въздушната кола кацна тежко на повече от петдесет метра от тях, олюля се и насочения надолу въздух предизвика малка прашна буря.

Вратата на колата се плъзна настрани. Ханс Ребка и Дариа Ланг наблюдаваха изненадани как две еднакво облечени момичета излязоха, последвани от ло’фтианец и прашен хименопт. Последни се появиха Джулиъс Грейвс и Макс Пери.

— Ние ви мислехме за загинали!

— А пък ние мислехме, че сте на Умбиликал! Къде ги намерихте?

— Как дойдохте тук?

Пери, Ребка и Грейвс говореха едновременно, струпани до вратата на въздушната кола. Двете извънземни и близначките Кармел стояха настрани и оглеждаха опустошената повърхност.

— Никакви активни радиофарове… Слушахме по целия път до тук — продължи Грейвс. Той погледна към Дариа Ланг. — Имате ли някаква представа какво е станало с Атвар Х’сиал?

— Не съм сигурна, но мисля, че тя вероятно е на Умбиликал.

— Не, не е. Никой не е. Ние не можахме да го хванем, но сме сигурни, че не са използвани капсули. А какво става с вас? Аз мислех, че Атвар Х’сиал ви е изоставила някъде.

— Остави ме, но Ребка ме спаси. Атвар Х’сиал сигурно е имала намерение да се върне за мен, защото ми даде храна и сигнален радиофар.

— Не, не е имала такова намерение. Това е дело на Д’жмерлиа — Грейвс посочи ло’фтианеца. — Той казва, че Атвар Х’сиал не му забранила да ви помогне и той го сторил. Когато ви оставили, той много се разтревожил за безопасността ви. Д’жмерлиа каза, че сте изглеждала лошо екипирана за оцеляване на Куейк. А после, когато не чухме никакъв сигнал от вашия радиофар, каза, че трябва да сте загинала. Предвиждало се е да умрете на Куейк.

— Но къде е сега Атвар Х’сиал? — попита Ребка.

— И ние имаме същия въпрос — каза Пери. — Трябва да е с Луис Ненда.

— Ненда?!

— Той е дошъл тук със собствен кораб — каза Грейвс. — И знаете ли, можел да разговаря директно със сикропеанката? Калик казал на Д’жмерлиа, че Ненда има приставка зардалу, която му позволява да упражнява феромонна комуникация. Той и Атвар Х’сиал са оставили Д’жмерлиа и Калик и са отишли някъде самички.

— Според нас са дошли тук. Атвар Х’сиал е помогнала. По някакъв начин тя се е сдобила с контролните команди и сигурно е настроила Умбиликал за по-ранно оттегляне от повърхността — Ханс Ребка предупреди с поглед Дариа Ланг да не казва нищо и продължи: — Тя иска всички ние да загинем, захвърлени на Куейк по време на летния прилив. Затова е оставила Д’жмерлиа и Калик… не е искала да има свидетели.

— Ние уловихме техния сигнал за помощ и ги взехме — Пери кимна към смълчаните извънземни. — Аз мисля, че Ненда и Атвар Х’сиал са смятали да се върнат и да ги вземат, но са закъснели. Мястото им за кацане се бе превърнало в разтопена лава. Трябваше да вземем Д’жмерлиа и Калик с нас.

— Но ако Ненда се е върнал при своя кораб — каза Грейвс, — той и Атвар Х’сиал все още могат да напуснат планетата.

— Което е повече, отколкото ние можем да направим — след първоначалната си депресия Ребка се бе възстановил и беше пълен с енергия. — Умбиликал си е отишъл и няма да се върне преди отминаването на летния прилив. Ние разполагаме само с една въздушна кола за всички… Нашата се развали, когато пристигнахме тук. Във всеки случай и те не могат да влязат в орбита, така че това не решава проблема. Комендант Пери, нуждаем се от план за оцеляване тук. Блокирани сме до завръщането на Умбиликал.

— Мога ли да повторя още веднъж? Това е невъзможно — Пери говореше тихо, но тъжният му тон въздействаше по-силно и от крясък. — От деня, в който пристигнахте на Добел, се опитвам да ви накарам да възприемете един факт — по време на летния прилив на Куейк хора не могат да оцелеят. Нито дори по време на обикновен летен прилив. А определено не и при този. Ако останем на Куейк, независимо какво мислите, не може да проработи никакъв „план за оцеляване“, който може да ни спаси. Тук все още е доста тихо и аз не мога да си обясня защо. Но това не може да трае дълго. По време на летния прилив всички на повърхността на Куейк ще умрат.

Планетата сякаш чу последните му думи. Далечен рев и стенание на изхвърлена нагоре земя и разбиващи се скали последваха казаното. Секунди по-късно серия от трусове разтърсиха земята под краката им. Всички се огледаха и инстинктивно се насочиха към колата с илюзията, че в нея ще намерят сигурност.

Дариа Ланг, последната, която влезе, огледа седемте влезли преди нея.

Не беше група, която ще се бори за оцеляване до последната капка кръв. Двете Кармел вече имаха вид на победени и смазани. Бяха прекарали доста дълго на Куейк — от този момент нататък те щяха да се надяват на другите. Грейвс и Пери бяха мръсни и окъсани, дрехите им измачкани и покрити с мръсотия, прах и пот. И двамата имаха кървави и възпалени драскотини по прасците, а Грейвс — две покрити със струпеи рани на плешивата си глава. По-лошото беше, че се държеше прекалено приповдигнато и се усмихваше, сякаш собствените му беди бяха свършили. Може би наистина бяха свършили. Ако някой можеше да ги спаси, това беше Макс Пери, не Джулиъс Грейвс. Но след своето злокобно предсказание той беше изпаднал в мрачно мълчание, загледан в нещо, невидимо за останалите.

Д’жмерлиа и Калик изглеждаха доста нормално — но само защото Дариа не знаеше как да чете по техните извънземни лица знаците на стрес и тревога. Д’жмерлиа педантично чистеше бялата прах от краката си с помощта на меките възглавнички на предните си крайници. Изглеждаше малко разтревожен за друго, освен за личната си хигиена. Калик бързо разтърси тялото си, с което вдигна облак прах и предизвика протест от страна на останалите във въздушната кола. Хименоптът се протегна в цял ръст и огледа със светлите си очи околните. Ако някой все още беше оптимист, това може би беше малкото същество. За нещастие само Д’жмерлиа можеше да общува с него.

Дариа погледна към Ханс Ребка. Той очевидно беше изтощен, но все още хранеше голяма надежда. На лицето му имаше дълбоки червени белези, причинени от маската и респиратора, а около очите — бели кръгове като на бухал от прах. Но когато я погледна, той успя да й се усмихне и да намигне.

Дариа се промъкна вътре. Остана място само колкото да се плъзне вратата и да се затвори. Никога не си бе представяла толкова много същества, хора и извънземни, в една малка въздушна кола. Официалният капацитет беше четирима души. Близначките Кармел бяха успели да се сместят на една седалка, Д’жмерлиа беше приклекнал на пода, където можеше да вижда и да чува, а Дариа Ланг и Макс Пери стояха прави.

— Колко е часът? — неочаквано попита Ребка. — Искам да кажа колко часа остават до летния прилив?

— Петнайсет — гласът на Пери беше безизразен.

— Какво ще правим сега? Не можем да седим тук и да чакаме края си. Трябва да измислим нещо. Хайде да видим какви възможности имаме. Не можем да достигнем Умбиликал дори той да не се издигне по-високо. И на Куейк няма място, където да отидем, за да се спасим. А ако излетим високо и останем в колата?

Калик издаде серия от подсвирвания и пръхтене, които прозвучаха на Дариа като подигравка.

Пери излезе от своя унес и поклати глава.

— Тази мисъл отдавна ми мина през главата — каза мрачно той. — Въздушната кола има енергия за осем часа. Ако излетим сега, което не е много сигурно с толкова товар на борда… ще трябва да се приземим преди максимума на летния прилив.

— Тогава да стоим тук и да чакаме, докато останат четири или пет часа до летния прилив — предложи Ребка. — И след това ще излетим. Ще успеем ли да се издигнем от повърхността, преди да настъпи най-лошото?

— Съжалявам, не знам дали ще стане — Пери погледна към Калик, която поклащаше нагоре-надолу глава, цъкаше и подсвиркваше. — Няма да можем да останем във въздуха. Вулканите и земетръсите превръщат цялата атмосфера в турбулентна маса — той се обърна към ло’фтианеца: — Д’жмерлиа, кажи на Калик да престане. И без това е доста трудно да си съберем мислите.

Хименоптът се заклати още по-силно и изсвири:

— Ккккораб!

— Калик ме помоли да ви напомня — рече Д’жмерлиа — с цялото му уважение, че забравяте кораба.

— Корабът на Луис Ненда ли? — попита Ребка. — Онзи, с който дойде Калик? Ние не знаем къде е той. Във всеки случай сигурно Ненда и Атвар Х’сиал са го взели.

Калик издаде още по-силна серия от изсвирвания и изви тялото си от усилие.

— Не, не. Калик казва скромно, че тя говори за „Съмър Дриймбоут“, за кораба, с който са дошли на Куейк близначките Кармел, а ние знаем къде точно се намира той.

— Но двигателят му не е зареден с енергия — каза Пери. — Спомнете си, че Калик го прегледа, когато го намерихме.

— Един момент, моля! — Д’жмерлиа се промъкна покрай Джулиъс Грейвс и близначките Кармел и отиде до хименопта. Двамата сумтяха и свиреха един към друг в продължение на половин минута. Накрая Д’жмерлиа поклати глава и се изправи: — Калик се извинява на всички за глупостта си, но тя не е била достатъчно ясна, когато е огледала кораба. Енергията на двигателя Боуз определено е изчерпана и корабът не може да се използва за междузвездно пътуване, но той има достатъчно енергия за локално пътуване… може би за издигане в орбита.

Ребка мина покрай двете извънземни и отиде на пилотското място, преди Д’жмерлиа да завърши.

— Колко далече сме от този звезден кораб и къде се намира той? — Ребка проучваше таблото за състоянието на колата.

— Седем хиляди километра по голямата парабола до котловината Пентаклайн — Пери беше излязъл от мрачното си настроение и се промушваше покрай близначките на път към Ребка. — Но в такава близост с летния прилив можем да очакваме по целия път силен и опасен вятър. Това ще увеличи пътуването най-малко с хиляда километра.

— Значи нямаме никакъв резерв — Ребка бързо правеше изчисления. — Имаме енергия за около осем хиляди километра, но ако не пътуваме с максимална скорост. А ако намалим скоростта, ще летим още по-близо до летния прилив и условията ще бъдат много лоши.

— Това е единственият ни шанс — Грейвс се обади за първи път, откакто бяха влезли във въздушната кола. — Но ще можем ли да се издигнем от земята с толкова голям товар? И при идването до тук имахме трудности, и то с двама души по-малко на борда.

— И ще можем ли да стоим във въздуха в такава близост с летния прилив? — добави Пери. — Ветровете ще бъдат невероятни.

— И дори Калик да е права — каза Грейвс, — и звездният кораб да има все още енергия, ще може ли „Съмър Дриймбоут“ да се издигне в орбита?

Ребка вече стартираше двигателя.

— Това не е най-добрият ни шанс, съветнико — каза той, докато долните сопла вдигнаха облак бял прах, който покри прозорците, — ала единственият. Вие какво искате, писмена гаранция? Седнете и си поемете дъх. Освен ако някой няма по-добра идея през следващите пет секунди аз ще пришпоря колата до краен предел. Дръжте се здраво и да се надяваме, че двигателят няма да издаде багажа.

Глава 20

Един ден до летния прилив

Когато въздушната кола издигна нос и се устреми нагоре, Дариа Ланг се почувства безполезна. Тя беше свръхтовар, баласт, неспособна да помогне на пилота, нито на навигатора, седнал пред нея. Безпомощна да окаже съдействие и да намали напрежението, тя погледна по нов начин на спътниците си.

Това беше група, обречена да живее или да умре заедно, и то скоро, преди Куейк и Опал да направят още една обиколка.

Докато колата летеше нагоре, тя изучаваше спътниците си. Всички бяха потиснати и представляваха тъжна гледка. За едно денонощие положението се беше променило и сега ги виждаше такива, каквито трябва да са били преди много години, преди Куейк да започне да играе някаква роля в живота им.

Елена и Джени Кармел, плътно притиснати една в друга, приличаха на малки, изгубени момиченца. Неспособни да намерят пътя, извеждащ от тъмната гора, те чакаха някой да ги спаси, или чудовището да дойде и да ги изяде. Пред тях Ханс Ребка беше клекнал пред пулта — малко, разтревожено момче, опитващо се да играе игра, за която още не беше дорасло. До него седеше Макс Пери, потънал сякаш в някакъв стар, мъчителен сън, който не искаше да сподели с никого.

Само Джулиъс Грейвс, отдясно на Пери, не отговаряше на тази стародавна картина. Лицето на съветника никога не бе било младо. Хиляди години страдание бяха се запечатали в чертите му и бяха го направили сурово — самата човешка история, мрачна, гневна, отчайваща.

Тя го гледаше смутена. Това не беше онзи член на Съвета на легендарния Съюз. Къде бяха добротата, оптимизмът, бликащата енергия?

Тя знаеше отговора — бяха задушени от изтощението.

За първи път Дариа си даде сметка за значението на умората в решаващите човешките дела. Беше забелязала как постепенно сама бе загубила интерес към разгадаване на тайната на Куейк и Строителите и го отдала на борбата за оцеляване. Но сега разбра, че се дължи на умората и напрежението и начина, по който те съсипваха човека.

