Чарлс Шефилд

Отклонение

На същата тайфа на четиримата и на всеки друг, който е достигнал магическата възраст седемнадесет.

Глава 1

— Мигни с лявото око. Много добре. Затвори дясното, докато не ти кажа „Готово“. Така. Сега го отвори и в същото време се усмихни.

— Мога ли да говоря?

— Един момент. Готово.

Светлосиньото око се отвори. Тънките устни се разтегнаха в усмивка и разкриха равни бели зъби. Сю Андо огледа критично усмихнатото лице и се обърна към асистентката си.

— А сега, да отделим малко внимание на усмивката. С тази си усмивка той може да изплаши всяка сикропеанка. Трябва да извием устните малко нагоре, да я направим да изглежда по-приветлива.

— Оставете това на мен — другата жена си записа в компютърния бележник.

— Мога ли да говоря?

Андо кимна на изправената пред нея гола мъжка фигура.

— Казвай. И без друго искаме да проверим как говориш. И престани да се усмихваш така… Като те гледам, тръпки ме побиват.

— Извинявайте. Но защо правите всичко това? Излишно е. Преди да напусна лабораторията в Персефон, ме изследваха основно и ме намериха за физически съвършен.

— Надявам се да е така. Ние не приемаме по-ниско качество. Но това е било преди месец, сега проверяваме дали не са настъпили някои промени. Съчетанието човешко тяло-компютър винаги има период на адаптация. А ти ще бъдеш изпратен далеч, на място, където вероятно никога не са виждали хуманоид. Ако възникнат проблеми със стабилността, няма да имаш възможност да прескочиш до базата за настройка както на планетите на Сол. Добре. Още една проверка и отиваме в центъра за инструктаж. Гледай в мен и повдигни крак от пода.

Хуманоидът повдигна босия си крак и Сю Андо замахна към незащитената му челюст. Една ръка бавна се повдигна да се защити. Юмрукът на Андо удари силно брадичката.

— Проклятие! — Сю Андо налапа юмрука си и засмука лените кокалчета. — Боли! Ти почувства ли болка?

— Разбира се. Сензорите ми са отлични.

— Да не говорим за грубата кожа. Сега разбра ли какво имах предвид под адаптация? Не трябваше да допуснеш да те ударя. Преди месец не беше така. Рефлексите ти трябва да се засилят с едно деление. Ще го направим днес, след инструктажа. Това ще изисква изваждане на мозъка ти за няколко минути.

— Щом се налага. Длъжен съм обаче да ви предупредя, че конструкцията е с непрекъснат сензорен вход.

— Това не е проблем. Аз ще монтирам нервна връзка от мозъка до гръбначния ти стълб, така че сензорната връзка ще бъде прекъсната само няколко секунди, докато включим двата му края към конекторите.

— Ще ви бъда благодарен. Мога ли да говоря отново?

— Не съм сигурна, че можем да те спрем. Давай, приказвай колкото искаш. Говоренето ще бъде главният ти начин за общуване.

— Точно този въпрос исках да засегна. Не разбирам защо ще трябва да получавам информация по такъв неефективен начин. Аз съм напълно съвместим конекторно. С използването на нервна връзка мога за една секунда да изпратя или да получа много милиони байта информация. Хората са отчайващо бавни. Наистина е смешно да получавам информация чрез говорене или да съм принуден да я предавам на друг с подобна жалка скорост.

Като видя изражението на асистентката си, Сю Андо се усмихна.

— Разбирам, Лий. Според вас трябва да намаля нивото му на категоричност. Грешите. Там, където отива, дразненето от неефективността ще бъде гаранция за оцеляване — тя се обърна към безизразната мъжка фигура. — Разбира се, можеш да изпращаш и да получаваш информация по-бързо от нас… на друг компютър. Но ти отиваш на система Добел. Тя е бедна и примитивна и аз се съмнявам, че там някой някога е виждал хуманоид. Те сигурно не могат да си позволят средства за директно прехвърляне на данни в теб. Твоите източници на информация ще бъдат хора и, може би, други живи същества. Ние, хората, можем да сме бавни и глупави, но ти си свързан с нас. Постарай се колкото се може по-бързо да свикнеш с това.

Сю Андо се обърна към Лий Боро.

— Има ли още нещо за настройване преди инструктажа?

Лий прегледа контролния лист.

— Телесната температура е няколко градуса под нормалната за човек, но ще го оправим. Йонните баланси са идеални. Име. Трябва да му изберем име, преди да продължим.

— Мога ли да говоря?

Сю Андо въздъхна.

— Ако смяташ, че е наложително. Не разполагаме с никакво време.

— Ще бъда кратък. Не ми е необходимо име. Вече имам. Пълната ми идентификация е компютър, материализиран в човешко тяло, Кримзън Серийз Файф, Тали Лайн, Лимбик-Енансед Дизайн.

— Знаем. Аз също имам пълна идентификация. Аз съм Сю Ксантип Харбсън Андо, жена, родена в Европа, група Четвърти съюз, земен вид. Но и през ум не ми минава да използвам това като име, то е три пъти по-дълго, отколкото е необходимо, за да е използваемо. Твоето име ще бъде… — тя замълча. — Нещо хубаво и просто. Имбодид Компютър Тали. Е. К. Тали. Е. Кримзън Тали, ако искаш да звучи по-официално.

Лий провери в компютъра си.

— Това име е свободно. Ще направя изоморфизъм[1] между Е. Кримзън Тали и пълната идентификация — тя си записа в компютъра. — Е. К. Тали за кратко. Ние ще те наричаме само Тали. Става ли?

— Мога ли да говоря?

Сю Андо въздъхна.

— Този път не. Чакат ни за инструктаж. Добре. Какъв е проблемът? Не ти харесва това име?

— Идентификацията, която предложихте, е напълно удовлетворителна. Озадачен съм обаче от две други неща. Първо, разбирам, че съм без дрехи, а вие сте облечени.

— Боже мой! Да не искаш да кажеш, че се притесняваш от голотата си?

— Не е това. На мен ми липсва вътрешно състояние, отговарящо на вашето понятие за притеснение. Просто се чудя дали ще трябва да нося дрехи на системата Добел?

— Разбира се, освен ако там ходят без дрехи. Ще правиш това, което правят другите. Целият смисъл на твоето въплъщаване в човек е да станеш за тях колкото е възможно по-приемлив. Какъв е другият ти проблем?

— Аз съм въплътен в човешко тяло и се питам защо.

— По същата причина. Ще имаш работа главно с хора, затова искаме да приличаш на човек. Освен това много по-лесно е да създадем тяло от човешка ДНК, отколкото да се опитваме да правим някаква неорганична форма, която да прилича на човек.

— Вие отговорихте само частично на моя въпрос. Обяснихте ми защо имам човешко тяло — Е. К. Тали посочи към половите си органи. — Но както виждате аз съм въплътен в мъжко тяло. Женската фигура, каквато имате вие с Лий Боро, изглежда по-лека по конструкция и се нуждае от по-малко храна. Тъй като аз ще трябва да ям, чудя се защо трябва да имам по-голямото и по-малко ефективно човешко тяло.

Сю Андо го погледна.

— Хм. Знаеш ли, Тали, на този въпрос не мога да ти отговоря. Сигурна съм, че Съветът има отговор и вероятно е свързано с мястото, където отиваш. Ще трябва да попиташ при инструктажа. Но едно е сигурно — много е късно да се променя тялото ти. След три дни ти трябва да си в мрежата Боуз и да се отправиш за Добел.

— Мога ли да говоря?

— Разбира се — Андо се усмихна. — Но не сега и не на мен. Закъсняваш за инструктажа. Тръгвай, Е. К. Тали. Като отидеш там, можеш да им проглушиш ушите от приказки.

Три стандартни дни преди заминаване. Това прави седемдесет и два часа — 259 хиляди секунди, 259 милиарда микросекунди, 259 милиарда трилиона атосекунди[2]. Мозъкът на Е. К. Тали, който бе с големина на грейпфрут, имаше тактова честота осемнайсет атосекунди. Три дни са достатъчно много време да разсъждава върху всяка мисъл, минала някога през ума на някое живо същество в целия спирален ръкав.

И все пак Тали разбираше, че тези три дни ще са недостатъчни. Часовете летяха. Проблемът не беше във фактите, макар че те идваха болезнено бавно поради човешкото посредничество. Трудността идваше от недомлъвките и от импулсите, които те произвеждаха в непознатите схеми на търсене, прибавени по време на въплъщаването на Е. К. Тали в човешко тяло.

Например на него му беше казано, че изборът на мъжко тяло е направен, тъй като управлението на Добел се осъществява предимно от мъже. Но според всички анализи на човешките събития в общество, доминирано от мъже, влиянието на една жена може да се окаже решаващо. Как органичните са могли да пропуснат този факт от собствената си история?