Същото бавно изчерпване на енергията бе характерно за всички. По време, когато мисъл и бързо действие бяха жизненоважни, те се чувстваха изтощени психически и физически. Всеки един — тя сигурно не правеше изключение — бе заприличал на кретен. Можеха да бъдат съсредоточени и бдителни за няколко секунди, както беше тя в един момент по време на излитането, но щом паниката отмине, щяха отново да изпаднат в летаргия. Лицата, около нея, макар и изчистени от бялата прах, бяха бледи и измъчени.

Дариа знаеше как се чувстват те. Нейният собствен емоционален тонус беше спаднал до минимум. Тя не изпитваше нито ужас, нито любов, нито гняв. Това безразличие към живота и смъртта беше най-страшното състояние. Не се интересуваше какво ще се случи след това. През последните няколко дни Куейк не я беше поразил със своята сила, но я бе изцедил, бе я лишил от всички човешки страсти.

Дори двете извънземни бяха изгубили своята храброст. Калик беше извадила малък компютър и извършваше някакви тайни изчисления. Д’жмерлиа изглеждаше безпомощен и объркан без Атвар Х’сиал. Той непрекъснато въртеше глава, сякаш търсеше изгубената си господарка и непрекъснато триеше възглавничките на ръцете си в покритото с твърда черупка тяло.

Пери, Грейвс и Ребка се бяха сместили отпред в една седалка за двама. Близначките и Д’жмерлиа седяха зад тях, навярно много по-удобно от всеки друг, докато Дариа и Калик бяха набутани отзад в мястото, предназначено за багаж. Беше достатъчно за високия ръст на хименопта, но Калик имаше навик несъзнателно да се отърсва като мокро куче останалия по късата му черна козина прах. Това караше Дариа през цялото време да киха и да навежда глава напред, за да избегне контакта със скосения таван на колата.

Най-лошо от всичко беше, че намиращите се отзад виждаха през предното стъкло само мъничко от небето. Информацията за развитието на нещата трябваше да дойде от предупрежденията и коментарите на седящите отпред.

А понякога те пристигаха твърде късно.

— Извинявайте — извика Пери две секунди след като колата се бе завъртяла, наклонила и пропаднала петдесет метра от ужасен порив на вятъра. — Много лошо.

Дариа Ланг потри глава и се съгласи. Вече се беше ударила в твърдия пластмасов таван на товарния отсек. Натъртването щеше да е за предпочитане, ако изобщо останеше жива.

Дариа се наведе напред и хвана главата си в ръце. Въпреки шума, опасността и нестабилността на движението, мислите й смениха посоката си. Предишният й живот като учен археолог на Сентинел Гейт сега й изглеждаше съвсем безхаберен. Колко пъти при създаването на каталога за артефакти „Ланг“ тя спокойно беше задрасквала цели експедиции с единствената бележка:

Няма оцелели.

Чиста и ясна фраза, която не изисква никакво обяснение, не се нуждае от никакъв коментар. Елементът, който липсваше, беше трагедията и безкрайното субективно време, необходимо, за да се случи събитието. Бележките „Няма оцелели“ говореха за загиване на група хора, изгаснали бързо и безвъзвратно, както изгасва пламъкът на свещ. Далеч по-вероятни бяха ситуации като настоящата — бавно загубване на надежда, след като групата се е хващала за всяка възможност и е видяла как всички се осуетяват.

Духът на Дариа падна още повече. Смъртта рядко биваше бърза и безболезнена, освен ако не дойдеше изненадващо. По-често тя беше бавна, мъчителна и унизителна.

— Хей, вие там отзад, пригответе се — гласът на Ханс Ребка прозвуча без нотка на обреченост и поражение, изваждайки я от отчаянието. — Движим се много ниско и много бавно. Има опасност да останем без енергия и да закъснеем. Така че трябва да се издигнем над облаците. Хванете се здраво. За няколко минути ще наберем височина.

Да се хванат! За какво? Но думите на Ребка и неговият бодър тон показаха, че не всички се бяха отказали от борбата.

Засрамена от себе си, Дариа се опита да се притисне по-плътно в багажното отделение, докато колата си запроправя път през неравния долен слой на облаците. Плътното сияние навън беше заменено от слаба мътна светлина. Последва силно разтърсване, блъскане и произволно подмятане на претоварения съд из небето като хартиено оригами. Независимо какво правеха Ребка и Пери на пулта за управление, колата беше прекалено претоварена, за да маневрира добре.

Дариа се опита да определи движението, но не успя. Тя не можеше да каже дали се издигат или падат спираловидно. От тавана на колата върху главата й падаха парчета от облицовката. Точно когато беше сигурна, че следващият сблъсък ще я събори в безсъзнание, четири съчленени ръце я хванаха здраво през кръста. Колата промени посоката, спусна се надолу и се разтресе. Тя хвана мекото, топчесто тяло и се вкопчи отчаяно в него.

Калик я притискаше към стената. Тя зарови лице в кадифената козина и запъна крака в пода. Притиснати един в друг и в стените на колата, тя и Калик поддържаха някаква стабилност. Дариа се чудеше дали тръскането някога ще спре.

— Почти стигнахме. Закрийте очи! — прозвуча в кабината гласът на Ребка по интеркома миг преди сътресенията да намалеят.

Когато полетът стана по-плавен, ослепителна светлина заля колата и прогони дифузното червено-кафяво сияние.

Дариа чу силно пръхтене отдясно. Д’жмерлиа се въртеше на седалката си и се мъчеше да погледне назад.

— Калик иска да ви предаде скромните си извинения — каза той — за онова, което ви стори. Тя ви уверява, че при нормални обстоятелства никога не би докоснала тялото на по-висше същество. И се пита дали вие бихте били така добра да я пуснете.

Дариа разбра, че тя още е вкопчена в козината на хименопта и веднага я пусна смутена. Калик беше прекалено учтива, за да каже нещо, но Дариа видя в очите й неподправена паника.

— Кажи на Калик, че й благодаря, задето ме хвана. Онова, което направи, много ми помогна и не е необходимо да се извинява. И не приемам разделението на висши и низши същества — добави тихо Дариа.

Смутена или не, Дариа беше започнала да се чувства малко по-добре. Полетът беше по-плавен, макар свистенето на въздуха да показваше, че се движат много по-бързо. Дори болката и умората й малко намаляваха.

— Току-що почти удвоихме скоростта на въздушната кола и издигането трябва да бъде плавно — гласът на Ребка по интеркома изглежда оправдаваше промяната в настроението й.

— Но преминаването през облаците беше трудно — продължи той. — Комендант Пери преизчисли разхода на енергия. За разстоянието, което трябва да изминем, не разполагаме с никакъв резерв. Малко ще намаля скоростта и ще изключа кондиционера, след което тук, отпред, ще стане доста лошо. Бъдете готови да си смените местата и се погрижете да пиете много вода.

На Дариа Ланг не й беше минавало през ум, че нейната ограничена видимост към небето може да се окаже предимство. Когато температурата вътре в колата започна да нараства, тя беше щастлива, че седи отзад. Хората отпред дишаха същия задушлив въздух като нея, но бяха изложени на директната, трудно поносима слънчева светлина.

Тя почувства пълния ефект от това, едва когато трябваше да си сменят местата и да се придвижи из препълнената вътрешност. За това се изискваха едва ли не акробатски умения. Когато това все пак стана, Дариа се намери на предната седалка до прозореца. За първи път от излитането можеше да види нещо повече, отколкото вътрешността на колата.

Движеха се точно над облаците, които улавяха и разпръсваха като морски прибой светлина от заслепяващо златно и тъмночервено. Мандъл и Амарант бяха почти срещу тях и сипеха жар върху колата с ярост, неизпитвана никога на защитените от облаци повърхности на Опал и Куейк. Двете звезди бяха пораснали до гигантски, ослепително ярки кълба на фона на почти черното небе. Дори при включени на максимум фотоекрани хвърляната от звездните партньори светлина беше много ярка, за да се гледа в нея.

Пот течеше на ручейчета по лицето на Дариа и мокреше дрехите й. Докато наблюдаваше положението на Мандъл и Амарант, картината на небето се промени. Всичко ставаше изключително бързо. Когато двойката слънца и Добел забързаха към точката на най-голямо сближение, тя почувства стремителния темп на събитията.

Но те не бяха единствените играчи.

Дариа присви очи и погледна настрани. Гаргантюа беше там, бледа сянка на Мандъл и негов спътник-джудже. Но това също щеше да се промени. Скоро Гаргантюа щеше да стане най-големият обект на небето над Куейк, премествайки се по-близо от всяко друго небесно тяло в звездната система, съперничеща по сила на приливната вълна на Мандъл и Амарант.

Тя погледна надолу, чудейки се какво става под тези бушуващи облачни слоеве. Скоро ще трябва да се спуснат през тях, но може би скритата долу повърхност вече няма да позволи кацане. Или може би корабът, който търсеха, вече е изчезнал, погълнат от някоя огромна земна пукнатина.

Дариа отвърна глава от прозореца и затвори възпалените си очи. Яркостта на светлината навън беше непоносима. Тя не можеше да издържа на топлината и изсушаващата радиация, но нямаше избор.

Само че нямаше избор.

Погледна вляво. Калик беше до нея, клекнала ниско на пода. На пилотската седалка, Макс Пери държеше квадратно парче непрозрачна пластмаса пред лицето си като частична защита срещу силното облъчване.

— Още колко? — въпросът прозвуча като слабо хриптене.

Дариа не можа да познае собствения си глас. Не беше сигурна дори за какво пита. Дали искаше да попита още колко остава, докато си сменят отново местата, докато пристигнат или докато всички умрат?

Нямаше никакво значение. Пери не отговори. Той просто й подаде шише хладка вода. Тя отпи голяма глътка и го подаде на Калик. Не й оставаше да прави нищо друго, освен да седи, да се поти и да издържи, докато дойде време да си сменят местата.

Загуби представа за времето. Знаеше, че сяда на мястото отпред най-малко три пъти. Имаше чувство, че са минали седмици, докато най-после Джулиъс Грейвс я разтърси и предупреди:

— Пригответе се за турбуленция! Спускаме се през облаците.

— Вече? — прошепна тя. — Значи слизаме.

Не можеше да чака повече. Независимо какво щеше да се случи след това, щеше да се спаси от мъчителното печене под двете слънца. Сигурно щеше да ги сънува до края на живота си.

— Не. Не там — гласът на Грейвс звучеше така, както и нейният. Той избърса потта от плешивата си глава. — Енергията свършва.

Това привлече вниманието й.

— Къде сме?

Но той се беше обърнал на другата страна. Елена Кармел на седалката зад нея, се наведе напред и й отговори:

— Ако уредите отчитат правилно, много близо. Почти до кораба.

— Колко близо?

— Десет километра. Може дори и по-малко. Зависи колко енергия е останала за използване в режим на летене на въздушна възглавница.

Дариа не каза нищо повече. Десет километра, пет километра… какво значение имаше? Тя не можеше да извърви и един километър дори ако от това да зависеше животът й.

Но един глас вътре в нея изненадано се пробуди: Може би само ако от това зависи животът ти. Щом младата, объркана Елена Кармел може да намери сили, защо ти да не можеш?

Преди да има време да спори със себе си, колата се гмурна в облаците. Няколко секунди не можеше да си позволи каквото и да било.

Ханс Ребка беше решил да запази енергия за въздушната кола за по-късно и не желаеше да се откаже от това само за да направи кацането по-меко. При бързото слизане въздушната кола беше подмятана по небето като коркова тапа от морски вълни. Но това не трая дълго. За по-малко от минута те достигнаха долния край на облачния слой.

Всички проточиха вратове напред. Каквото и да ги очакваше, не можеха да се върнат горе.

Беше ли звездният кораб все още там? Имаше ли твърда повърхност около него, на която да се приземят? Или бяха избягали от изгарящите лъчи на Мандъл и Амарант само за да загинат на Куейк в потоци разтопена лава?

Дариа гледаше, без да може да отговори на тези въпроси. Гъст пушек закриваше повърхността под тях. Предполагаше се, че са над склоновете на котловината Пентаклайн, но можеха да са навсякъде другаде на планетата.

— Е — каза тихо Ханс Ребка, сякаш говореше на себе си, — добрата новина е, че не се налага да вземаме решение. Погледнете уреда за енергия, Макс. Сочи на червено. Слизаме, независимо дали искаме или не — той повиши глас: — Слагайте респираторите!

След миг те се гмурнаха в синьо-сивия пушек, който се кълбеше около колата, гонен от ветрове, толкова силни, че се видя принуден да нареди:

— Обратна тяга! Ще се приземим колкото е възможно по-бързо, преди вятърът да ни издуха обратно до Умбиликал.

— Къде е корабът? — попита Джулиъс Грейвс, свит зад Дариа в тясното багажно помещение.

— На два километра пред нас. Не можем да го видим, но аз мисля, че е все още там. Улавям радарно отражение. Не можем обаче да достигнем оголената скала, където стои корабът, така че ще трябва да се приземим на склона на котловината. Пригответе се. Височина двайсет метра… петнайсет… десет. Готови за приземяване.

Бурният вятър изведнъж стихна. Пушекът около тях изтъня. Дариа виждаше земята от едната страна на колата. Беше гола и спокойна, но от дузина малки отвори на повърхността, разпръснати по склона на котловината Пентаклайн, като драконово дихание излизаше пара. Гъстата растителност, която Дариа очакваше да види в долината, я нямаше. Виждаше се само сива пепел и изсъхнали стебла.