Тали остави тези неразрешими загадки настрана в очакване на дългото пътуване до своето местоназначение. Той реши да се концентрира върху по-простия въпрос за билите в галактиката.

— Добел е двупланетна система, част от световете на Фемъс Съркъл — човекът, провеждащ инструктажа, беше посланик Станчов, извикан специално от Миранда. На Тали му се струваше, че са го избрали специално заради неясната му мисъл и говор. Инструкторът гледаше Тали под рунтавите си вежди.

— Знаеш ли нещо за Фемъс Съркъл?

Тали кимна.

— Двайсет и три звездни системи. Примитивни и бедни. Шейсет и две населени планети, някои от тях съвсем малки. Образуват свободна федерация на светове, чийто граници се застъпват с територии на Четвъртия съюз, Сикропеанската федерация и общността Зардалу. Намират се приблизително на сто парсека[3] от Сол. Имат един артефакт на Строителите, Умбиликал, който се намира на системата Добел.

Изстреляният като с картечница отговор завърши. Тези факти и милион други около слънцата и планетите на спиралния ръкав бяха въведени в паметта на Тали много преди да бъде въплътен в човек и той не виждаше никакъв смисъл да ги проверява. Онова, което беше прибавено напоследък към неговите вътрешни състояния и което отнемаше трилиони[4] цикли време за самонаблюдение, за да получи, макар и частични отговори, беше нуждата да получи мотивация.

Системата Добел беше планетен дублет[5], два свята известни като Опал и Куейк, които се въртяха бясно около техния общ център на масата. Те бяха свързани един с друг посредством дванайсет километрово съоръжение, известно като Умбиликал. Орбитата на техния център на масата около звездата Мандъл беше силно ексцентрична и времето на най-голямото приближаване на главната звезда[6] причиняваше огромни земни приливи на Куейк и морски на Опал. Това максимално приближаване беше известно като летен прилив. Последният летен прилив беше изключителен, защото дублетният партньор на Мандъл, Амарант, и гигантската газова планета Гаргантюа заставаха в една линия — голямото сближаване, което става веднъж на всеки 350 000 години.

Много добре. Тали знаеше всичко това и отлично го разбираше. Неуправляемо, както всяко звездно движение, сближаването обаче не можеше да се обоснове нито логически, нито физически. Предизвикването на такъв катаклизъм очевидно изискваше намесата на живи същества.

— Вие казахте, че за последния летен прилив на Куейк и Опал са се събрали група от хора и извънземни — каза Тали на посланик Станчов. — Доброволно. Защо? Защо някой ще отива на планети, където е най-опасно? Могат да загинат!

— Ние имаме основание да смятаме, че някои от тях вече са загинали.

— Но сигурно хората и сикропеанците, ло’фтианците и хименоптите не са искали да умрат?

— Разбира се — Станчов беше в човешко състояние, което Е. К. Тали разпозна като остаряване. Може би го деляха само десет години от времето, когато нямаше да може повече да пътува. Ръцете му леко трепереха, а това, както казваха специалистите, беше явна нефункционална осцилация.

— Но хората — продължи Станчов, — а също и извънземните, предполагам, макар всъщност последните да не познавам добре, поемат такива рискове само при основателни причини. А всички те имат свои интереси, за да поемат този риск. Професор Ланг, от Сентинел Гейт е отишла на Добел заради своите научни интереси, свързани с артефактите на Строителите и със самия летен прилив. Другите, като сикропеанката Атвар Х’сиал и човекът с приставката от Карелия, Луис Ненда, са отишли, предполагаме, от личен интерес. Ло’фтианецът Д’жмерлиа и хименоптът Калин са роби. Те са там, защото техните господари са им наредили. Единствените същества на Куейк, изпълняващи служебните си задължения, са трима човеци: комендантът Максуел Пери, който контролира всякакъв външен достъп до Добел по време на летния прилив; капитан Ханс Ребка от Фемъс Съркъл, специалист по разследване и уреждане на конфликти, изпратен на Добел да контролира Пери; и съветникът Джулиъс Грейвс от нашия, Четвърти съюз, представител на Съвета. Няма ли да си вземеш бележки за всички тези имена?

— Не е необходимо. Аз никога нищо не забравям.

— Предполагам — Станчов погледна към Тали. — Това сигурно е чудесно. За какво говорех? Е, няма значение. Във файловете има много информация за всеки, който е бил на Куейк по време на летния прилив. Много повече, от онова, което аз зная за тях. Никой още не е се върнал, макар че летният прилив отмина преди седмици. Това е истинска загадка. Ние искаме да разбереш защо са останали. Докато пътуваш към Добел, трябва да проучиш досиетата на всички и да си съставиш заключение за техните нужди и желания.

Нужди и желания! Точно това липсваше във вътрешните състояния на Тали, но щом те определяха действията на толкова много хора и извънземни, той трябваше да се научи да ги симулира.

— Мога ли да говоря?

— Досега ти определено не ми опонира за нищо.

— Честно казано аз съм объркан от предложената ми роля в тази история. В началото разбрах, че трябва да отида на системата Мандъл и да оценя проблемите на място. Сега научавам, че най-малко двамина други са достатъчно квалифицирани, за да могат да решат проблема. Ханс Ребка, според вашите думи, е специалист по изглаждане на конфликти, а Джулиъс Грейвс е член на Съвета. При неговото присъствие какво очаквате аз да постигна?

— Радвам се, че зададе този въпрос. Това е добър знак за успеха на твоята мисия — посланик Станчов стана от стола и се изправи пред Тали. Ръцете му престанаха да треперят и той спря да излъчва несигурност. — Още по-добър знак ще бъде, ако можеш сам да си отговориш. Би ли се досетил, ако не ти кажа, че за тази задача очаквам слабата ти страна да се окаже силна?

След размисъл една милисекунда[7], Тали кимна.

— Вероятно се дължи на това, че не съм органично същество. Слабата ми страна е липсата на човешки емоции. Следователно, невъзможността да имам мотивацията на живите същества е и моята сила. Вие сигурно смятате, че Грейвс и Ребка са действали емоционално, като са решили да не напуснат система Мандъл.

— Правилно. Не можем да го проверим. Но предполагаме — посланик Станчов сложи ръце върху здравите рамене на Тали. — Ти ще разбереш. Върви на Добел. Научи каквото можеш и докладвай. Не искам да рискувам живота на друг човек, за да разберем какво се е случило там по време на летния прилив. Докато ти като хуманоид си за еднократна употреба.

Е. К. Тали беше самообучаващ се. Той можеше да направи заключение за микросекунди. Тази мисъл не предизвика никаква реакция у него. Поради липсата на човешки емоции, той не изпадаше и в състояние да негодува срещу идеята, че неговата загуба е приемлива, докато загубата на човек не е. Но Тали започна да изгражда първите схеми за симулация. Може би щяха да възникнат ситуации, при които разбирането на човешките емоции можеше да бъде полезно.

Статия 14: Хора

Разпространение: Хората, плюс произлезлите от тях или усъвършенствани форми на живот, могат да бъдат намерени в трите главни региона на спиралния ръкав: Четвърти съюз, общност Зардалу и Фемъс Съркъл. От тях Четвърти съюз е най-голям, най-стар и най-населен. Той включва целия седемдесет и две светлинни години[8] Кролспейс — центрирана около Сол сфера, изследвана и колонизирана от хора с кораби, пътуващи със скорости по-малки от скоростта на светлината, преди създаването на двигателя и мрежата Боуз. Четвърти съюз включва близо осемстотин населени планети. Те лежат в елипсоид в един от фокусите, на който е разположен Сол, простиращ се на седемстотин светлинни години в посока диаметрално противоположна на посоката на галактическия център. Близо до най-далечната граница на територията на Четвърти съюз се намира супергигантската звезда Ригъл. Доминиращ вид в Четвърти съюз са хората, които наброяват шестдесет процента от всички интелигентни същества там.

Фемъс Съркъл, точно обратното, се състои само от двайсет бедни светове. Деветдесет процента от населението му са хора, разселени около частта на Четвърти съюз, най-близка до центъра на галактиката. Фемъс Съркъл заема регион, в който Четвърти съюз, Сикропеанската федерация и общността Зардалу имат застъпващи се територии. Показателно за бедността на тази група е, че никой от по-големите съседи не е проявил интерес да помогне за развитието на Фемъс Съркъл, макар той привидно да е под контрола на Четвърти съюз и да признава правата на членовете на Съвета на Съюза.

Членовете на общността Зардалу не признават никаква централна власт. Поради това техният брой и разпространение е трудно да се оценят. Според Ефрарези и Камефил не повече от дванайсет процента от всички интелигентни същества на Зардалу са хора. От тях почти половината живеят близко до оспорваните граници с Четвърти съюз и Сикропеанската федерация. Броят на световете, населявани от хора в областта на общността Зардалу, е неизвестен.