— Километър и половина — гласът на Ребка прозвуча спокоен и далечен. — Пет метра по алтиметъра. Енергията свършва. Изглежда ще трябва малко да походим. Три метра… два… един. Хайде, красавице! Накарай ни да се чувстваме горди.

Летният прилив започваше след три часа. Въздушната кола докосна като пеперуда изпускащия пара склон на котловината Пентаклайн.

Глава 21

Три часа до летния прилив

Ханс Ребка не беше щастлив, но би било справедливо да се каже, че през последните няколко часа беше доволен.

Откакто бе назначен на Добел, той не беше сигурен за себе си и за изпълнението на своята задача. Беше изпратен да разбере какво не е на ред с коменданта Максуел Пери и да му помогне.

На думи звучеше много лесно. Но какво точно се очакваше да направи? Той беше човек на действието, не психоаналитик. Нищо в предишната му кариера не го беше подготвило за настоящата задача.

Сега нещата се бяха усложнили неимоверно. Захвърлен на Куейк с една група хора и безпомощни наивни извънземни, той трябваше да прелети с претоварена въздушна кола, с недостатъчно енергия половината планета и с космически кораб-играчка да ги изведе в Космоса, преди Куейк да убие всички.

Това беше може би невъзможна мисия, но поне добре дефинирана. Правилата на действие в такива случай не бяха нови. Беше ги научил отдавна на Тюфел — или успяваш, или загиваш. Докато не успееш, не се отпускаш. Докато не умреш, не се предаваш.

Той беше уморен, всички бяха уморени, но онова, което Дариа Ланг беше забелязала у него като извор на сила, беше удовлетворяващото освобождаване от всички потискани разочарования. Това го беше довело дотук, то щеше да го преведе и през летния прилив.

Щом въздушната кола докосна повърхността, Ребка подкани всички да излязат. Нямаше никакво значение колко опасно може да е навън, колата не можеше да ги откара по-нататък.

Той посочи изровения склон на котловината.

— Натам трябва да вървим. Това е посоката, в която се намира въздушният кораб — после извика през тътена на гръмотевицата на Макс Пери, който се оглеждаше недоумяващо: — Коменданте, вашата група беше тук преди няколко дни. Изглежда ли ви познато?

Пери поклати глава.

— Когато бяхме тук, това място бе покрито с растителност. Но плоската базалтова скала си е там — той посочи тъмната стърчаща маса, висока четирийсет метра. Горната й част бе скрита в сив пушек. — Трябва да се изкачим до върха. Там трябва да е корабът.

Ребка кимна.

— Ами ако се появят някакви други мръсни изненади? — Пери, каквито и да бяха грешките му, си оставаше специалист по условията на Куейк. — Куейк е пълен с такива — Пери се наведе и допре длан до скалистата повърхност. — Доста е горещо, но е поносимо. Ако имаме късмет, огънят ще е изгорил цялата растителност в основата на скалата и ще се напредва по-лесно, отколкото последния път. Без растителност нещата изглеждат различни и е по-горещо… много по-горещо.

— Да тръгваме — Ребка посочи напред. Трещяха гръмотевици и шумът беше твърде силен за нормален разговор.

— Вие с Грейвс ще водите. След тях вие двете — той кимна към близначките. — Аз ще вървя последен, подир другите.

Той ги подкани да тръгват още веднъж, без да им даде възможност да обсъждат решението. Пътуването с въздушната кола беше изтощително изпитание за всички, така че Ребка не ги пита дали могат да издържат един-два километра през трудния терен. Щеше да разбере, когато изпопадат.

Когато се приземиха, повърхността беше в покой, но при тръгването на Пери и Грейвс през района премина нов спазъм на сеизмична енергия. Земята надолу по склона на долината се надипли в надлъжни, леко вълнисти гънки.

— Продължавайте да вървите — чу се гласът на Ребка над шума и тътена на цепещи се скали. — Не можем да си позволим да стоим и да чакаме.

Пери беше спрял и сложил ръка на рамото на Грейвс да го спре. Той се обърна и поклати глава към Ребка.

— Не можем да продължим. Сливане на трусове. Вижте!

Земни вълни с различна дължина и амплитуда се сливаха на петдесет крачки пред групата. Там, където се срещнаха, в прашния въздух изригна скална маса. Зейна ров с неизвестна дълбочина, после се сви, запълни се и няколко секунди по-късно изчезна. Пери гледа, докато се увери, че движението на земята е престанало и тогава тръгна напред.

Ребка се почувства успокоен. Каквито и да бяха проблемите на Пери, той не беше изгубил инстинкта си за самосъхранение. Ако можеше да го запази още един километър, главната му задача щеше да бъде изпълнена.

Продължиха да се катерят. Земята се тресеше под краката им. От стотици пукнатини на скалата излизаше горещ дъх, а небето над тях се бе превърнало в меняща се жива картина от фин прах и ярка светлина. Небето и земята ръмжаха и ревяха около тях. Започна да се лее топъл, наситен със сяра дъжд, който се изпаряваше при допиране с горещата, разкъсвана от силата на приливната вълна земя.

Ребка огледа групата от позицията си назад. Близначките Кармел вървяха една до друга веднага след Грейвс и Пери. Следваше ги Дариа Ланг, между двете извънземни, подкрепяща с една ръка Д’жмерлиа през скосения гръден кош. Всички се справяха добре. Грейвс, Джени Кармел и Дариа Ланг накуцваха и се олюляваха от умора, но вървяха.

Очевидно се нуждаеха от почивка. Той мрачно се усмихна. Е, така или иначе след няколко часа щяха да си починат.

Големият проблем беше повишаването на температурата. Още десет градуса и той знаеше, че ще трябва да намалят темпото или да изпопадат от топлинно изтощение. Дъждът, който уж трябваше да им помогне, стана дотолкова горещ, че попареше незащитената кожа. С напредването на групата в котловината Пентаклайн усложняването на ситуацията изглеждаше неизбежно.

Но те трябваше да продължат. Ако намалят темпото, спрат за почивка или се върнат да потърсят убежище, летният прилив щеше да ги убие.

Той ги подкани да вървят и се вгледа в пътеката, водеща към плоската базалтова скала. Оставащите не повече от петстотин метра изглеждаха леки. След още сто крачки камъните и напуканата земя, които затрудняваха ходенето, щяха да свършат. Започваше кафява равна повърхност толкова гладка, колкото Ребка не беше виждал на Пентаклайн. Приличаше на сухо езерно дъно, останка от дълъг, тесен воден басейн, изпарил се през последните няколко дни. Можеха да се движат по него леко и бързо. Отвъд тясната равнина следваше малък склон до основата на скалата, на чийто връх трябваше да намерят кораба.

Първите двама бяха на двадесет крачки от равното място. Извисяващата се скала с плоско било изглеждаше толкова близо, сякаш можеха да я докоснат, когато Макс Пери спря неуверено. Докато Ребка продължаваше да гледа и да ругае, Пери се подпря на една голяма, назъбена скала и огледа замислено пътя.

— Хайде, човече.

Пери поклати глава, вдигна ръка да спре другите, наведе се и проучи почвата. В същия момент Елена Кармел извика и посочи върха на плоската скала.

Небето беше станало черно, но непрекъснатите светкавици осигуряваха достатъчно светлина. Ребка не можеше да открие нищо там, където Пери се вглеждаше, освен леко трептене на маранята, в която езерното дъно изглеждаше неясно. Но зад замъглената площ, на върха на скалата, където сочеше Елена Кармел, където се кълбяха облаци прах Ребка различи очертанията на малък космически кораб. Той стоеше в края на скалата и имаше вид на изоставен. Пътеката за изкачване не изглеждаше стръмна. След около пет минути трябваше да са горе.

Елена Кармел се обърна и извика на сестра си, но от гръмотевиците гласът й не се чу. Ребка прочете думите по устните й. „Съмър Дриймбоут“ Изражението й триумфира. Тя изтича напред покрай Грейвс и Пери.

Вече беше върху равнината от изсъхнала кал и се насочваше към основата на плоската скала, когато Пери вдигна глава и я видя.

Той замръзна за секунда, след което изкрещя предупреждение, което се извиси над тътена.

Елена се обърна по посока на звука. В същия момент кората на спечената глина, дебела по-малко от сантиметър, се продъни под тежестта на тялото й. Във въздуха около нея от тинята бликнаха струи пара. Тя изпищя, вдигна ръце и се опита да запази равновесие. Под крехката повърхност бълбукащата тиня предлагаше толкова опора, колкото и горещ сироп. Преди някой да може да се помръдне Елена потъна до кръста. Врящата кал обгърна краката и бедрата й и тя изпищя от болка.

— Легни напред! — извика Пери, хвърли се на земята да разпредели теглото си и започна да се придвижва към нея.

Но Елена Кармел изпитваше твърде голяма болка, за да му обърне внимание. Той се придвижваше много бавно, а тя потъваше бързо. Пери беше на три крачки от нея, когато бълбукащата тиня достигна до гърлото й. Тя нададе последен, ужасен писък.

Пери се придвижи напред и я хвана за косата и за протегнатата ръка, но не можа да я задържи.

Тя потъна съвсем. Изпаднала в шок от изгарянето, не издаде никакъв звук, когато врящата кал влезе в устата, в носа и в очите й. В следващия миг изчезна. Течната повърхност образува малък водовъртеж, но след по-малко от секунда стана отново спокойна.

Пери пропълзя още малко напред и пъхна ръце до лакти в горещата черна маса. Заопипва, но не намери нищо.

Другите от групата стояха като вкаменели. Изведнъж Джени Кармел нададе ужасен писък и се хвърли напред. Джулиъс Грейвс се втурна след нея и я задържа на самия край на кипящото тресавище.

— Не, Джени, не! Не можеш да й помогнеш, тя е мъртва — той я хвана през кръста и се опита да я издърпа от опасното място. Джени отчаяно се съпротивляваше. Той я задържа, докато Ребка и Дариа Ланг дотичаха да му помогнат.

Джени продължаваше да се дърпа към мястото, където беше изчезнала Елена. Завъртя се и повлече Дариа след себе си. Тя стъпи върху напуканата кора и левият й крак я проби и потъна до над глезена. Дариа изпищя от болка и увисна на ръката на Ребка, изгубила ума и дума. Той остави Джени на Грейвс, докато изтегли Дариа на безопасно място.

Джени се опита още веднъж да се хвърли към тинята. Повърхността, където Елена беше засмукана, кипеше и бълбукаше като котва. Пери, с изкривено от болка лице, беше изпълзял от коварната кал на сигурното място на напуканите скали, не можеше да си служи с ръцете, но се изправи и използва тежестта на тялото си да отблъсне Джени назад.

Двамата се препънаха и паднаха на твърдо. Джени притихна. Когато премина първия шок, тя закри лицето си с ръце и заплака.

Ребка все още държеше Дариа Ланг и оглеждаше групата. Всички бяха в шок от смъртта на Елена, но той все пак трябваше да се погрижи за изхода на операцията. За тридесет секунди положението им се беше превърнало в отчайващо. Въздухът почти не можеше да се диша, топлината беше нетърпима, повърхността на Куейк ставаше все по-активна. Но те не можеха да си позволят да намалят темпото.

Какво да предприемат?

Той направи печална равносметка на положението. Тътенът на земята и небето стихна за малко, но вместо осем здрави човеци и извънземни, всичките допреди малко напълно подвижни, бяха останали четирима здрави — той самият, Грейвс, Д’жмерлиа и Калик. Можеше само да се предполага колко полезни могат да бъдат двете извънземни в кризисна ситуация, но досега се бяха държали по-добре и от хората.

Ами другите?

Пери беше силно шокиран — повече, отколкото беше пострадал физически и стоеше като истукан. Слаба Богу, че беше упорит. Той можеше да ходи и щеше да ходи. От друга страна не можеше вече да помага на друг, а без да може да използва ръцете си, щеше да му бъде трудно да се изкатери по скалата. Изгорени до лактите, ръцете му висяха безпомощно. След първия шок болката от тях щеше да бъде още по-ужасна. С малко късмет всички можеха да стигнат до „Съмър Дриймбоут“.

Дариа Ланг сигурно щеше да има нужда от помощ. Нейният крак беше изгорен като ръцете на Пери, но тя по-трудно понасяше физическото страдание. Вече плачеше от болка и страх. Сълзите се стичаха по покритите й с прах страни.

Джени Кармел не се нуждаеше от помощ, но емоционално беше изчерпана. Тя изглежда не осъзнаваше сложността на положението и едва ли щеше да помогне някого.

Ребка разпредели задачите.

— Съветник Грейвс, вие ще помагате на Джени Кармел. Аз ще помагам на комендант Пери, а Д’жмерлиа и Калик — на професор Ланг. Подкрепете я, особено когато започнем да се изкачваме.

Сега ще видим колко издръжлив е Пери, помисли си той.

— Коменданте, не можем да вървим по този път. Ще ни предложите ли друг път до кораба?

Пери се оживи. Потрепери, погледна към изгорените си ръце и внимателно повдигна дясната. Той посочи скалата, местейки ръката си, сякаш крайникът вече не му принадлежеше.

— Последният път, когато бяхме тук, се спуснахме по един поток. Коритото беше каменно и нямаше никаква кал. Ако можем да го намерим, може би ще успеем да се придвижим по него нагоре.

— Добре, водете.

Когато заобиколиха смъртоносния капан с вряща кал, Ребка погледна към върха на скалата. Тя беше само четирийсет метра над тях, но му се стори невъзможно да изминат това разстояние. Теренът не беше особено стръмен. Един трениран мъж или жена можеше лесно да го изкачи, но на Пери му трябваше известно време, докато направи само първите няколко крачки. А това темпо не беше задоволително.

Ребка отиде в началото на групата и окуражи Пери.

— Продължавайте да вървите. Не се страхувайте, че може да паднете, аз ще бъда до вас. Ако имате нужда от помощ, кажете ми.

Той погледна назад, преди Пери да продължи. Джулиъс Грейвс беше до Джени Кармел. Добре се справяха. Д’жмерлиа и Калик бяха се отказали от идеята да помагат на Дариа Ланг да ходи. Вместо това бяха я положили на покрития с козина гръб на Калик и хименоптът се бореше с наклона, а Д’жмерлиа го буташе отзад и го окуражаваше с викове и подсвирквания.

Повърхността зад плоската скала неочаквано се разтърси с грозна сила. Ребка видя как въздушната кола, с която бяха пристигнали, се наклони на една страна и изчезна. Плащеница от черен пушек я погълна, после тръгна пълзешком към тях.

Едно по едно — каза си той. — Не гледай назад, нито нагоре.

Ребка концентрира цялото си внимание да помага на Макс Пери. Ако паднеше, той щеше да повлече всички със себе си.

Продължиха да се катерят, като се препъваха и лазеха по чакълестото корито. Критичният момент настана, когато Пери се подхлъзна и падна с лице върху скалата. Сакатите му ръце се удариха в грубата повърхност, обгорените длани се цепнаха и той изстена. Ребка го хвана, преди да се свлече надолу. След няколко секунди те се закатериха отново по неравното дъно на потока.

Когато Пери направи още няколко стъпки, Ребка се обърна да види какво става отзад. Грейвс само дето не беше припаднал. Джени Кармел го подкрепяше. Останалите трима бяха изминали едва половината път и напредваха бавно. Ребка чуваше цъкането и свиренето на Калик. Напрежението беше голямо.

Те трябваше да се справят сами. Ребка насочи вниманието си към звездния кораб. Беше ли в изправност, имаше ли достатъчно енергия за един последен полет, докато излезе в орбита? Пери беше стигнал до „Съмър Дриймбоут“, но стоеше пред затворената врата. Нямаше как да се отвори. Той погледна отчаяно Ребка.

— Кажете на другите да побързат… Особено на Калик — Ребка дръпна люка. Неочаквано разбра колко малък е корабът. Пери му беше казал, че прилича повече на играчка, отколкото на космически кораб, но въпреки това фактът го шокира. Вътрешното пространство не беше много по-голямо от това на въздушната кола.

Той отиде до пулта за управление и го разучи. Поне нямаше да има никаква трудност с него и нямаше да прибягва до помощта на Калик или на Джени Кармел. Пултът беше от най-прост вид.

Ребка се обърна към контролните уреди. Нивото на енергията беше отчайващо ниско. Дали ще може да го изведе и до половината път до орбита?

Погледна хронометъра. Оставаше по-малко от час до летния прилив. Това даде отговор на въпроса му. Лошо, ако се опитат, лошо и ако не се опитат. Когато другите се добраха до кораба, той се приготви за излитане.

Последни се качиха Дариа Ланг и Джени Кармел.

— Затворете люка — каза Ребка и се обърна към пулта. Той не погледна дали са го затворили, нито имаше време да извърши многобройните проверки, предшестващи всяко излитане в Космоса. През предното стъкло Ребка виждаше огнен килим да се движи по повърхността към тях. Само след няколко секунди и щеше да погълне кораба.

— Дръжте се здраво. Излитаме! Ускорение трета степен. Ако имаме късмет — помисли си той. — Ако ли не…

Ханс Ребка включи на пълна мощност. Космическият кораб се разтресе.

Нищо не се случи известно време, което им се стори цяла вечност. После, когато огнената буря съвсем наближи, „Съмър Дриймбоут“ изпука по шевовете, потрепери и се вдигна към бурното, антрацитночерно небе на Куейк.

Глава 22

Летен прилив

Десет секунди след като кракът й бе попаднал в кипящата черна кал, нервната система на Дариа Ланг сякаш бе станала безчувствена. Тя не усещаше болка, не изпитваше съжаление, нито тъга.

Знаеше, че Макс Пери се беше изгорил по-лошо от нея и все пак водеше групата по скалистия склон, но такова свръхусилие беше извън нейните възможности. Ако беше останала в съзнание, то бе само защото не знаеше начин да изпадне в безсъзнание. Вървя нагоре до кораба с останалите само защото Калик и Д’жмерлиа не й оставиха друга възможност. Калик я носи на гръб, като внимаваше стъпалото и глезенът й да не докосват земята.

Когато доближиха люка на кораба, Калик внимателно я свали на земята. Адска болка прониза стъпалото и глезена й.

— С извинения и безкрайно съжаление — каза тихо Д’жмерлиа. Тъмните му челюсти бяха досами ухото й. — Но входът е широк колкото да мине. Ще трябва да влезете самичка.

Щяха да я накарат да ходи точно когато болката беше започнала да става непоносима. Трябваше да се опре на изгорения си крак. Тя каза на извънземните, че няма да го понесе. Ала нямаше време. Опита се да балансира на един крак пред люка.

— Побързайте — подкани я Макс Пери отвътре.

Тя го погледна с омраза. После видя ръцете му, покрити с мехури, оголени до кокал на места от съприкосновението с острите скали и камъни по време на изкачването. Той сигурно се чувстваше много по-зле от нея. Дариа стисна зъби, повдигна левия си крак от земята, хвана се за рамката на люка и внимателно скочи в кораба. Вътре останалите едва се бяха побрали. Успя по някакъв начин да се промъкне до страничния прозорец и застана на един крак.

Какво щеше да прави? Не можеше да стои там безкрайно дълго, а и не би понесла нещо да се докосва до крака й.

Съобщението на Ребка, че се издигат стремително нагоре с ускорение трета степен, отговори на въпроса й. Думите му я изненадаха. Тя едва можеше да стои в гравитационно поле дори по-малко от първа степен. Трябваше да легне и тогава ускорението нямаше да притисне изгорения й крак към твърдия под.

Преди Дариа да успее да каже нещо, набитото тяло на Калик се изви към нея. Хименоптът постави мекия си корем до пострадалия й крак и издаде няколко тихи изсвирвания.

— Не! Не го докосвай! — извика ужасена тя.

Когато тя се опита да отмести крака си настрани, от тялото на Калик се появи блестящо жълто жило. То се заби няколко сантиметра в прасеца й. Дариа изпищя, падна назад и си удари главата в сандъка за продоволствия зад пилотската седалка.

Излитането стана факт, преди тя да дойде отново в съзнание.

Дариа отвори очи и се видя легнала на пода. Кракът й бе притиснат към метала. Нейният пострадал крак! Трябваше да пищи. Тя отвори уста и неочаквано разбра, че единствените части от тялото, които не я боляха, бяха стъпалото и прасецът. Отровата от жилото на Калик ги бе обезболила.

Легна по гръб и обърна глава. Плетеница от тела покриваше пода. Видя Калик точно пред нея, сложила главата на Джени Кармел върху четинестия си корем. Джулиъс Грейвс лежеше зад нея, но единственото, което можа да види, беше върха на голото му теме, досами блестящия черен череп на Д’жмерлиа. Ребка пилотираше кораба. Макс Пери беше на седалката до него, скрит от сандъка с провизии и облегалката на седалката.

С голямо усилие Дариа обърна глава на другата страна. Страничният илюминатор на кораба беше само на няколко стъпки от нея. Невероятно! Сигурно летяха вече няколко минути, а корабът все още не бе излязъл от облачния слой на Куейк. Тя видя ясно осветена от светкавица повърхност.

Беше пресечена надлъж и нашир от пукнатини, от които като океански вълни напираше оранжево-червена лава. Цялата планета гореше — сцена на предисторически катаклизъм. После корабът попадна в черни облаци от прах, толкова гъсти, че краят на перките, само на няколко педи зад илюминатора, станаха невидими за нея.

Турбуленцията и приливните сили се утроиха. Дариа се отърколи безпомощно към Калик, двете се плъзнаха по пода и се удариха в Джулиъс Грейвс. В следващия миг тримата се търколиха обратно и блъснаха Дариа в стената. Тя беше все още в това положение, прикована неподвижно от теглото на всички, с изключение на Ребка и Пери, когато „Съмър Дриймбоут“ неочаквано изскочи от облаците на Куейк. Илюминаторът на кораба пропусна едно слънчево изригване от ослепителна златиста радиация преди фото екраните да се задействат.

Дариа извади късмет. Беше обърнала лице настрани и главата й бе под корема на Калик, когато светлинният взрив удари кораба. Всички в задната част на кораба за няколко секунди останаха заслепени.

Ребка и Пери бяха защитени на предните места, но те гледаха напред и се опитваха да изведат кораба в орбита при обстоятелства, за които не бе предназначен. Така само тя успя да погледне навън зад издигащия се кораб и видя онова, което се случи.

„Дриймбоут“ летеше над полукълбото на Куейк, обърнато към Опал. Дисковете на Мандъл и Амарант се виждаха ниско на небето, вляво от нея. Намалени от фотоекранировката до светещи кръгчета с тъмни краища двойката звезди показваха светлите си дискове — сипаничави, нашарени със слънчеви петна. Приливните сили ги дърпаха една към друга както дърпаха Куейк и Опал. Точно над тях Гаргантюа светеше бледа и призрачна, гигант, чиято отразена светлина съвсем се губеше от фотоекранировката.

От точка много близка до Гаргантюа — Дариа не беше сигурна точно къде се падаше, на планетата или извън нея — надолу към Куейк изведнъж се спусна син лъч, блестящ от пулсираща енергия.

Дариа го проследи с поглед. Може би не беше обикновена светлина. Щеше да е невидима в безвъздушното пространство, а тя го виждаше по цялата му дължина. Там, където пулсиращият лъч от Гаргантюа прониза облаците, пълният с прах защитен слой моментално се изпари. Неочаквано кръгова област от повърхността на Куейк с диаметър стотици километри беше изложена едновременно на облъчването от Мандъл и на Амарант. Кипящата от разтопена лава повърхност започна да се деформира. Зейна кратер. Образува се тъмен тунел, който ставаше все по-дълбок и по-широк. Дариа видя как нажежени скали от вътрешността на планетата изскачат нагоре.

Движещият се кораб отнасяше Дариа далеч от тунела, а зрителният й ъгъл беше много малък, за да види дъното на кратера. Тя се наведе по-близо до илюминатора, без да обръща внимание на болката в натъртеното си тяло и ожулено лице. Когато корабът набра още повече височина, Куейк увисна под него като голямо, обвито в облак манисто, нанизано на шиш от ярка синя светлина. Там, където падаше лъчът, тъмната дупка в манистото беше осветена от червения пояс на разтопената лава.

Следващите събития протекоха в такава бърза последователност, че на Дариа й беше трудно да ги проследи.

Когато при въртенето на Куейк, най-напред Мандъл, а след това и Амарант, слязоха под хоризонта, втори син лъч се появи от пространството отдолу и се сля с този от Гаргантюа. Той не дойде от обект, който Дариа можеше да види в небето, макар че очите й можаха да го проследят нагоре и надолу, докато не се превърна в почти невидима линия.

Новият светлинен шиш прониза тунела върху повърхността на Куейк и кратерът се разшири — не постепенно, а с едно невероятно рязко изтласкване. Тесни ответни червени и сини лъчи излетяха към Космоса, следващи същия център както падналите. В този момент от дълбините на тунела нагоре се понесоха две сребристи сфери.

Изглеждаха еднакви — всяка с диаметър около един километър. Издигнаха се бавно от Куейк и останаха да висят една над друга, без да помръдват, като два прозрачни балона, пълни с живак.

Сините лъчи промениха цвета си. Този от Гаргантюа стана светлошафранен, другият — пурпурен. Импулсите по дължината им промениха честотата си. Когато това стана по-високо, разположената сфера започна да ускорява движението си по линията на червения лъч. Отначало бавно, после неочаквано бързо тя остана видима само за части от секундата и след това изчезна. Дариа не можеше да каже дали беше изтласкана напред от огромното ускорение или беше изчезнала по друга причина. Заедно със сферата изчезна и пурпурният лъч.

Втората сфера още висеше неподвижно близо до Куейк. След няколко секунди тя започна бавно да се премества по шафрановия светлинен шиш. Но нейното движение беше лениво, почти тромаво. Дариа с лекота го следеше. Сребристото кълбо се издигаше по шафрановия лъч като метален паяк, изкачващ се по собствената си паяжина. Тя проследи движението му нагоре.

И тогава не повярва на очите си. Около яркото кълбо звездното поле се усука и деформира. Самото кълбо се превърна в празно черно пространство и разпръснати точки от звездна светлина се събраха около него в пръстеновидна дъга. Изчезналата сфера образува черен като мастило център на този блестящия звезден пръстен. Той започна да се издига по жълтия светлинен лъч.

Докато Дариа гледаше към дупката в пространството, „Дриймбоут“ извърши зашеметяващо завъртане на половин оборот и се включи на максимална мощност. Тя чу Ханс Ребка на пилотската седалка да извиква. На звездното поле се появи ярка виолетова реактивна струя. Космически кораб, движещ се с фантастична скорост се насочи към „Дриймбоут“.