Физически характеристики: Хората представляват живеещи на суша гръбначни, бисексуални, чифтокопитни животни, притежаващи двустранна симетрия и добре оформена глава и торс. Горният чифт крайници са модифицирани за захващане. Всички сетивни органи са с ниска чувствителност, особено за миризма и вкус. Грелаторен орган напълно липсва.

Човешкото тяло е податливо на модификации и усъвършенстване и притежава голяма съвместимост с тъкани от извънземни. Има най-висока скорост на мутация измежду всички известни интелигентни видове, но това не изглежда да е еволюционно предимство.

История: Човешкият вид е възникнал на планетата Земя, която с нейното Слънце, служи като център на координатната система използвана в този каталог. Човешката история датира от почти десет хиляди години преди Експанзията и приблизително за половината от това време има писмени хроники. За нещастие тенденцията хората да се самозаблуждават и самовъзвеличават над всички други интелигентни форми на живот прави много от хрониките ненадеждни. Препоръчва се на сериозните учени да търсят алтернативни автентични източници на данни за хората.

Култура: Човешката култура се изгражда около четири основни елемента: сексуални отношения, териториални права, индивидуално интелектуално господство и желание за групово признание. Моделът на Х’сирин, който използва тези четири характеристики като независими променливи, позволява да се предскаже точно поведението на хората. На базата на този модел човешката култура се преценява като второ ниво с малки изгледи за преминаване на по-високо ниво.

Из „Универсален каталог на видовете“ (Подклас интелигентни)

Глава 2

Животът е просто низ от неприятности.

За Бърди Кили, шляпащ през рядката кал по виещата се пред него пътека на слинга, стиснал току-що получено съобщение между мръсните пръсти на дясната си ръка, тази мисъл дойде със силата и свежестта на откровение.

„Низ от неприятности“, повтори си той. Едва откараха неговия шеф Макс Пери в болницата на лечение за няколко седмици, и той се оказа в ролята на бавачка на съветник на Съюза, пристигнал чак от далечна Миранда. Беше трудно да се справи с Пери, с неговата неизлечима потребност от работа и болезнена мания да посети Куейк, но и Джулиъс Грейвс не беше по-лесен. В някои отношения беше дори по-лош, седнал там, мърморейки си нещо под нос. А трябваше още преди седмици да пътува обратно за Миранда. Но той се шляеше, без да си мръдне пръста, за да помогне за възстановяването на планетата, глух за пристигащите от неговите началници съобщения за връщане. Както изглежда, бе готов да остане завинаги тук.

Въпреки това…

Бърди спря на входа на сградата и пое дълбок дъх морски въздух.

Въпреки това тези дни беше невъзможно да се чувства другояче, освен с повишено настроение. Бърди погледна към изпъстреното в синьо небе и показващия се през разкъсания облак златен диск на Мандъл, после изпомачканата растителност и новите издънки, прокарали от изпочупените стебла наоколо. От запад полъхваше лек ветрец и предвещаваше чудесен ден за плаване. Обичаше всичко това, ала то изглеждаше прекалено хубаво, за да е вярно. Летният прилив беше отминал, повърхността на Опал се връщаше към обичайното си спокойствие, а Бърди беше оцелял. Това бе повече, отколкото можеше да се каже за половината от нещастното население на водния свят.

Повече, отколкото бе очаквал за себе си. Само преди седмица летният прилив беше достигнал своята кулминация и гравитационните полета на Мандъл и Амарант разкъсваха Опал. Свит на носа на една малка лодка, Бърди гледаше как разбушуваната водна повърхност пред него се промени от хоризонтална във вертикална.

Беше обречен и той го знаеше. Радиото беше предупредило, че бедствието връхлита. Приливните вълни бяха създали огромна единична цунами висока над километър, обгръщаща цялата обиколка на Опал. Слинг подир слинг изпращаха последни съобщения, докладвайки за скоростта и височината на вълната преди огромните, но крехки салове от кал и преплетена растителност да бъдат разкъсани и сигналът да замлъкне.

Нямаше начин да се спаси. Свит на дъното на лодката, Бърди стискаше дъските на дъното. Кокалчета на ръцете му бяха побелели.

Носът на лодката се вдигна право нагоре. Трийсет градуса, четирийсет и пет, шейсет. Хоризонталното и вертикалното си смениха местата. Бърди се намери с крака, обхванали кърмата на лодката, с ръце, стиснали напречната централна дъска и малката мачта. Сила две или три степени повдигна тялото му и го изхвърли от пристанището на Старсайд в орбита. Покрай него се лееше вода, издигаше се като фонтан на две крачки от носа. Половин минута Бърди летя нагоре към тъмните облаци на Опал като малко петно върху стената на океана. Той увисна във въздуха неспособен да види нищо от заелата хоризонтално положение лодка. Когато започна падането, съдържанието на стомаха му се вдигна до гърлото.

Докато падаха от облаците, зърна смайваща гледка: пред него лежеше морското дъно на Опал, понесло хилядолетни приливи, осеяно с отдавна потънали кораби и огромни зелени тела на останали на сухо и смазани под тежестта на собствената си много милиони тона маса драузери. После се спусна по дълъг, опръскан с пяна склон към калната пустиня. Бърди знаеше, дори по-сигурно от преди, че ще умре.

Спаси го друга, по-малка вълна, движеща се напреко на първата. Преди да бъде размазан, откъм безмилостното морско дъно се надигна вятър и опъна изпокъсаното платно на лодката. И отново се намери вдигнат в кипящия поток на водния фонтан, притиснат по-силно, почти неможещ да диша. Въпреки това дишаше и се държа цял час по-дълго, отколкото вярваше, че е възможно човек да издържи, докато накрая летният прилив отмина и останалата здрава малка лодка бе захвърлена в по-спокойни води.

Това беше нещо, което ще разказва на внуците си… ако някога има такива.

Не беше имал намерение да отглежда внуци, но сега може би и това щеше да стане. Само седмици след летния прилив и на планетата вече се чувстваше социално напрежение. През следващия месец всяка способна да ражда жена ще бъде бременна, за да помогне населението на Опал да се върне до необходимото за оцеляване ниво.

Бърди вдигна глава към спокойното синьо небе и отново си пое дъх. Може би истинското чудо беше не в това, че бе останал жив да разказва, а че тази история изглежда се повтаряше отново и отново върху цялата повърхност на Опал. Някои от слинговете, хванати в насрещни потоци, се бяха държали заедно върху водовъртежите, макар че, ако се разсъждаваше логично, би трябвало да бъдат отделени. Оцелели разказваха за плаващи късове, достигнали до тях точно когато силите им ги напускали.

Или може би беше обратното. Бърди гледаше по нов начин на станалото. Може би те се бяха държали като него толкова дълго, колкото беше необходимо, до появата на възможност за оцеляване. Хората, живели на Добел, не се предават лесно. Просто не могат да си го позволят.

Бърди бутна вратата от плетена тръстика на едноетажната сграда, отвори я с коляно и влезе в стаята.

— Страхувам се, че е отново същото: варен даузър, даузър на грил и пържен даузър — той сложи таблата на масата. — Докато стегнем рибарските лодки, ще се наложи да ядем тази храна — той свали похлупака от голямата чиния, наведе се над нея, помириса и сбърчи нос. — Преди съвсем да се е развалило. Ако питате мен малко му остава. Хайде, започвайте да ядете. Студено е още по-лошо.

Мъжът, който седеше на стола зад масата, беше висок и мършав, с плешива, голяма пурпурночервена глава, обгоряла от твърдата радиация[9]. Очите му, избледнели и мъгливо сини под рунтавите вежди, гледаха замислено през Бърди.

Бърди се обърна. Всъщност той не беше очаквал неговите шеговити бележки да предизвикат негативна реакция у Джулиъс Грейвс — това никога не беше се случвало в миналото, — но нямаше никаква причина другият мъж да изглежда толкова печален. В края на краищата само преди седмица Грейвс беше преживял едно страховито събитие върху дублетната планета Опал-Куейк, което по сила беше толкова ужасно, колкото всичко преживяно някога от Бърди. Съветникът сигурно също като него беше изпълнен с жажда за живот, със същото удовлетворение, че е оцелял.

— Отново разговарях със Стивън — каза Грейвс. — Почти ме убеди.

Бърди остави съобщението върху масата, придърпа таблата с храната към себе си и рече:

— О, така ли? И какво казва той?

Стивън Грейвс беше другото нещо, което Бърди трудно можеше да възприеме. Един вътрешен мнемоничен близнак не беше кой знае какво. Мнозина членове на Съвета използваха допълнителна двойка мозъчни полукълба, израснали и поместени в черепа на човек, свързани с оригиналните. Това осигуряваше една разширена удобна органична памет, по-бавна, но по-малко обемиста от неорганичен мнемоничен прибор. Онова, което този близнак не се предполагаше да върши — което никога по-рано не беше вършил, доколкото знаеше Бърди Кили, — беше да развие самосъзнание. Но мнемоничният близнак на Джулиъс Грейвс, Стивън Грейвс, не само притежаваше независимо самосъзнание. В определени случаи то изглежда надделяваше. Бърди го предпочиташе по много причини. Личността на Стивън беше много по-весела, но беше объркващо да не знаеш с кого говориш и макар в даден момент да изглежда, че говориш с Джулиъс в следващата секунда това да се окаже Стивън.

— Вече почти цяла седмица събирам сили да се върна на Миранда — каза Грейвс — и да докладвам за преживяното тук.

И колкото по-скоро, толкова по-добре, приятел, помисли си Бърди. Но вместо да го каже, той вдигна съобщението от масата и изчисти полепналата по него засъхнала кал.

— Изпитвам странно нежелание да се върна — продължи Грейвс. — Предполагам, че инстинктите ми долавят нещо, което не знае предният ми мозък. Но сега си мисля, че Стивън има пръст във всичко това. Свързано е с Пробуждането и онези, които отидоха на Гаргантюа.

Бърди подаде изкаляното съобщение.

— Като стана дума за Миранда, преди час пристигна това. Не съм го чел — добави неубедително той.

Грейвс взе листа, прегледа го и го пусна на пода.

— Според докладите, които имам след летния прилив — продължи той, — пробуждането на артефактите е свършило с това събитие. В продължение на години артефактите на Строителите в спиралния ръкав са проявявали признаци на повишена активност. Но сега цялото вълнение свърши и спиралният ръкав отново е спокоен. Защо? Ние не знаем, но както посочва Стивън, Дариа Ланг твърди, че събитията по време на този летен прилив оказват влияние не само върху планетата, а и върху цялата звездна система. Голямото сближаване на звездните и планетни позиции се извършва веднъж на триста и петдесет хиляди години. Ланг не желае човечеството да бъде принудено да чака толкова дълго до друго Пробуждане и аз съм съгласен с нея. Тя и Ханс Ребка решиха да следват появилите се по време на летния прилив от вътрешността на Куейк сфери и аз не възразих. Д’жмерлиа и Калик също поискаха разрешение да отидат на Гаргантюа, за да разберат дали предишните им господари са живи. Поощрих ги и застанах на тяхна страна, макар да чувствах, че това едва ли е моя работа. Моята задача беше да се върна на Миранда и да докладвам за случая, заради който бях изпратен тук. Но…

— Затова и ти изпращат съобщение — Бърди престана да се преструва, че не е запознат със съдържанието на съобщението. — Искат да знаят защо сте още тук. Питат кога се връщате. Ако не отговорите, може би ще си имате големи неприятности.

Джулиъс Грейвс не обърна внимание на думите му.

— Каква задача може да ми се възложи на Миранда дори наполовина толкова важна, колкото онова, което може би става близо до Гаргантюа? Да цитирам отново Стивън: „Ако се върнем на Миранда, сигурно ще ни възложат да уредим някой междувидов конфликт или етическа вражда.“

— Но ако Строителите са на Гаргантюа, както твърди Дариа Ланг, тогава най-голямата среща между видовете в историята на спиралния ръкав ще бъде с тях. И ще възникнат безпрецедентни етични проблеми от пристигането на Дариа Ланг, Ханс Ребка и двамата роби… освен ако не са били предизвикани преди това от пристигането на Атвар Х’сиал и Луис Ненда. И в двата случая моите бъдещи действия най-после са ясни. Аз трябва да реквизирам един космически кораб и да последвам другите на Гаргантюа. Нека това не се схваща като липса на скромност, но без посредничеството на член на Съвета взаимодействието може да бъде катастрофално. Затова ви моля да ми съдействате да намеря космически кораб, подходящо оборудван за пътуване до Гаргантюа…

Грейвс продължи да говори, но Бърди почти не го слушаше. Най-после щяха да се отърват от един безполезен търтей… защото Джулиъс Грейвс се оказа такъв, въпреки че беше член на Съвета. Ако той иска кораб, Бърди не можеше да възрази, макар че при така създалата се бъркотия един Господ знаеше къде ще го намерят. Бърди ще трябва по някакъв начин да го намери, защото съветникът има право да разполага с всякакви местни ресурси, които той или тя счете за необходимо. Във всеки случай временната загуба на един кораб е малка цена, която трябваше да плати, за да се отърве от досадното и отнемащо време присъствие на Джулиъс и Стивън Грейвс.

— … господин Кили, колкото се може по-бързо.

Споменаването на фамилното име на Бърди възвърна вниманието му към другия мъж.

— Да, съветник? Извинявайте, пропуснах какво казахте.

— Казах, господин Кили, че сега всички на Опал са под голямо напрежение и аз го разбирам. При излязъл от строя космодрум на Старсайд се изискват значителни усилия, за да се намери космически кораб. В същото време се надявам, че ние с вас ще бъдем на път към Гаргантюа доста скоро… Примерно след една стандартна седмица.

— Аз? — Бърди наистина не беше слушал както трябва. Той сигурно беше изпуснал най-важното от казаното от Грейвс. — Моето име ли споменахте? Не беше моето име, нали?

— Разбира се, че вашето име казах. Зная, че Гаргантюа и нейните спътници са вече на петдесет милиона километра оттук и всяка минута отиват все по-далеч, но те все още са в системата Мандъл. Обсъдих въпроса с коменданта Пери и макар задълженията му на Опал да не му позволяват да пътува, той вярва, че присъствието на представител на управлението на тази планета е важно. Пери реши вие да ме съпроводите на Гаргантюа от негово име.

Гаргантюа.

Умрелият даузър не беше вкусен. Бърди отмести чинията си и се опита да не повърне изяденото. Изправи се. Сигурно беше казал нещо на Джулиъс Грейвс, преди да излезе от сградата, но дори и да му сложеха нож на гърлото, не можеше да си спомни какво.

Гаргантюа! Бърди впери очи в синьото небе на Опал. Мандъл бързо се спускаше зад хоризонта, а Опал и Куейк изпълняваха своето шеметно осемчасово въртене по общата орбита. Някъде там, отвъд лазурно синьото небе, където Мандъл се виждаше като малка светла точка, там се въртеше газова гигантска планета, заобиколена от свита мразовити спътници. Това бяха замръзнали, безжизнени, тъмни звезди. Дори и най-добре подготвените експедиции на Гаргантюа, водени от най-опитните изследователи на Космоса на системата Добел, бяха претърпели големи провали. Външната система беше просто много отдалечена, много студена, много негостоприемна за човека. В сравнение с тях Опал беше безопасна и гостоприемна дори по време на буря от пета степен.

Бърди се огледа. Той съдеше за това от познатата лепкавост на топлата черна кал под краката си и от гъстата плетеница пълзящи растения, която започваше само на няколко метра от сградата, до огромните гърбове на тежко движещите се костенурки, които, оцелели по време на летния прилив, без да бързат се придвижваха из храстите навътре към сушата. Бърди познаваше целия този свят и го обичаше.

По-рано през деня цялата тази приятна картина изглеждаше твърде хубава, за да е истина, но сега той наистина си бе дал сметка, че е истина.

Глава 3

„Самър Дриймбоут“ беше започнал своя живот като играчка, като младежки кораб, предназначен за планетарни пътувания вътре в системата. Всичко на кораба — от тясната пътека вътре, санитарните възли и тоалетните до двете тесни койки — беше проектирано с тази цел. Монтирането на модерен двигател Боуз беше дало възможност на „Дриймбоут“ да извършва далечни междузвездни пътувания и беше намалило вътрешното пространство още повече.

Неговите обитатели проклинаха същия този двигател като излишно разточителство, изяждащо място. Пътуването от Добел до Гаргантюа трябваше да се извърши чрез използване на двигател със студено каталитичен синтез, който изобщо не можеше да използва междузвездната мрежа Боуз.

През втория ден от пътуването Дариа Ланг и Ханс Ребка се оттеглиха на разположените една до друга койки.

— Прекалено много крака — промърмори тихо Ребка.

Дариа Ланг кимна. Не каза нищо, но и двамата знаеха, че й беше трудно в тясната каюта. Той беше израснал на Тюфел, един от най-бедните и най-изостанали светове от Фемъс Съркъл. За него трудностите и неудобствата бяха толкова естествени и обичайни, че не им отдаваше особено значение. Тя беше разглезена — макар че допреди няколко месеца не го знаеше — от лукса и изобилието на Сентинел Гейт, една от планетите-градина в спиралния ръкав.