Дариа обърна глава и видя очертанията на кораб на общността Зардалу да пикира близко до тях. Шлюзовете на скритите оръдия в предната част на кораба се отвориха.

„Дриймбоут“ беше целта… От това разстояние нямаше начин другият кораб да я пропусне.

Тя видя ужасена как всичките оръдия блеснаха. Очакваше корабът им да се разпадне. Но невероятно, лъчите промениха посоката си. Те пропуснаха „Дриймбоут“, извиха се в пространството и срещнаха черната сфера, която висеше на златистата светлинна нишка.

Лъчите от оръдията на кораба, станали видими като светещи нишки, свързваха зардалския кораб с тъмния издигащ се глобус. Нишките постепенно се скъсяваха. Корабът се движеше към деформираната тъмна област, сякаш сферата намотаваше излезлите от оръдията нишки.

Но зардалският кораб не се предаваше. Неговият двигател засвети ярковиолетово с максимален интензитет, като се мъчеше да се освободи от тъмната сингулярност на сферата. Дариа усети борбата на огромните, изправени една срещу друга сили.

Звездният кораб губеше. Хванат в кривата на полето, той се движеше по извиващите се силови линии, привличан неудържимо към издигащата се сфера. Самата сфера се движеше все по-бързо и по-бързо нагоре. На Дариа й се стори, че зардалският кораб бе засмукан в тази черна пустота само миг преди самата сфера да запали жълтата нишка и да изчезне.

После „Съмър Дриймбоут“ продължи да се движи около кривата на Куейк. Гаргантюа потъна под хоризонта и с нея изчезна всякаква следа от пулсиращия жълт лъч.

— Не зная дали някой се интересува вече — беше лаконичният глас на Ребка, който стресна Дариа с напомнянето къде се намират. — Току-що проверих хронометъра. Максимумът на летния прилив е преминал преди няколко секунди. Ние вече сме били в орбита.

Дариа се обърна да погледне надолу към Куейк. Нищо не се виждаше, освен мрак, облаци, а зад тях, на хоризонта, синьо-сивата сфера на Опал.

Летният прилив беше преминал. Излезе съвсем различен от онова, което си бе представяла. Дариа погледна към другите, легнали на пода, все още триещи очи, и изпита ужасно чувство на разочарование. Да види всичко, но да не разбере нищо! Цялото посещение на Куейк по време на летния прилив си оставаше неразгадана тайна, загуба на време и на човешки животи.

— Добрата новина е, че успяхме да излезем в орбита — Ребка отново говореше и Дариа почувства изтощение в гласа му. — Лошата новина е, че лупингът, който трябваше да направим преди няколко минути, ни отне малкото останала енергия. За това вероятно трябва да благодарим на Луис Ненда и Атвар Х’сиал. Нямам никаква представа и всъщност не ме интересува какво става там, или какво се е случило на онзи, другия кораб. Надявам се Ненда и Х’сиал да са си получили заслуженото, но точно сега това е последната ни грижа. Разтревожен съм за нас. Без енергия не можем да се приземим на Опал или Куейк, или на която и да било друга планета. Комендантът Пери изчислява траектория, която ще ни изведе до Междинната станция. Ако имаме късмет, от там може би ще успеем да отидем на Умбиликал.

„Изчислява траектория — учуди се Дариа. — Нима може? Пери няма ръце, само обгорени чукани.“

Но той щеше да я изчисли с ръце или без ръце. И ако краката му бяха обгорени като моя, щеше да ходи на него. Щеше дори да тича, ако трябва. Ханс Ребка говори за късмет, но те не бяха имали голям късмет. По̀ скоро сами си бяха помогнали.

Никога вече няма да се присмивам на Фемъс Съркъл. Техните хора са мръсни и отвратителни, бедни и примитивни, но Ребка, Пери и останалите като тях имат нещо, което прави всички други в Съюза да изглеждат като бледи пособия на хора. Те имат воля за живот, независимо от обстоятелствата.

И тогава, защото непрекъснато ставаше по-отпусната и мудна от упойващата, леко опияняваща течност, която Калик беше инжектирал в нея, и защото Дариа Ланг никога не можеше да престане да мисли, дори когато искаше, един вътрешен глас й прошепна: Умбиликал! Отиваме на Умбиликал.

Последният от артефактите на Строителите. Тя бе сигурна, че всички го знаят. Една незначителна конструкция за мащабите на Строителите. Но този най-малък от всички артефакти беше на същото това място, в същото това време на максимума на летния прилив, към който сочеха всички останали артефакти.

Защо? Защо не сочеха към някой от поразяващите артефакти… на Парадокс или на Сентинел, на Елефант, на Кокун или на Ленс?

Това не е случайно — помисли си Дариа. — Това е загадка, над която заслужава да се помисли. Да забравим кашата, в която се намираме и за малко да помислим върху нея. Аз не мога да помогна на Ребка и на Пери, а във всеки случай не се и налага. Те ще се погрижат за мен. Затова нека да помисля.

„Какво представляват двете сфери, които излязоха от дълбините на Куейк. Колко дълго са стояли там? Защо са били там? Къде отидоха? Защо избраха точно този момент да се появят и какво направи черната сфера, та да вземе зардалския кораб със себе си?“

Въпросите останаха без отговор. Наркотичното вещество на Калик би се разнесло в кръвта й и Дариа изпадаше в безсъзнание. Много малко време й беше останало за мислене. Концентрацията й изчезна, енергията й се стопи, мисълта й скачаше безразборно от един въпрос на друг. Мигове я деляха от наркозния сън.

Но в последния миг, секунда преди умът й да пропадне в бездната, Дариа бе споходена от проникновение. Тя проумя значението на Куейк и летния прилив! Проумя неговата функция и може би тяхната роля в него. Помъчи се да продължи мисълта си и се опита да я задържи, като търсеше начин да я запомни.

Ала беше много късно. Все още не престанала да се бори, Дариа потъна в безпаметен сън.

Глава 23

Ребка се събуди от дълбокия сън като нервно животно, скачащо на крака с изострени сетива. В първия момент бе обхванат от паника.

Той беше допуснал фаталната грешка концентрацията му да намалее. Кой пилотираше кораба?

Единствената друга личност, наполовина компетентна колкото него, беше Макс Пери, ала той беше много пострадал, за да поеме пулта за управление. Можеха да се разбият на Опал, да паднат на повърхността на Куейк или да се изгубят завинаги в дълбокия Космос.

Но преди да отвори очи, той знаеше, че всичко е наред.

Никой не пилотираше кораба. Не беше необходимо. Той не беше на „Съмър Дриймбоут“… не би могъл да бъде. Защото не беше в състояние на безтегловност. И силите, които действаха върху него не бяха бурни, турбулентни от навлизането в атмосфера. Той чувстваше равномерно теглене надолу, ускорение не по-голямо от първа степен, което показваше, че капсулата се движи по Умбиликал.

Ребка отвори очи и си спомни последните часове от техния полет. Те криволичеха към Междинната станция като пияни моряци — най-жалката група от хора и извънземни, която системата Добел някога бе виждала. Спомни си как хапеше устни и върховете на пръстите си до кръв, за да остане буден и да държи очите си отворени. Пет дълги часа беше изпълнявал криво-ляво едва разбираемите навигационни инструкции на Пери, докато се бореха по пътя към Умбиликал. С помощта на миниатюрните реактивни двигатели за контролиране на височината — единствената останала на борда на „Дриймбоут“ тяга, — почти в безсъзнание, той ги беше закарал до най-големия пристан на станцията.

Ребка си спомни скачването — позор за всеки пилот. Беше продължило пет пъти по-дълго, отколкото трябва. И когато беше получено последното потвърждение за акостиране, той се бе отпуснал на пилотската седалка и бе затворил очи за миг почивка. И после?

После споменът се губеше.

Той се огледа.

Трябва да е заспал в момента на кацане. Някой го беше пренесъл на Междинната станция и го бе настанил на сервизната палуба на капсула на Умбиликал. Бяха му завързали обезопасителните колани и го бяха оставили там.

Не беше самичък. Макс Пери, чиито изгорени ръце бяха намазани със защитен жълт гел, лежеше на няколко крачки, завързан с тънко въже. Беше в безсъзнание. Дариа Ланг висеше във въздуха зад него. Буйната й кафява коса беше вързана отзад. Крачолът на левия й крак беше навит до коляното, заради изгореното стъпало и глезен. Дишаше леко. През няколко секунди промърморваше под нос нещо, сякаш ще се събуди. С успокоено лице, освободено от всякаква мисъл, тя изглеждаше поне с двайсет години по-млада. До Дариа плуваше Джени Кармел. От вида й личеше, че и тя е силно упоена, макар да нямаше видими наранявания.

Ребка погледна ръчния си часовник — бяха изминали двайсет и три часа от летния прилив. Всички фойерверки на системата Куейк-Опал трябваше да са отминали, но от седемнайсет часа той беше напълно извън нещата.

Ребка потри очи и забеляза, че лицето му вече не е покрито с пепел и мръсотия. Някой не само го беше пренесъл в капсулата, но го беше измил й му бе сменил дрехите, преди да го остави да спи. Кой беше сторил това? И кой бе оказал медицинска помощ на Пери и Ланг?

Това го върна към първия му въпрос — при четирима от тях в безсъзнание, кой се грижеше за тях?

С мъка свали краката си на пода и тогава откри, че не може да откопчае предпазните колани. Дори подир седемнайсет часа почивка той беше толкова уморен, че пръстите отказваха да му се подчинят. Ако Дариа Ланг приличаше на тийнейджърка, той се чувстваше като стогодишен старец.

Накрая успя да се откопчае. Беше свободен да напусне импровизираната лечебница. Реши да събуди Пери и Ланг — тя все така мърмореше нещо. Отказа се. Беше почти сигурно, че са упоени, преди раните им да са били обработени или превързани.

Ребка бавно се изкачи по стълбата, която водеше до наблюдателната контролна палуба на капсулата. През прозрачния прозорец в горната каюта се виждаше Междинната станция. Далеч над нея в потвърждение, че капсулата се спуска към Опал, Ребка видя Куейк, обвит в тъмни облаци.

По стените на палубата за наблюдение, високи десет метра, бяха монтирани дисплеи. Джулиъс Грейвс, седнал на контролния пулт, заобиколен от Д’жмерлиа и Калик, изглеждаше замислен и мълчалив. Картините, които наблюдаваше, показваха планетна повърхност — но това беше Опал, не Куейк.

Ребка го гледа известно време, преди да издаде присъствието си. Насочили изцяло вниманието си към Куейк, те лесно бяха забравили, че Опал също бе преживял най-големия летен прилив в човешката история. Радарни кадри, правени от летателен апарат в орбита през облачните слоеве на планетата показваха големи части от морското дъно, опустошени от гигантски приливни вълни. Калното океанско дъно беше осеяно с огромни зелени хребети — мъртви даузъри с размерите на планини лежаха смазани под собственото си тегло.

Други видеозаписи показваха разпадане на слингове на Опал под действието на огромни вълни, рушали и нагъвали океанското дъно.

Равен глас на диктор от Опал изброяваше жертвите: половината от населението на планетата — мъртво, и то от последните двайсет и четири часа; други петдесет процента от оцелелите — все още в неизвестност. Но дори още преди оценката от щетите да беше пълна, възстановяването бе започнало. Всички живи на Опал бяха на непрекъсваема работна смяна.

От излъчваната емисия Ребка разбра, че хората на Опал са повече от заети. Ако неговата група се приземи там, те не можеха да очакват помощ.

Той пристъпи напред и потупа леко Грейвс по рамото. Съветникът трепна, извъртя се на стола си и се усмихна.

— Аха! Завръщане от света на фантазиите! Както виждате, капитане… — той размаха слабата си ръка нагоре, а след това към екрана на дисплея. — … нашето решение да наблюдаваме летния прилив на Куейк, а не на Опал, в края на краищата се оказа разумно.

— Ако бяхме останали на повърхността на Куейк по време на летния прилив, съветнико, вече да сме станали на пепел. Ние просто сме щастливци.

— О, по-големи щастливци сме, отколкото си мислите. И то много преди летния прилив — Грейвс посочи към Калик, която работеше на дисплеите с един преден крайник, а с другия въвеждаше числа в джобен компютър. — Според нашата хименоптска приятелка Опал е пострадал по-силно от Куейк. Калик извършва изчисления на енергията във всеки момент от напускането на повърхността. Тя е съгласна с коменданта Пери… Повърхността трябва да е била далеч по-активна, отколкото по време на най-голямото сближаване между небесните тела. Докато бяхме там цялата енергия все още не е била освободена. Действал е някакъв прецизен механизъм за съхранение и освобождаване на енергията на приливната вълна. Без него планетата би била необитаема за хора много преди нашето напускане. Но с него по-голяма част от енергията е била пренасочена за друга цел.

— Съветнико, на Куейк беше доста страшничко. Елена Кармел е мъртва. Атвар Х’сиал и Луис Ненда може би също са мъртви.

— Мъртви са.

— Радвам се да го чуя. Не зная дали разбрахте, но те бяха на орбита около Куейк по време на летния прилив и се опитаха да ни свалят. Заслужават това, което ги е сполетяло. Но защо сте толкова сигурен, че са мъртви?

— Дариа Ланг е видяла кораба на Ненда да се носи към Гаргантюа с твърде голямо ускорение, за да остане жив човек или сикропеанец. Сигурно са се смазали вътре в него.

— Корабът на Ненда имаше мощен звезден двигател. Никое локално поле не би могло да го хване.

— Ако искате да спорите по този въпрос, капитане, ще трябва да се обърнете към Дариа Ланг. Тя е видяла какво е станало, аз не съм.