— И за мен са прекалено много — повтори тя. — Шестнайсет! Наистина много. А за теб може би очите са прекалено много.

Той веднага разбра намека и докосна извинително ръката й. Ло’фтианецът Д’жмерлиа изглеждаше само крака и очи. Към дългия труп бяха прикрепени осем черни съчленени крайника, а на тясната глава, върху очни стълбчета, доминираха големи лимоненожълти фасетъчни очи. Калик беше също толкова добре надарена. Тялото на хименопта беше късо, набито, с черна козина от кръглия труп излизаха осем крака, а малката, гладка глава беше опасана от множество чифтове блестящи черни очи. Калик и Д’жмерлиа не желаеха да се пречкат на хората, но когато бяха будни и активни, техните крайници правеха движението в малката каюта на кораба невъзможно.

Дариа Ланг и Ханс Ребка се оттеглиха на койките като единствено останало свободно място. Но дори и там те не намираха покой — или по-точно намираха твърде малко такъв.

Двата месеца, откакто се беше разделила със спокойния си живот на учен на Сентинел Гейт, бяха пълни с изненади. Не на последно място между тях беше откритието, че много факти за живота на изостаналите и бедни светове от Периметъра просто бяха неверни. Всеки на Шаста знаеше, че в слабо населените планети на Фемъс Съркъл, където и мъжете, и жените бяха обсебени от мисълта за секс, потребността от възпроизводство доминира над всичко. Богатите светове от Четвъртия съюз с удивление бяха разбрали, че хората на Тюфел и Складуорд, Куейк и Опал правеха секс винаги и навсякъде, когато имаха възможност.

Може би наистина беше така по принцип, но щом се стигнеше до действия в обществото на граничната планета настъпваше необичаен смут. Мъжете и жените можеха да проявяват непосредствен интерес един към друг — от дръзки погледи до открита покана, но когато трябваше да се пристъпи към действие, на открито или дори на закрито, Дариа предполагаше, че се проявяват като изключителни пуритани.

Дариа получи неоспоримо и неприятно доказателство за тази си представа по време на дългото пътуване на „Съмър Дриймбоут“ към Гаргантюа. През първата нощ двете извънземни отстъпиха койките на Дариа и Ханс и легнаха на пода. Тя се настани на своята койка и зачака, но нищо не се случи. Тогава пое инициативата.

Той я отклони, макар и по един странно индиректен начин.

— Разбира се, че бих желал… но какво ще правим с крака ти? — прошепна Ребка. — Много ще те боли. Искам да кажа… не можем. Твоят крак…

Кракът на Дариа беше изгорен на Куейк по време на летния прилив, ала бързо заздравяваше. Тя устоя на силното желание да прати по дяволите крака си. Защо не я оставеше сама да прецени кое ще я боли повече?

Вместо това Дариа се оттегли, убедена, че Ханс е дошъл от едно от онези странни общества, където в сексуалните отношения не е прието жените да поемат инициативата. Тя зачака и чака дълго. Накрая, по време на следващия период за сън, го попита какво не е наред. Не се ли интересуваше? Не я ли намираше за привлекателна.

— Няма такова нещо, разбира се — каза тихо Ребка и погледна към двете извънземни. Доколкото Дариа можа да прецени, те спяха дълбоко изпружили безразборно и сплели крайници. — Но какво ще кажете за тях?

— Какво за тях? Надявам се, не искате да кажете, че трябва да последваме примера им.

— Не негодувайте. Ако се събудят, ще ни видят.

Значи това било. Абсолютно табу в присъствието на други. Точно като в Молдова. И очевидно още по-строго. Докато бяха в кораба заедно с Д’жмерлиа и Калик Ханс нямаше да се реши да направи нещо, макар че извънземните може би не биха проявили нищо повече от евентуален научен интерес към акта на чифтосване между хора.

Но тяхното безразличие не промени отношението на Ханс Ребка. Дариа се отказа.

— Прекалено много очи за вас — повтори тя. — Разбирам. Не се тревожете, Ханс. Още колко остава до Гаргантюа?

— Около четирийсет часа — при промяната на темата той се успокои. — Не мога да проумея… какво се надявате да намерим там?

Ханс Ребка погледна очаквателно Дариа. Тя нямаше отговор, макар да признаваше основателността на неговия въпрос. В края на краищата тя беше видяла тъмната сфера да прихваща кораба на Луис Ненда и да се отправя към Гаргантюа. Ханс беше твърде зает със спасяване на кораба от атаката на Ненда. Но наистина ли очакваше да намери Строители там сега, след като беше имала достатъчно време да обмисли всичко?

За Дариа това беше изключително важен въпрос. Строителите бяха изчезнали от спиралния ръкав преди повече от пет милиона години, но по един или по друг начин през целия си съзнателен живот тя ги беше търсила. Беше започнала с един техен артефакт, който се виждаше от нейния роден свят Сентинел Гейт. Забеляза го още като малка. Тя израсна с тази блестяща раирана сфера в нощното небе. Недостъпна за човека и за всички човешки представи, недостижимата вътрешност на Сентинел стана за нея синоним на загадката на изчезналите Строители. Нейното убеждение, че летният прилив по някакъв начин е свързан с артефактите на Строителите я докара на Добел, а събитията по време на прилива я доведоха до разбирането, че самото подреждане на планетите и звездите, което причинява летния прилив, бе артефакт, а цялата система — дело на отдавна изчезналите творци.

Но въпросът на Ханс Ребка все още изискваше отговор. Беше ли тя толкова силно обзета от мисълта за Строителите и всичко свързано с тях, че навсякъде виждаше тяхното присъствие? Не беше необичайно за един учен да живее с една теория толкова дълго, че тя напълно да го обсеби. И тогава данни и наблюдения бяха пригаждани да отговарят на теорията, вместо да бъдат използвани за нейната проверка и ако правилността й не се потвърдеше, тя, да бъде отхвърлена. Беше ли сигурна, че не проявява същото пристрастие?

— Аз зная какво видях, Ханс. Но извън доказателството, колкото и да го поставяте под съмнение, единственото, което мога да предложа, са моите собствени умозаключения, независимо как се отнасяте към тях. Можете ли да покажете образа на Гаргантюа чрез външните сензори?

— Трябва да мога — той проточи врат и се огледа. — И трябва да можем да го видим оттук… Намираме се на зрителната линия на проекторите. Не мърдайте. След минутка се връщам.

Не му отне много време. След двайсет секунди на дисплеите на „Съмър Дриймбоут“ над двойната койка се получи триизмерен образ на Космоса. Ребка подаде дистанционното устройство на Дариа да избере желаното от нея за наблюдение място.

Планетата се намираше в центъра на зрителния глобус. Виждаше се и настъпилата от последния път промяна.

Защитните филтри на илюминаторите на „Дриймбоут“ екранираха светлината от Гаргантюа. Планетата беше гигантска, разбира се, заемаше половината от зрителното поле, но от блестящите потоци светлина, идващи от Мандъл и Амарант, тя беше избледняла до призрачна сянка. Сега Гаргантюа представляваше сфера не по-голяма от нокътя на палеца на Дариа, но на черния фон, осеян с неясни звезди, тя блестеше като скъпоценен камък в наситено оранжево и охра като висококачествен цирконий и хезонит. Бледа лента загатваше за оста на въртене на планетата, а четирите светли точки, подозрително точно подравнени с екватора, сигурно бяха спътниците на Гаргантюа. Дариа знаеше, че около планетата обикалят хиляди други големи отломки, но от това разстояние те бяха невидими. Техните пътища сигурно бяха се превърнали в чудовищна безпорядъчна плетеница след пертурбациите[10] от преминаването на периастъра близко до Мандъл и Амарант.

Не хармония на сфери, а хаотично преплетени орбити. Навигацията през тях щеше да е проблем.

Тя разгледа образа и посочи с дистанционното устройство четвърт радиус встрани от планетарния терминатор[11].

— Първият лъч светлина дойде точно оттам[12] — Дариа затвори очи за момент, спомняйки си какво беше видяла.

Но това не бе обикновена светлина, защото тя щеше да е невидима в безвъздушното пространство. А аз видях лъча по цялата му дължина и можах да проследя неговия път чак до онази точка.

— Не е ли възможно да е дошъл много по-отдалеч… отвъд Гаргантюа?

— Не. Защото по времето, когато сребристата сфера се издигна в Космоса, прихвана кораба на Луис Ненда и неочаквано тръгна по светлинната линия, точката на зараждане на лъча се беше преместила. Когато за първи път го съгледах сферата беше точно до Гаргантюа. Единственият начин, по който може да се обясни, е, ако е дошъл от тяло в орбита около Гаргантюа.