— Тя спи.

— Все още?

— Когато Д’жмерлиа се зае с крака й, тя изпадна отново в безсъзнание, но аз съм изненадан, че още не се е събудила — Грейвс се извърна ядосано. — Какво искате?

Д’жмерлиа нерешително докосна ръкава му, докато Калик подскачаше и подсвирваше от възбуда.

— С голямо уважение, съветник Грейвс — Д’жмерлиа отиде при него и коленичи. — Но ние с Калик, без да искаме чухме онова, което казахте на капитан Ребка… че господарят Ненда и Атвар Х’сиал са се спасили от Куейк, после са били запратени на Гаргантюа и са били смазани от ускорението.

— По посока на Гаргантюа мой ло’фтиански приятелю. Може би не към самата Гаргантюа. Професор Ланг беше доста категорична по въпроса.

— Извинявам се, трябваше да кажа по посока на Гаргантюа. Почитаеми съветнико, ще бъде ли възможно Калик и моята скромна личност да бъдат освободени от задълженията си за няколко минути?

— О, разбира се. И недей да раболепничиш, знаеш, че не понасям това — Грейвс ги отпрати с махане на ръка. Когато извънземните се спуснаха към долната палуба на капсулата, той се обърна към Ребка: — Е, капитане, ако не искате да се отдадете отново на съня, предлагам да слезем долу и да проверим състоянието на коменданта Пери и професор Ланг. Имаме достатъчно време. Още няколко часа Умбиликал няма да ни предложи достъп до Опал. А нашата официална мисия на системата Добел завърши.

— Вашата може би е свършила, но моята не е.

— Ще свърши, капитане, много скоро ще свърши — усмихващият се скелет както винаги беше възмутително спокоен и самоуверен. — Вие дори не знаете каква е моята истинска мисия. Вас са ви изпратили да разберете какво не е наред с комендант Пери, да научите какво го задържа в тази глуха линия на система Добел… и да го излекувате.

Ребка седна на седалката пред пулта за управление.

— Откъде, по дяволите, научихте? — гласът му прозвуча по-скоро озадачено, отколкото ядосано.

— Ясно откъде — от самия комендант Пери. Той има приятели и източници за информация в главното управление на Фемъс Съркъл и е научил защо сте изпратен тук.

— Тогава сигурно знае, че все още не съм разбрал. Неслучайно ви казах, че моята мисия не е завършена.

— Не е вярно. Вашата официална мисия почти е завършена. Разбирате ли, капитане, аз зная какво се е случило на Макс Пери седем години по-рано. Подозирах го, преди да дойдем на Куейк и то се потвърди, когато разпитах коменданта под въздействието на седативите, които взе. Беше достатъчно да се зададат правилни въпроси. А аз зная как да го направя. Повярвайте ми и ме изслушайте.

Джулиъс Грейвс се премести до монитора, извади от джоба си запаметяващ прибор с размери на бучка захар и го сложи в машината.

— Това е само звуков запис, разбира се. Но вие ще познаете гласа, макар да изглежда много по-млад. Върнах паметта му седем години назад. Ще пусна само част от записа. Никаква цел не оправдава личните страдания да бъдат направени обществено достояние.

Ами все още беше весела и игрива въпреки топлината. Тя се смееше и тичаше пред мен, назад към колата, която щеше да ни откара на Умбиликал. Беше само на няколкостотин метра, но аз бях започнал да се уморявам.

— Хей, почакай! Аз трябва да нося апаратурата.

Тя се завъртя, дразнейки ме.

— О, хайде. Макс! Научи се да се забавляваш. За какво са тези неща? Остави ги тук… Никой няма да забележи, че ги няма.

Въпреки невъобразимия шум около нас и потта, стичаща се по тялото ми, тя ме накара да се усмихна. На Куейк беше адски горещо.

— Не мога да ги оставя, Ами… Това не е лична собственост. Аз съм отговорен за нея. Почакай ме.

Но тя продължи да се смее. Дори затанцува върху странно видоизменената повърхност, крехката, трептяща земя на летния прилив…

Преди да успея да се приближа към нея, тя изчезна. Просто изчезна, за част от секундата. Куейк я погълна. Единственото, което можах да взема със себе си, беше болката…

— Има още, но няма да го пускам — Грейвс спря записа. — Нищо, за което вие не можете да се досетите или не трябва да чуете. Ами е загинала в разтопена лава, не в кипящата кал. Макс Пери видя отново онзи трептящ, нагрят въздух в котловината Пентаклайн… но твърде късно, за да спаси Елена Кармел.

Ханс Ребка вдигна рамене.

— Дори вие да сте узнали, какво е държало Макс Пери в неговата черупка, това не е най-съществената част от моята задача. Аз трябва да го излекувам, а не зная откъде да започна.

Сегашното му чувство за безпомощност и некомпетентност бяха временни, само страничен ефект от изтощението, последвало след дните напрежение. Но това не го правеше по-малко реално.

Той погледна един от дисплеите на стената, който показваше плуващ слинг, обърнат и разбит от връхлитащите морски вълни. Всичко, което можеше да се види, беше пустиня от черна, хлъзгава кал, от която стърчаха преплетени корени. Той се зачуди дали някой би могъл евентуално да оцелее, когато се обърне слинг.

— Нима можете да извадите някой от седемгодишна депресия? Аз не зная как.

— Разбира се, че не знаете. Аз съм специалист в тази област, не вие — Грейвс рязко се обърна и се насочи към стълбата. — Хайде — каза той през рамо, — време е да видим какво става на долната палуба. Аз мисля, че онези досадни извънземни готвят бунт, но за момента ще го отминем без внимание. Сега трябва да поговорим с Макс Пери.

Грейвс отново ли полудяваше? Ребка въздъхна. Заради доброто старо време, когато пилотираше през облаците на Куейк и се чудеше дали ще издържат втора турбуленция, той последва другия мъж до втората палуба на капсулата.

Д’жмерлиа и Калик не се виждаха никъде.

— Казах ви — напомни му Грейвс. — Долу в товарния трюм са. Тези двамата кроят нещо. Помогнете ми.

С помощта на недоумяващия Ребка съветникът пренесе Макс Пери, а след това и Джени Кармел на горната палуба на капсулата. Дариа Ланг, все още мърмореща насън, на границата на съзнанието, беше оставена завързана с предпазните колани.

Грейвс постави Макс Пери и Джени Кармел на седалките под деветдесет градуса един към друг и ги завърза в това положение.

— Поставете допълнителни колани — каза той на Ребка.

— И внимавайте да не докосвате пострадалите ръце на Пери… Но помнете, не искам никой от тях да може самичък да се освободи. Ще се върна след минута.

Грейвс направи едно последно слизане до долната палуба. Когато се върна, носеше в дясната си ръка две спринцовки за подкожни инжекции.

— Дариа Ланг се събужда — каза той, — но нека най-напред се погрижим за тези двамата. Няма да отнеме много време — той инжектира Пери в рамото с едната спринцовка, а Джени Кармел с другата. — Вече можем да започнем — Грейвс започна да брои на глас.

Инжекцията за събуждане на Макс Пери беше силна. Преди Грейвс да стигне до десет, Пери въздъхна, завъртя глава от едната страна на другата и бавно отвори очи. Той огледа каютата с мрачен и безучастен поглед, докато не видя намиращата се все още в безсъзнание Джени Кармел. Тогава простена и отново затвори очи.

— Вие сте буден — каза Грейвс с укорителен тон. — Не се унасяйте отново. Имам проблем и се нуждая от вашата помощ.

Пери само поклати глава, без да отваря очи.

— След няколко часа ще сме на Опал — продължи Грейвс. — И животът ще започне да се връща в нормалното си русло. Но аз съм отговорен за рехабилитацията на Джени Кармел. Е, на Шаста и на Миранда ще има официално следствие, но не можем да позволим това да попречи на програмата за рехабилитация. Тя трябва веднага да започне. А смъртта на Елена я прави много трудна. Знам, че връщането на Джени на Шаста с всичките тези спомени за нейната сестра-близначка, преди да е започнала да се възстановява, може да бъде катастрофално. От друга страна аз самият трябва да се върна на Шаста и след това да отида на Миранда за официално даване на показания за геноцид.

Той замълча. Пери все още не беше отворил очи.

Грейвс се наведе по-близко и заговори тихо:

— Пред мен стоят два въпроса за отговор. Къде трябва да започне рехабилитацията на Джени Кармел? И кой трябва да контролира процеса на рехабилитация, ако аз не съм тук? Ето защо се нуждая от вашата помощ, коменданте. Реших, че програмата за рехабилитация на Джени трябва да започне на Опал, и предлагам вие да я провеждате.

Грейвс най-после успя да го изведе от летаргията. Пери трепна и се надигна, но ремъците го задържаха. Налетите му с кръв очи широко се разтвориха.

— За какво, по дяволите, говорите?

— Мислех, че съм достатъчно ясен — Грейвс се усмихна. — Но ще го кажа отново. Джени ще остане на Опал най-малко още четири месеца. И докато е там, вие ще отговаряте за нейното здравословно състояние.

— Вие не можете да направите това!

— Страхувам се, че грешите. Попитайте капитан Ребка, ако не ми вярвате. В случаи като този един член на Съвета има пълната власт да прибегне спешно към рехабилитация. И всеки може да бъде заставен да помага. Включително и вие.

Пери погледна към Ребка, после отново към Грейвс.

— Няма да го направя. Аз си имам свои задължения… ангажиращи всичкото ми време. А Джени се нуждае от специалист. Нямам представа какво трябва да правя при проблем като нейния.

— Можете да се научите — Грейвс кимна към другия стол, където Джени бавно се събуждаше в резултат на по-слабата инжекция. — Тя започва да слуша. Като първа стъпка можете да й кажете всичко за Опал. Не забравяйте, коменданте, че тя никога не е била там. За известно време той ще бъде неин дом, а вие знаете за него повече от всеки друг.

— Почакайте минутка! — Пери се бореше с предпазните колани. Той извика към Грейвс, който вече извеждаше Ребка от стаята. — Ние сме завързани. Не можете да ни оставите така. Погледнете я.

Джени Кармел изобщо не правеше усилия да се освободи от коланите. По бледите й бузи течаха сълзи. Тя гледаше с ужас или възхищение осакатените ръце на Пери.

— Съжалявам — отвърна Грейвс през рамо, докато двамата с Ребка слизаха към долната палуба на капсулата. — Този въпрос ще го обсъдим по-късно, сега не мога. Капитан Ребка и аз трябва да се погрижим за нещо много спешно на долната палуба. Само ще се върнем.

Ребка изчака, докато се отдалечат достатъчно, за да не се чува, преди да заговори отново на Грейвс.

— Сериозно ли говорите?

— Завинаги съм сериозен.

— Няма да стане. Джени Кармел е още дете. Сега, когато Елена е мъртва, тя не иска дори да живее. Вие знаете колко близки бяха двете, толкова близки, че предпочитаха да умрат заедно, отколкото да бъдат отделени една от друга. А Пери сам има нужда от помощ… Той не е в състояние да се грижи за нея.

Джулиъс Грейвс се спря на долния край на стълбата. Обърна се и погледна Ханс Ребка. За първи път на лицето му нямаше нито усмивка, нито гримаса.

— Капитане, винаги, когато се нуждая от човек, който да излети с претоварен, останал без енергия кораб като „Съмър Дриймбоут“ от планета, която се разпада под нас, и да ни изведе в Космоса ще се обръщам към вас. Вие сте много добър във вашата работа — вашата истинска работа. Но ще ми направите услуга, ако допуснете, че същото може да е вярно и за мен? Не е ли възможно аз също да мога да свърша добре моята работа?

— Но това не е ваша работа.

— Което само показва, капитане, колко малко знаете за задълженията на един член на Съвета. Повярвайте ми, онова, което върша, е моята работа. Или предпочитате да се обзаложим? Аз казвам, че Макс Пери и Джени Кармел имат по-голям шанс да се излекуват един друг, отколкото вие или аз можем да направим нещо полезно за тях. Както казахте, тя е дете и има нужда от помощ… а Пери е мъж, който отчаяно желае да окаже някому помощ. От години той търси изкупление за своя грях, задето е позволил на Ами да отиде с него на Куейк по време на летния прилив. Не разбирате ли, че това изгаряне на ръцете му ще помогне да подобри душевното си състояние? Сега той има възможност да постигне пълно опрощение. А вашата работа на Опал е приключена. Можете да напуснете още днес Опал. Пери чудесно ще се справи — Грейвс щракна с пръсти и подаде ръка на Ребка. — Искате ли да се обзаложим? Кажете сумата.

Не се наложи Ребка да отговаря, тъй като пред тях прозвуча един гневен глас.

— Не зная на кого да благодаря за това и нямам намерение да питам. Но някой ще ме извади ли оттук? Чака ме работа.

Беше Дариа Ланг, напълно в съзнание, бореща се да се измъкне от предпазните колани. Съвсем не звучеше като учен-теоретик пристигнал за първи път на Опал, макар че все още й липсваха практически умения. В усилията да се освободи тя беше успяла така да се оплете, че висеше надолу с главата и не можеше да си помръдне ръцете.

— Тя е изцяло на твоите грижи, капитане — каза неочаквано Грейвс. — Аз отивам да намеря Д’жмерлиа и Калик — той мина през люка отстрани на каютата и се изгуби от поглед.