Дариа затвори отново очи. Тя имаше леко главоболие и споменът за последните отчаяни минути преди настъпване на летния прилив я замая и дезориентира. Сигурно беше гледала твърде дълго образа на дисплея. Тя присви очи към Гаргантюа. Гигантската планета бързо се отдалечаваше от Мандъл по сложна орбита, контролирана от Мандъл и неговия звезден спътник джудже. Но засега „Дриймбоут“ се движеше по-бързо. Той я настигаше.

— Още няколко часа, Ханс — Дариа неочаквано се почувства отпусната и ленива. — Само още няколко часа и ще започнем да виждаме всички малки спътници. Ще добием престава къде отиваме, нали? — тя беше смутена от собствените си думи и от странното звучене на собствения си глас. — Къде всъщност отиваме? Аз не зная.

Ханс Ребка не отговори. Тя положи голямо усилие и се обърна към него, за да открие, че той изобщо не я гледа. Гледаше към Д’жмерлиа и Калик.

— Още спят — каза той.

— Да. Още спят — Дариа се усмихна. — Спокойно, Ханс, няма да ви се хвърля.

Той се изправи и провеси крака от койката. Лицето му беше по-червено от обикновено, белегът, който тръгваше от лявото му слепоочие и стигаше до челюстта, изпъкваше по-ясно.

— Нещо не е наред. Калик никога не спи повече от половин час. Стойте тук.

Тя гледаше как той забърза към централното контролно табло на „Дриймбоут“, разглежда го и високо изругава. После се пресегна, чу се бръмченето на кондиционерите и Дариа неочаквано почувства хладен повей в лицето си. Тя промърмори недоволно. Ребка не обърна внимание на протеста и. Беше се надвесил над неподвижните тела на Д’жмерлиа и Калик, после се приближи отново към нея.

— Как се чувствате? Хайде, изправете се.

Дариа седна. Хладният въздух напълно я разсъни.

— Добре. Нещо не е наред ли?

— Атмосферата. При излитане от Куейк корабът е бил лошо ударен. Нещо е откъснато от него. Временно блокирах автоматиката. Докато разберем какво се е случило, ще преминем на ръчно управление.

За първи път тя осезателно почувства, че той изпитва желание към нея.

— Добре ли сте? А Калик и Д’жмерлиа?

— Добре сме, всички сме добре. Намираме се в пълна безопасност. Но не бяхме. Може би Д’жмерлиа и Калик могат да дишат онова, което получавахме преди минути — те са издръжливи на лош въздух, но вие и аз не бихме могли. Въглеродният окис беше прекалено много. Още половин час в такава атмосфера и щяхме да сме мъртви.

Мъртви! Дариа почувства как през тялото й преминаха студени тръпки, които нямаха нищо общо с хладния полъх в кабината. Изправени пред смъртта по време на летния прилив, опасността за всички тях беше очевидна, но тя можеше да дойде и по други пътища, без да им определи среща или да оповести присъствието си, да се промъкне незабелязано и да ги отнесе със себе, когато най-малко я очакват…

Дариа не можеше да се отпусне. Ханс Ребка отиде на нейната койка. Тя се премести по-близо до него, изпитвайки нужда от човешка близост. Той дишаше тежко. В следващия момент те притиснаха тела едно в друго. Дариа усети, че той трепери. После разбра, че трепереха ръцете му, докосващи лицето й, промъкващи се под ризата, към гърдите й. През следващите няколко минути стана ясно, че той е силно възбуден.

Прегърнаха се, без да говорят. Накрая Дариа обърна глава да погледне покрай Ханс към спящите Д’жмерлиа и Калик.

Какво щяха да правят с тях, ако се събудят? Едва не го каза на глас. Успя да се сдържи. Млъквай, глупачке! Какво се опитваш да направиш?

Дариа направи един жест в името на скромността, пресегна се и изключи лампата над койките. На него му беше безразлично. След няколко секунди и на нея. Също и на Д’жмерлиа и Калик, тя беше сигурна.

Един час след това двете извънземни още спяха. Ханс също. Дариа лежеше със затворени очи и размишляваше върху един аспект на мъжкото поведение, който почти не се различаваше от Четвърти съюз до Фемъс Съркъл.

„Започвам да го разбирам по-добре — мислеше си тя. — Сладък е, но е странен. Близката смърт не го плаши. Възбужда го… достатъчно силно, за да пренебрегне собствените си морални задръжки. Предполагам, че не е и помислил за Калик и Д’жмерлиа… както и аз, що се отнася до въпрос като този. Мисля, че стимулът не е приближаването на смъртта, а съзнанието за оцеляване… Може би е така с всички мъже от световете на Периметъра, както и с жените. Това определено действа възбуждащо на Ханс — тя се усмихна. — Жалко, че с мен не е така. Смъртта не ме възбужда, а ме плаши. Беше ми приятно, но не се сближихме. Няма значение. Ще има и други възможности.“

Дариа най-после отвори очи. Не се бяха постарали да изключат проекционния апарат. Гаргантюа висеше над главата й значително по-голяма. Тя видя окраската върху набъбналата повърхност — от последния път планетата беше направила четвърт обиколка. Огромният и постоянен атмосферен вихър известен като „Окото на Гаргантюа“ стоеше в центъра на диска и гледаше право в нея — оранжево-червено, хипнотично, злобно.

Дариа почувства, че й е трудно да диша.

„Значи ще има и други възможности, така ли? — казваше изражението на Окото. — Не разчитай толкова. Аз също зная нещо за смъртта.“

Глава 4

Е. Кримзън Тали: „Текущ доклад за изпращане на Персефон“

Днес достигнах до крайното си местоназначение, планетата Опал на системата Добел и направих задълбочено и смущаващо заключение за моята мисия:

Решението, взето от старшия специалист Сю Ксантип Харбсън Андо, е уместно, макар и не по съображенията, които тя изтъкна. Защото се оказа, че бавните неефективни човешки канали дават информация, която аз никога не бих получил чрез директен достъп до банките с данни. Това е вярно поради една проста причина: те не съдържат важна информация.

Централните банки с данни на Четвърти съюз са непълни! Кой би могъл да предположи това? Още по-лошо! Имам основание да смятам, че те понякога грешат толкова много, че не мога да разчитам на тях.

В подкрепа на заключенията си ще представя своите доказателства:

Първо: Моето пътуване до Опал изискваше да мина през четири пункта на преход в мрежата Боуз. Това го знаех преди тръгване. Банките с данни също посочваха, че всеки такъв пункт служи като връзка за транспортиране на различни видове. Там можеха да се срещнат членове на Сикропеанската федерация, на общността Зардалу, както и хора от Четвъртия съюз и от Фемъс Съркъл.

Тази информация се оказа точна. На третия пункт на преход, 290 светлинни години от Сол, в регион, вече граничещ със зоната на Фемъс Съркъл и в съседство с териториите и на Четвъртия съюз и на Сикропеанската федерация, видях и разпознах сикропеанци, ло’фтианци, варнианци, хименопти пдитрони.

Според банките данни отношенията между тези видове са много ясни: ло’фтианците и дитроните са роби на сикропеанците. Хименоптите и варнианците са понякога свободни същества, но най-често са роби на хората, населяващи територията на общността Зардалу. (Роби на земните членестоноги зардалу сигурно също все още съществуват, но от Голямото въстание, от времето преди Експанзията, такива не са виждани.)

Банките с данни също показват ясно, че въпреки независимостта на видовете, сикропеанците и зардалу признават превъзходството на хората от Четвъртия съюз, признават по-високото ниво на човешкия интелект и постижения и смятат Земята и териториите, заобикалящи Съюза, за културен и научен център на спиралния ръкав.

На практика не е така! Към мен, човек дошъл от Четвъртия съюз, въобще не проявиха никакво почтително отношение. На голямата спирка на възел Боуз 145 пунктът за преход беше препълнен. За да достигна до моята зона на отлитане, трябваше да мина покрай група пътници — между тях сикропеанци, хора от общността Зардалу и хименопти. Молбата да ми направят път остана без всякакво внимание. Нещо повече, една сикропеанка ме избута, сякаш бях някакво нищожество.

Когато протестирах пред друг пътник, човек, той ми каза: „Вие изглежда пътувате за първи път? Ще се натъкнете на много неща, които липсват в туристическите справочници. И тепърва ще ви блъскат като онази сикропеанка — той се засмя. — За нея вие изобщо не съществувате. Хората не излъчват онези феромони, които сикропеанците усещат, затова те не улавят вашето присъствие. И във всеки случай, тъй като тяхната цивилизация е по-стара от тази на хората, те като че ли гледат малко отвисоко на нас. Изобщо не очаквайте учтивост от сикропеанка. За вас те знаят, че сте ходеща изправена малка маймуна. Щом ги видите да идват, отместете се от пътя им. Те са много по-големи.“

Не вярвам, че бих могъл да получа такава информация по друг път, освен директно от хората. Тя е в пълно несъответствие с перспективата, предложена от централната база данни.

Второ: Съгласно централната банка с данни науката на Четвъртия съюз е по-разбита от науката при всички други видове, а технологията дори е още по-напреднала.

Принуден съм да оспоря това твърдение.

Първите три пункта на прехода Боуз, през които минах, след като напуснахме района на Сол, бяха изградени и експлоатирани от хора от Четвъртия съюз. Четвъртият, както научих при пристигането си, е бил построен и се експлоатира от Сикропеанската федерация. През времето, с което разполагах преди моята совалка да отпътува за Добел се запознах в детайли с пункта за преход. Очевидно възелът технологично е равностоен на възлите на Четвъртия съюз, а експлоатационно е далеч по-добър. Нещо повече, той е по-чист, по-сигурен и по-малко шумен.

Банката с данни отново подвежда по причини, които не мога да предположа. Технологията на Съюза не е универсална, а в някои случаи дори е под всякаква критика. Но ми беше необходимо директно наблюдение, за да стигна до това заключение.

Трето: Базата данни сочи, че човечеството е достигнало до звездите, използвайки грижливо формулирани логични теории за природата на физическия свят. „Законите на физиката, математиката и логиката са в основата на човешките дейности — се казва в базата данни — независимо колко различни са техните приложения.“

Тези факти може и да са верни, що се отнася до човешката история, но за текущите човешки дейности на Опал те изглеждат остарели. Наистина от някои неотдавнашни разговори заключих, че те рядко са в сила навсякъде и във Фемъс Съркъл. Тук хората или са с разстроена психика, или се придържат към модел на мислене, който не може да се намери в централната база данни.

Тези смущаващи заключения са направени от мои собствени непосредствени наблюдения, допълнени от разговори с местни жители относно последните травматизиращи явления, известни като летен прилив както следва:

Пораженията от летния прилив са огромни. Жертвите и разрушенията по цялата планета са потресаващи. Една разумна раса би заключила, че Опал е свят, непригоден за живот на хора и там би започнала процедура по ограничаване на раждаемостта и подготовка за преселване на нова планета. Според централните банки с данни логично мислещото човечество би постъпило така.

А какво правят хората на Опал след преминаването на летния прилив? Отдават се на усилено възпроизводство, което за няколко години ще гарантира възстановяването на населението и ще затрудни евакуирането на планетата. Това си поведение те оправдават с твърдението, че чувстват — и, може би, е вярно — силна привързаност към мястото, въпреки че то неотдавна е обрекло на гибел много техни приятели и близки роднини.

И за да отпразнуват собственото си оцеляване те пушат и дъвчат големи количества дрога, създаваща зависимост и предизвикваща ракови заболявания, с което съществено съкращават очакваната и без друго ниска продължителност на живота. Подозирайки, че поради някаква причина, като новодошъл, местните може би ме заблуждават за ефектите от тези вещества, лично ги опитах. Моят метаболизъм беше сериозно увреден няколко часа.

Тези лоши ефекти не са, трябва да отбележа, последица от различното минало и произход. Наистина установих, че подобни увреждания са обичайни между местните. И вместо да бъдат озадачени от тези си алогични дейности, те ги препоръчват на други — безсрамно, като често се хвалят с това.

Четвърто: Твърди се, че централните банки съдържат идиоматични изрази на всички писмени и разговорни езикови средства за общуване в спиралния ръкав.

Това не може да е вярно поради следната причина: при моето пристигане на Опал се срещнах с един човек, мъж, който се представи като комисар Бърди Кили. Той ме информира, че от имената, дадени ми за възможни контакти, всички хора, освен един вероятно са или мъртви, или са заминали да изследват други части на системата Мандъл. Единствено изключение е съветникът Джулиъс Грейвс, с когото ще се срещна след няколко часа. Беше добре да го зная и аз му го казах.

Не изпитах никаква трудност да разбера всяка дума от разговора с комисаря Кили. Разбира се, нямах основание да допусна, че последните езикови промени на Опал могат да попречат на комуникацията помежду ни.

След една среща, продължила по-малко от двайсет минути комисарят ми каза, че имал друга такава. Тръгнах си. Едва бях излязъл от стаята и той заговори, вероятно на себе си. Сигурно е смятал, че съм достатъчно далеч и не мога да го чуя, но аз съм направен от първокачествен генетичен материал и моят слух е по-чувствителен от този на повечето хора.

„Е, господин Е. К. Тали — каза той. — Сега мога наистина да говоря.

Да бърборя каквото си искам. Ти си смешен паток, нямаш грешка. Чудя се защо долетя.“

„Паток“ е наименованието на птица, пренесена от Земята, която живее безпроблемно на Опал. Очевидно човешкото същество не е патка, нито пък човек прилича на патка. И тъй като аз приличам на човек, не мога да бъда сбъркан с патка. Не е лесно да се разбере как комисарят Бърди Кили е могъл да направи такава грешка, освен ако самите езикови банки не съдържат грешки.

Тези въпроси изискват самонаблюдение.

Глава 5

Във Вселената съществуват само крайности. Или чудовищни гравитационни полета, или почти пълна липса на гравитация; невероятен студ или такава топлина, че твърди и течни тела не могат да съществуват; многомилионно атмосферно налягане или почти абсолютен вакуум.

Лед или огън. Древната алтернатива, за която хората са се досещали много преди Експанзията.

Изключение правят планетите — неутрална зона между слънцата и космоса, тънка разделителна повърхност, където могат да съществуват умерени температури и налягания, както и гравитационни полета. И ако това са аномалии, тогава планетите с условия за живот са още по-редки — нулева подсистема в тази система от странности?

И къде в тази напълно непривична среда е подходящо за хора?

— Искате ли да споделите мислите си? — гласът на Ханс Ребка прекъсна мрачните размишления на Дариа.

Тя се усмихна, но продължи да мълчи. Гледаше през илюминатора на „Съмър Дриймбоут“, с глава — изпълнена с неудовлетворителното настояще и далечните мечти от Сентинел Гейт. Беше на 800 светлинни години от дома. Вместо Сентинел — Гаргантюа, голяма колкото по време на летния прилив и далеч по-доминираща, изпълваше небето. „Окото“, задимен вихър от газове, беше достатъчно широко да погълне дузина човешки светове.

— Искате да ми помогнете?

— Сама не бихте могла да си помогнете — Ханс Ребка кимна с глава към контролното табло.

— Те няма да ме допуснат до него. Мисля, че на Калик му доставя удоволствие.

Беше приятно да знаеш, че някой го прави. Влизането в орбита около Гаргантюа беше депресирало силно Дариа — да дойде толкова далеч с такива неясни цели и да не намери нищо, което да посочи и да каже: „Там! Там е то. Точно това се надявах да намеря.“

Всъщност намериха онова, което тя трябваше да очаква. Планета, достатъчно голяма, за да бъде пред прага на ядрен синтез, недостъпна за човека, поради нейната плътност, отровна атмосфера и гигантско гравитационно поле. Танцуващо постоянно присъствие на Гаргантюа бяха четирите големи спътника със своите собствени атмосфери и океани, но въздухът на тях беше главно от азот плюс остър фотохимичен смог от етан и циановодород, а океаните — втечнен етан и метан. Повърхността на спътниците, неотдавна нагрети от приближаването на Мандъл и Амарант, изстиваха към обичайната температура от няколкостотин градуса под точката на замръзване.

Ако имаше вероятност да намерят нещо, това щеше да е на някой от по-малките спътници, лишени от атмосфера. Калик и Д’жмерлиа търпеливо ги идентифицираха и определяха тяхното местоположение за евентуално връщане в бъдеще. Беше невъзможно преплетените орбити да се проследят зрително; дори за компютъра на „Дриймбоут“ задачата беше трудна. Най-сетне екипът щеше да разгледа „нещо интересно“ по неясните критерии на Дариа.

— Колко идентифицираха? — Дариа не беше сигурна дали желае да чуе отговора. Докато си проправяха път през по-големите отломки, тя нямаше представа какво трябва да правят по-нататък, за да не се изправят пред нерадостната възможност да се върнат с празни ръце на Добел.

Ханс Ребка вдигна рамене, но Д’жмерлиа беше чул въпроса. Лимоненожълтите очи се завъртяха на късите си очни стълбчета.

— Четиридесет и осем.

Той продължи с отговор на незададения въпрос.

— До този момент нищо не намерихме. Няма дори изгледи за залежи на полезни изкопаеми.