Ребка отиде при Ланг и огледа оплетените колани. Той все по-малко и по-малко разбираше какво става. След спасяването от Куейк всички, освен него трябваше да могат да си починат. Вместо това, изглежда, всички имаха да вършат работа. Дариа Ланг звучеше нетърпеливо и гневно.

Той се пресегна, дръпна леко единия край на предпазния колан, после по-силно другия. Резултатът беше задоволителен. Коланите се разхлабиха и Дариа Ланг тупна леко на пода. Той й помогна да се изправи на крака и беше награден с изненадана, смутена усмивка.

— Защо аз не можах да го направя? — тя стъпи внимателно на пострадалия си крак, вдигна рамене и продължи по-смело. — Последното нещо, което помня, беше, че пристигнахме на Умбиликал и Грейвс, и Калик ме вдигнаха от медицинската носилка. Колко дълго съм спала… и кога сме поели към Опал?

— Не знам колко дълго сте спала, но са минали двайсет и три часа от летния прилив — Ребка погледна часовника си. — Почти двайсет и четири. След два часа трябва да се приземим на Опал. Ако изобщо е възможно да се кацне долу. Тук е станал истински катаклизъм. Няма защо да бързаме обаче. На борда имаме достатъчно храна и вода. В тази капсула можем да живеем седмици. Ако се наложи, дори да се върнем назад по Умбиликал до Междинната станция и да останем там неопределено дълго.

— Няма начин — Дариа поклати глава. — Не мога да си позволя да чакам. Бях в съзнание само няколко минути, но цялото това време прекарах да проклинам онзи, който ме натъпка с дрога. Ние трябва да слезем на повърхността на Опал и вие да ми намерите кораб.

— Да се върнете у дома? Толкова ли е спешно? Някой на Сентинел Гейт знае ли кога ще се върнете?

— Никой не знае — Дариа Ланг хвана Ханс Ребка за ръка и се облегна на него, докато вървяха към миниатюрния камбуз на капсулата. Тя седна и без да бърза, си наля гореща напитка. Накрая се обърна към него. — Грешите, Ханс. Не се каня да се върна на Сентинел Гейт. Каня се да отида на Гаргантюа. И ще ми трябва помощ.

— Надявам се, че не я очаквате от мен — Ребка погледна настрани, усетил пръстите й върху бицепсите си. — Вижте, аз зная, че корабът на Ненда беше отвлечен там и че те са мъртви. Но вие не искате да бъдете умъртвена. Гаргантюа е газов гигант, замръзнал свят… Ние хората не можем да живеем там, нито сикропеанците.

— Не съм казала, че онзи кораб и сферата са отишли точно на Гаргантюа. Аз не мисля така. Смятам, че мястото, на което трябва да отида, е вероятно една от луните на Гаргантюа. Но няма да узная това, докато не отида на място.

— Ще отидете и какво ще правите? Ще върнете два трупа. Кого го е грижа какво е станало с техните тела? Атвар Х’сиал ви остави да умрете, а тя и Ненда изоставиха Д’жмерлиа и Калик. Дори да са живи, а вие знаете, че не са, те не заслужават да им се помогне.

— Съгласна съм с вас. Но не за това искам да ги последвам — Дариа подаде на Ребка една чаша. — Успокойте се, Ханс. Изпийте това и ме изслушайте. Зная, че хората от Фемъс Съркъл смятат, че всички от Съюза са непрактични и некомпетентни както ние смятаме, че вие сте изостанали провинциалисти, които не обичат да се къпят…

— Ха!

— Но ние с вас сме заедно от известно време, достатъчно дълго, за да знаем, че това са глупости. Вие признавате, че аз съм най-малкото добър изследовател. Нищо не си измислям. Така че позволете ми да ви разкажа какво видях, не какво мисля. Всички останали тук могат да не виждат смисъл в това, но аз вярвам, че вие ще си направите правилни заключения. Моля ви, първо ме изслушайте, после помислете и чак след това реагирайте… Не обратното — тя се премести по-близо до Ребка и се разположи така, че на него му беше трудно да направи каквото и да било друго, освен да я слуша. — Когато излязохме от облаците на Куейк, вие бяхте твърде ангажиран с пилотирането на кораба, за да гледате назад, а всички останали в задната част бяха заслепени от Мандъл и Амарант. Така че никой не видя онова, което видях аз — Куейк се отвори, дълбоко във вътрешността си и оттам излязоха два обекта. Единият отлетя надалеч, извън равнината на галактиката. За по-малко от секунда го изгубих от погледа си. Вие видяхте другия. Той отлетя към Гаргантюа и отнесе със себе си кораба на Луис Ненда. Това беше съществено, но не то беше важното! Всички казват, че Куейк бе прекалено спокоен, въпреки летния прилив. Разбира се, аз зная, че когато бяхме там, долу, ние мислехме, че е прекалено бурен, но не е било така. Макс Пери непрекъснато повтаряше: „Къде отива всичката тази енергия?“ Е, сега знаем отговора на този въпрос. Тя се е трансформирала и акумулирала, така че когато дойде подходящото време, Куейк да може да се отвори и да изхвърли онези две тела… космически кораби, ако мислите, че са такива…

Аз видях това да става и си дадох отговор на нещо, което ме озадачава от месеци, много преди да напусна Сентинел Гейт… Защо Добел? Защо такова незначително място, искам да кажа, е избрано за такова важно събитие?

Идеята за посещение на Добел ми дойде, когато изчислих времето и мястото на отклонението на влиянията на всички артефакти. Имаше едно уникално решение — Куейк по време на летния прилив. Но когато го предложих, специалистите по Строителите ми се присмяха. Те казаха: „Вижте, Дариа, ние приемаме, че на системата Добел има един артефакт — Умбиликал, но той представлява само малка част от технологията на Строителите. Нещо, което сме разбрали, нещо, което не е нито загадъчно, нито толкова грандиозно, нито толкова сложно. Ние не смятаме, че всички дейности на Строителите са фокусирани в такава второкласна конструкция, и то в такава маловажна част на галактиката…“ Извинявайте, Ханс, но аз цитирам, а хората от Съюза така гледат на световете от Фемъс Съркъл.

Ребка вдигна рамене.

— Не се извинявайте — каза той навъсено. — Мнозина от нас имат същото мнение за световете Съркъл, макар че живеем тук. Опитайте се да изкарате една седмица на Тюфел, ако можете да издържите.

— Е, каквото и да казват за Фемъс Съркъл и за Умбиликал те не могат да оспорят данните от статистическите анализи. Фактически те самите ги установиха повторно, така че всичко сочеше към Добел и Куейк по време на летния прилив. Те трябваше да се съгласят с мен. Но истината е, че аз по-скоро бях принудена да се съглася с тях. Нямаше никакъв смисъл на място като Добел да се случи нещо толкова важно. Искам да кажа, аз бях тази, която описа в каталога Умбиликал като „един от най-простите и най-разбираем от всички артефакти на Строителите!“ Останалите само повториха казаното от мен. Така че, когато пристигнах тук, аз бях озадачена. Още по-озадачена бях, когато се опитахте да изведете от Куейк всички. Аз не можех да възприема Добел като точка на отклонение… Но после видях онзи пулсиращ лъч да тръгва от Гаргантюа надолу и наблюдавах как Куейк се отвори пред очите ми. И точно преди да припадна, разбрах, че сме изпускали нещо очевидно… Всички сведения за структурата на галактиката съдържаха един и същ коментар:

Системата Добел е едно от природните чудеса на местния спирален ръкав. Не е ли чудно как взаимодействието на гравитационните полета на Амарант, Мандъл и Гаргантюа е отпратило Добел в така добре балансирана орбита… така добре разположена орбита, че на всеки триста и петдесет хиляди години всички играчи се нареждат точно в една линия летния прилив и голямото сближаване на небесните тела. Поразително, нали?

Е, поразително е… ако вярвате в него. Но на нещата може да се погледне и по друг начин. Системата Добел не просто съдържа артефакта, Умбиликал. Самата система Добел е артефакт! Цялото това нещо — тя отново стисна ръката на Ребка, въодушевена от собственото си въображение. — Цялата й орбита и конфигурация са създадени от Строителите така, че веднъж на всеки триста и петдесет хиляди години Мандъл, и Амарант и Гаргантюа да са толкова близо до Куейк, че между тях да възникне особен вид взаимодействие. Нещо във вътрешността в Куейк улавя и използва енергията на приливните вълни… Преди да дойда на Куейк, си мислех, че тук могат да пристигнат самите Строителите — да се появяват за този специален летен прилив. Но това не се оказа вярно. Голямото сближаване между небесни тела послужи като пусков механизъм за излитане на онези сфери-кораби или каквото там са от Добел. Не зная къде е отишла първата, но както изглежда, е напуснала галактиката. Имаме обаче необходимата информация да проследим другата, онази, която отиде към Гаргантюа. И ако искаме да узнаем повече за Строителите, трябва да отидем там. И то скоро! Преди онова, което се е случило близо до Гаргантюа, да е преминало и да трябва да чакаме още триста и петдесет хиляди години за втори шанс.

Получил възможност най-после да вземе думата, Ребка попита:

— Да не искате да кажете, че Куейк се разтваря и нещо излиза от вътрешността му при всяко голямо сближаване между небесните тела?

— Точно това искам да кажа. Това е целта на голямото сближаване — то осигурява пусковия механизъм и необходимата енергия на прилива за отваряне на вътрешността на Куейк. Така че, когато Куейк се отвори…

Но сега беше ред на Ребка да говори.

— Дариа, аз не съм теоретик, но вие грешите. Ако искате доказателство за това, идете и говорете с Макс Пери.

— Когато напуснахме Куейк, той не видя какво се случи.

— Нито пък аз. Ние с Макс имахме други неща наум. Но когато най-напред пристигнах на Опал, аз попитах за историята на планетния дублет. Отговориха ми, че било трудно да се определи историята на Опал, защото на него няма твърда земна повърхност. Но Пери ми показа анализ на вкаменелости от Куейк. Хората са ги изследвали в първите години на колонизиране на Добел, защото е било необходимо да знаят дали повърхността на Куейк е достатъчно стабилна, за да остават на нея по време на летния прилив. Тя не е за хора… Ние самите се убедихме в това. Но на Куейк е имало живот стотици милиони години, много преди планетата да премине в сегашната си орбита. И всяко неотдавнашно отваряне на дълбините на Куейк — като онова, което вие сте наблюдавали — ще личи ясно като аномалия в данните от вкаменелостите.

Той се пресегна към дисплея и го настрои да покаже картина от пространството над капсулата. Мандъл и Амарант все още се виждаха на небето, но не бяха толкова ярки. Знанието, че са в края на още една година, беше утешително. Докато звездните партньори потъмняваха, отдясно на тях Гаргантюа светеше все по-ярко на небето. Но гигантската звезда беше доста отвъд собствения си периастър и оранжево-кафявият диск вече изглеждаше по-малък. Нито от Гаргантюа, нито от някой от нейните спътници идваше ослепителна светлина. Куейк висеше над капсулата. Нейната повърхност беше тъмна и спокойна.

— Вие знаете, Дариа, че в цялата история от вкаменелости няма никакво доказателство за силен катаклизъм на Куейк, сравним с онова, което сте видели. Нито преди три години, нито преди триста или триста и петдесет хиляди — докъдето хората мога да проследят историята отстрани, дълбоката вътрешност на Куейк е била скрита за човешко око. И това се отнася за най-малко пет милиона години.

Очакваше Дариа да бъде смазана от неговия коментар. Ала тя отговори по-убедено откогато и да било.

— В такъв случай сближаването е било специално предизвикано. Това налага още повече да разберем защо, Ханс, позволете ми да резюмирам. Вие можете утре да се върнете към своята работа на Фемъс Съркъл, но аз не мога да се върна на Сентинел Гейт. Не съм прекарала целия си съзнателен живот в изучаване на Строителите и не съм изминала целия този път, за да спра точно когато следата става гореща. Може би Строителите не са близо до Гаргантюа…

— Сигурен съм, че не са. Иначе хората щяха да ги намерят още когато за първи път са изследвали системата Мандъл.

— Но там има нещо! Сферата, която отвлече кораба на Ненда, не напускаше просто Куейк. Тя отиваше някъде! Трябва бързо да намеря кораб и да отида там. Иначе може напълно да изгубя следата.

Тя все още стискаше рамото му достатъчно силно, за да изпитва болка.

— Дариа, вие не можете да се втурнете току-така към Гаргантюа. Не и сама, защото със сигурност ще загинете. Външната част на системата Мандъл е студена и враждебна. Тя не е леснодостъпно място дори за опитни изследователи. Колкото до вас, идваща от красив, цивилизован свят като Сентинел Гейт…

Ханс Ребка замълча. Вече веднъж тя му бе поставила капан, случайно го бе зашеметила с той и той бе изпаднал в безсъзнание. След това го бе завела в пещерата зад водопада, суетяла се бе над него и се бе грижила за него по начин, по който никой друг не се бе грижил. И сега най-вероятно му поставяше капан. Трябваше да внимава и да не се ангажира с нищо.

— Аз не зная как да намеря кораб — каза той. — Твърде много би било да го искаме от хората на Опал… Те не могат да отделят нищо след летния прилив. Все пак ще видя какво мога да направя.

Дариа Ланг пусна рамото му. Вече имаше други неща наум. Нейната яка хватка беше прекъсната от кашляне на стълбата. Джулиъс Грейвс се появи отново в каютата. Веднага след него дойдоха Д’жмерлиа и Калик.

Грейвс махна с ръка към Д’жмерлиа.

— Хайде, разкажи сам… Произнеси си речта — той се обърна към Ханс Ребка. — Казах ви, че са намислили нещо. И им споменах, че такъв род неща не ми харесват, затова ще имам едно наум.

Д’жмерлиа се поколеба, докато Калик не го удари силно с рамо и не изсъска, което прозвуча като „гггговори“.

— Ще говоря. Уважаеми капитане… — Д’жмерлиа се накани да се настани пред Ребка, но едно предупреждаващо изръмжаване от страна на Грейвс го спря. — Уважаеми хора, хименопт Калик и аз сме изправени пред голям проблем. Ние молим за вашата помощ, макар че с нищо не сме я заслужили. Ние не бихме ви молили, ако виждахме някакъв начин да минем, без да ви молим за помощ. И без това ви бяхме в тежест. С глупавите си действия на планетата Куейк ние застрашихме живота на всички…

Този път Джулиъс Грейвс направо изрева:

— Продължавай!

— Да, наистина, уважаеми съветнико — Д’жмерлиа сви рамене към Ребка с почти човешки израз на извинение. — Работата, уважаеми капитане, е, че хименоптът Калик и моята скромна личност вярвахме, когато напуснахме Куейк, че Луис Ненда и Атвар Х’сиал са убити или са решили — което е тяхно пълно право — че повече няма да ползват нашите услуги. И двете възможности бяха силно смущаващи, но ние не виждахме никаква алтернатива. Тогава щяхме да сме длъжни да се върнем на родните си светове и да търсим нови господари, на които да служим. Преди няколко минути обаче чухме, че господарят Ненда и Атвар Х’сиал са избягали от Куейк.

— Съвсем вярно — Ребка погледна към Дариа. — Но професор Ланг е видяла какво се е случило. Ненда и Атвар Х’сиал са загинали.

— Зная, че вие мислите така. Но Калик казва, че може би не са загинали. Тя отбелязва, че ако корабът е бил ускорен гравитационно при излитането върху съществата вътре в него не са действали никакви опасни сили — те са се чувствали като в безтегловност. В такъв случай са откарани живи към Гаргантюа въпреки тяхното желание и сега може би се нуждаят от помощ. И ако случаят е такъв, то хименоптът Калик и моята скромна личност са длъжни да ги последват. Ние сме тяхна собственост. Най-малкото не можем да напуснем системата Мандъл докато не се уверим, че те или не желаят, или не могат да се ползват от нашите услуги. Ето защо ви молим, като имате предвид всички тези факти и съответното разглеждане на възможността… Ох!

Д’жмерлиа отново беше сръган от Калик. Жълтият край на отровното жило на хименопт излезе и докосна задните крайници на Д’жмерлиа. Той трепна и отскочи напред.

— Знаеш ли, Д’жмерлиа — каза Джулиъс Грейвс с приятелски тон, — професор Ланг известно време е била убедена, че ти не можеш самостоятелно да говориш? Сега тя вероятно съжалява, че е сбъркала.

— И да съжалявам, съветнико. Свикнал съм да превеждам мисли, не да ги раждам. Но накратко, хименоптът Калик и аз молим да ни бъде разрешено да заемем един кораб. Молим още да ни бъде позволено да последваме господаря Ненда и Атвар Х’сиал до Гаргантюа или накъдето водят следите.

— Не! — категоричен бе Ребка. — Отхвърлям вашата молба. Опал е твърде зает с възстановяване на щетите от летния прилив, за да губи време в търсене на космически кораби.

Калик цъкна с език и изцвъртя настоятелно.

— Но това няма да е необходимо — каза Д’жмерлиа. — Както посочва хименоптът Калик, не е необходимо да слизаме на Опал. Космически кораб има — „Съмър Дриймбоут“. Той е на Междинната станция. Ще бъде лесно да се върнем там и да го възстановим. На станцията ще намерим достатъчно енергия и продукти, а Калик и аз със сигурност ще се справим с пилотирането.

— С един допълнителен пътник — каза Дариа Ланг. — Заминавам аз с вас.

Ребка я погледна.

— Но вие сте ранена! А и сте твърде изтощена, за да пътувате.

— Не, добре съм. Ще оздравея по пътя към Гаргантюа. Да не искате да кажете, че ако бяхте в моето положение, един изгорен крак ще ви спре да си вършите работата?

— Но „Съмър Дриймбоут“ не е собственост на системата Добел — Ханс Ребка избегна да отговори на нейния въпрос и опита друг подход. — Той не е под мое разпореждане или на Макс Пери, за да ви разрешим да го използвате.

— Съгласни сме — Д’жмерлиа учтиво кимна. — Разрешението трябва, разбира се, да дойде от Джени Кармел, която е негов собственик.

— И какво ви кара да мислите, че тя ще ви го даде?

Джулиъс Грейвс се изкашля.

— Е, фактически, капитан Ребка, аз вече обсъдих този въпрос с бедната Джени. Тя каза, че не иска никога повече да вижда този кораб. Така че той е на ваше разположение. Можете да го използвате, докогато желаете.

Ребка изгледа другия мъж. Защо всички мислеха, че той ще се съгласи.

— И въпреки това, съветнико, аз не съм склонен да одобря тази авантюра. Какво като има кораб? И това не променя нещата.

Д’жмерлиа наведе още по-ниско глава, докато Калик подсвирна разочарована. Джулиъс Грейвс кимна и тихо каза:

— Определено е във ваша власт да вземете това решение, капитане. Но не желаете ли поне да ни обясните отказа си?

— Разбира се. Ще започна с един въпрос. Вие познавате Луис Ненда и Атвар Х’сиал, нали? Е, бихте ли отишли на Гаргантюа да търсите телата им?

Аргументът на Ребка беше съвсем ясен. Идеята, да се опитваш да намериш същества, които са искали да те унищожат, беше нелепа… Освен ако не си решил да се самоубиеш.

— Аз, да отида на Гаргантюа?! — Грейвс вдигна вежди. — Определено не. Аз трябва незабавно да се върна на Миранда. Моята задача тук е изпълнена. Освен това и аз смятам Атвар Х’сиал и Луис Ненда за опасни престъпници. Ако отида на Гаргантюа — което нямам намерение да сторя, тъй като смятам, че те са мъртви — ще бъде само за да ги арестувам.

— Много добре. И аз мисля така. А сега, съветнико — Ребка посочи към Калик, — знаете ли как Луис Ненда се е отнасял към нея? Ще ви кажа. Той наричаше Калик свое любимо домашно животно, но никой не се отнася към любимото си домашно животно като него. Тя изобщо не му беше любимо животно, а жалък роб за еднократно ползване. Ненда я остави да умре на Куейк. Преди Калик да дойде на Опал, тя е разбирала много малко човешка реч, но само защото той я е лишил от възможността да се учи. И въпреки това Калик е тази, която е извършила всичките му изчисления, показващи, че по време на летния прилив ще се случи нещо невероятно. Тя ги е извършила, не Ненда. Много по-интелигентна е от него. Не е ли вярно?

— Съвсем вярно — Джулиъс Грейвс леко се усмихна. — Продължете, моля.

— И Д’жмерлиа не беше третиран по-добре. Начинът, по който се отнасяха с него, когато пристигнаха на Добел, беше абсолютен позор. Вие сте специалист по етика и аз съм изненадан, че не го забелязахте преди всички нас. Атвар Х’сиал беше превърнала Д’жмерлиа в предмет. Сега той свободно говори…

— Може и така да се обясни.

— Но когато сикропеанката беше наоколо, Д’жмерлиа се страхуваше да каже и една дума. Той беше напълно пасивен. Единственото, което вършеше, беше да превежда мислите й на нас. Той има ум, но и на него не му е било позволено да го използва. Разрешете да попитам, съветнико, мислите ли, че Луис Ненда и Атвар Х’сиал са направили нещо, за да заслужат нашата лоялност?

— Не са.

— И не е ли напълно несправедливо разумни, разсъждаващи същества като Д’жмерлиа и Калик да бъдат третирани по този начин и всички техни действия да бъдат контролирани от други?

— Повече от несправедливо, капитане, недопустимо е! Аз съм изключително доволен да разбера, че двамата споделяме еднакви възгледи — Джулиъс Грейвс се обърна към чакащите извънземни. — Капитан Ребка е прав. Вие сте зрели, разумни същества и капитанът казва, че ще бъде съвсем несправедливо да бъдете контролирани от други същества, та било то и хора. Ето защо ние не можем да диктуваме вашите действия. Ако желаете да вземете кораб и да търсите Луис Ненда и Атвар Х’сиал, това е ваше законно право.

— Една минута — Ребка видя усмивка върху лицето на Джулиъс Грейвс и чу триумфалното подсвирване от Калик. — Аз не казах това!

— Казахте го, Ханс — Дариа Ланг също се усмихна. — Аз ви чух, а и съветникът Грейвс ви чу. Той е прав. Щом е несправедливо Ненда и Атвар Х’сиал да контролират Калик и Д’жмерлиа, ще бъде също толкова несправедливо и ние да правим същото. Всъщност ще бъде още по-лошо, защото ние ще го правим съвсем съзнателно.

Ребка огледа групата — от налудничавите, замъглени очи на Джулиъс Грейвс до загадъчните лица на Д’жмерлиа и Калик и накрая, към разбиращата усмивка на Дариа Ланг.

Той беше спорил и бе изгубил на всички фронтове. Ала странно, за него това беше без значение. Беше почувствал същото вълнение, което беше изпитал, когато възнамеряваха да слязат на Парадокс. Сигурно щеше да има проблеми, но те ще изискват действие, а не психологическите манипулации, които Грейвс намираше за толкова лесни и естествени.

И какво можеха да направят те на Гаргантюа? Този въпрос оставаше открит. Да намерят Атвар Х’сиал и Луис Ненда, мъртви или живи? Или самите Строителите? Или ключът към загадката на всичко, което ставаше на Опал и Куейк?

Чу се първото свистене на атмосферата покрай гладките стени на капсулата и Ханс Ребка въздъхна. Кацането щеше да стане само след няколко минути.

— Добре, съветнико, Грейвс. Ние ще пуснем вас, Макс и Джени на Опал. Останалите от нас ще се отправят обратно нагоре по Умбиликал до Междинната станция и „Дриймбоут“. Но какво стана там навън, на Гаргантюа…

— Може ли някой да знае? — каза Дариа. — Горе главата, Ханс! То е като летния прилив и малко като самия живот. Ако човек знае какво ще се случи, не си струва да предприема пътуването.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/3812

Издание:

Чарлс Шефилд. Летен прилив

Американска, първо издание

Превод: Георги Стоянов

Редактор: Саша Попова

ИК „Бард“ ООД, София, 2000 г.

ISBN: 954-585-106-6

1

Малко отклонение в орбитата на небесно тяло, предизвикано от притеглянето на друго тяло. — Б.пр.

2

Пашкул (англ.) — Б.пр.

3

Всяка от двете точки, в които орбитата на планетата пресича равнината на еклиптиката или небесния екватор. — Б.пр.

4

Близо разположени една до друга планета, които се въртят по една орбита около общ център на масата. — Б.пр.

5

Точка, в която една функция приема безкрайна стойност, специално в пространство-време, когато материята е максимално плътна. — Б.пр.

6

Математическа абстракция, имаща три измерения по Евклидовото пространство и времето като четвърто измерение (от общата теория на относителността). — Б.пр.

7

Прозрачен минерал с млечно зеленикав или жълтеникавобял цвят с променливи отблясъци. — Б.пр.

8

Земетръс (англ.) — Б.пр.

9

Звездна страна (англ.) — Б.пр.

10

Такава, която се върти директно около своето слънце. — Б.пр.

11

Страна, обърната към Куейк (англ.) — Б.пр.

12

Най-близката до звездата точка от орбитата на друга звезда, движеща се около първата като център. — Б.пр.

13

Въженце, с помощта, на което се издигат корабни платна, сигнални флагове, знамена и др. (мор.). — Б.пр.

14

Астрономическа единица (международен символ AU) е единица за дължина, приблизително равна на средното разстояние между Земята и Слънцето; 1 AU = 149 597 870 691 ± 30 m или приблизително 150 милиона километра. — Б.пр.

15

От скрипец (winch на англ.). — Б.пр.

16

Нестабилна елементарна частица като електрона, но с по-голяма маса. — Б.пр.

17

Отнасящ се до вътрешни органи. — Б.пр.

18

Главоноги. — Б.пр.

19

Ципокрило. — Б.пр.

20

Леща, лупа (англ.) — Б.пр.

21

Единица за разстояние в астрономията; един парсек е равен на 3.263 светлинни години. — Б.пр.

22

Според физичната теория за суперстринговете основните компоненти на материята не трябва да се разглеждат като математически точки, а като едномерни обекти, наречени стрингове (влакна). — Б.пр.

23

Момент при новолуние или пълнолуние, в който Земята, Луната и Слънцето се намират на една права линия; пълнолуние и новолуние като причина за приливи и отливи. — Б.пр.

24

Кухня на кораб. — Б.пр.

25

Дванадесетостенник. — Б.пр.

26

Колело за изтезания. — Б.пр.

27

Битка в деня на Страшния съд; гибел на света. — Б.пр.

28

Хомеостазис — постоянство на вътрешната среда на организма, устойчиво равновесие с външния свят. — Б.пр.

29

Плосък червей с несегментирано тяло. — Б.пр.

30

Страх от светлината. — Б.пр.

31

Дървесна тъкан в растения, по която минава сокът от корена към листата. — Б.пр.

Content

Чарлс Шефилд
Летен прилив

Пролог

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Информация за текста

1