„Разбира се, че не сте намерили. Не ставай глупав, Д’жмерлиа. Това е част от Фемъс Съркъл, забрави ли? Бедна на метали, бедна на минерали, бедна на всичко. При колонизирането и е била изследвана основно за метали и минерали. Ако е имало нещо ценно, още преди столетието е било извлечено и отнесено.“

Дариа успя да го премълчи. Тя разбра, че я е яд на всичко. Почувства се виновна. Двете извънземни вършеха цялата работа, а тя бездействаше, наблюдаваше ги и се оплакваше.

— Още колко остават за записване, Д’жмерлиа?

— Най-малко стотина. Всеки път, когато погледнем по-внимателно, откриваме малки тела. И всяко представлява задача, отнемаща време. Проблемът е в елементите на орбитите… трябва дълго да ги наблюдаваме, преди да можем точно да ги определим. А ни е необходима голяма точност, тъй като отломките се движат. Трябва да сме сигурни, че не сме изпуснали някоя или че сме я записали два пъти. Старите каталози ни помагат, но последните пертурбации ги правят ненадеждни.

— В такъв случай вероятно ще останем тук по-дълго… най-малко няколко дни. Какво мислите, Ханс? Може би трябва да изберем някой планетоид[13], на който да се разположим, докато свърши разузнаването. Имаме космически костюми. Най-малкото ще можем да се протегнем нашироко за час-два, без да си пречим.

— Вече имаме един… к-кандидат за такова място — Калик също слушаше и наблюдаваше. Нейната човешка реч беше почти безупречна, но при моменти на възбуда й изневеряваше. — Отбелязахме го още когато го… в-в-видяхме. Д’жмерлиа?

Ло’фтианецът кимна.

— Имаше го и в стария каталог. Идентифициран е като Дрейфъс-27. Навремето една изследователска експедиция го е използвала като база за операциите си. Там трябва да има тунели, може би дори херметическа камера. От орбитата ни в момента можем да стигнем до него с минимален разход на енергия. Искате ли да видите вкараното в паметта описание?

Дариа веднага прие предложението на Д’жмерлиа. Тя си даваше сметка, че това можеше да смути извънземните, но не съжаляваше. Движение, бързина, активност — това й беше необходимо в момента, макар това да беше така безполезно, както самото приспособяване на голо парче скала за дом на хора и извънземни за няколко дни.

Проучването отблизо на Дрейфъс-27 потвърди данните от дистанционните сензори на „Съмър Дриймбоут“. Планетоидът беше тъмно тяло покрито с кратери само десет километра в диаметър, обикалящо по ниска орбита около Гаргантюа. Преди хиляда години следи от никел и желязо във външните слоеве на Дрейфъс-27 подмамило изследователите да сондират вътрешността. Еднометровата покривка от чакъл и отпадъци върху неравната повърхност на планетоида показваха, че не са намерени залежи, заслужаващи преработка, но автоматичната сондажна техника на миньорите продължила да работи. Тя прокопавала тунели, дълбала шахти, правила сондажи, докато вътрешността на планетоида не станала на решето от коридори и камери.

Без въздух и голяма гравитация тези тунели останали непроменени от деня, когато били изоставени. Новопристигналите можели да прочетат разочарованието на миньорите в купищата отломки и полузавършени жилища. Изследователите започнали с големи надежди, достойни да планират създаването на постоянна база, подходяща за големи миннодобивни операции. Тези надежди постепенно се изпарили. Един ден те просто захвърлили всички инструменти и си заминали. Но макар да спрели по средата работата, условията за живот на Дрейфъс-27 бяха повече от достатъчни за краткосрочните нужди на екипажа на „Дриймбоут“.

— Запечатай я и ще стане — каза Дариа. Пет метра под повърхността тя и Д’жмерлиа бяха се натъкнали на празна цилиндрична дупка с тесен вход. Бяха проверили стените, за да са сигурни, че ще издържат налягане една атмосфера.

— Топлинната изолация не е мръднала. Да се върнем горе. Ще напомпаме въздух тук и тогава ще отворим костюмите си. Ще бъде чудесно.

Дариа се огледа. Дупката беше очистена от отломки от скалата, но при всеки допир и вибрация от стените се сипеше прах.

„Ужасно? — помисли си тя. — Боже мой, колко ниско съм паднала. Преди два месеца бих се ужасила от идеята да прекарам десет минути на такова място, а сега с нетърпение очаквам да се настаня.“

Д’жмерлиа вече се чувстваше като у дома си. Ло’фтианците бяха раса, живееща на родната си планета в дупки, които образуваха огромни, свързани помежду си лабиринти. Той притичваше възбуден от един коридор в друг. Д’жмерлиа кимна с глава и тръгна нагоре, без да усеща слабия гравитационен градиент.

По-малко подвижна при свободно падане, Дариа изостана далеч зад него. Когато стигна близо до повърхността, тя с изненада откри, че входът на тунела е осветен отвън. Дрейфъс-27 се въртеше бавно около оста си с период малко повече от един час. Преди да слязат във вътрешността на планетоида, Гаргантюа беше изпълнила небето над входния тунел; сега шахтата беше осветена в горния си край от отслабващата зимна слънчева светлина на Мандъл.

Корабът стоеше, където го бяха оставили, кацнал на сто метра над повърхността. Дариа хвана дебелото въже и с лекота се изкатери по него. Когато се изкачи горе, Д’жмерлиа беше още в малкия шлюз за излизане на открито и тя трябваше да чака навън, докато завърши цикъла по отваряне на шлюза. Оттам тя виждаше по-голямата част от неправилното полукълбо на Дрейфъс-27. От разпръснатите скални отломки на слабата светлина повърхността приличаше повече на пустиня. Острите контури между светло и тъмно почти не се омекотяваха от микроскопичните частици прах и ледени кристали, раздвижени от кацането на „Съмър Дриймбоут“. Около Гаргантюа имаше стотици отломки, всичките с големина вероятно подобни на тази. Загубила ли си беше ума, за да си представя, че тайните на изчезналите Строители могат да бъдат скрити в такава пустиня?

Ханс Ребка още стоеше до шлюза, когато тя излезе от него. Дариа включи костюма си на пълна двустранна прозрачност и изчака няколко секунди да влезе в режим.

— Д’жмерлиа казва, че сте намерили нещо добро — почна Ребка. — Той е истински въодушевен.

— Мисля, че са някакви дупки… лабиринт от тунели. На него му хареса. Предполагам, че се чувства като у дома му. Погледнете ги.

Д’жмерлиа беше отишъл при контролното табло на кораба, където Калик седеше, изпружил крака както го беше оставила Дариа, когато беше излязла от кораба. През последните няколко дни хименоптът неотлъчно стоеше до таблото и старателно проследяваше и наблюдаваше малките спътници на Гаргантюа. Ло’фтианецът и хименоптът развълнувано разговаряха на езика на Калик с цъкания и подсвирквания, които нито Дариа, нито Ханс владееха. Подсвиркванията и цъканията стана по-силни и по-припрени, докато накрая Дариа каза:

— Хей, престанете с този шум, проглушихте ни ушите! — после се обърна към Ребка и добави: — Определено не видях вътре нищо чак толкова вълнуващо.

Той кимна.

— Какво става с тях? Д’жмерлиа! Калик! По-тихо.

Д’жмерлиа издаде едно последно оглушително изсвирване, после се обърна към хората.

— Извинения, искрени извинения. Но Калик има чудесни новини. Тя е уловила сигнали, преди две минути… от „Хев-ит-ол“.

— Корабът на Луис Ненда? Не мога да повярвам! — Ребка прекоси каютата и отиде до контролното табло. — Дариа каза, че е излетял от Куейк с огромно ускорение. Сигналната апаратура вътре в кораба сигурно се е потрошила.

Гладката черна глава на хименопта се обърна към хората.

— Не е тт-така. Улових определен сс-сигнал, макар и много слаб.

— Искаш да кажеш, че „Хев-ит-ол“ е там, но е в беда?

— Не непременно в беда. Това не е сигнал за бедствие, предназначен е само да подпомогне локацията.

— Тогава защо не го хванахме по-рано при сканиране на целия район?

— Защото той се активира чрез входящ сс-сигнал. Нашето първо сс-сканиране беше пасивно, използваше звездна радиация. Сега сканирам повърхността с активна микровълна за определяне на състава и извършване на детайлен анализ на скалните отломки.

Челюстта на хименопта зейна от вълнение и радост.

— С извинения и уважение, но ние не можем да скрием радостта си. К-к-корабът не е разбит! Той е оцелял, има енергия и е в добро състояние. Точно както с Д’жмерлиа се и надявахме по време на летния прилив, нашите господари не са загинали. Луис Ненда и Атвар Х’сиал сигурно са живи… и само на няколко часа път от нас.

Статия 37: Ло’фтианци

Разпространение: Центърът на ло’фтианската цивилизация и единствената естествена среда на женските от този вид остава малката планета Ло’фти. Тъй като тези женски живеят изключително в дупки на повърхността на планетата, няма никакви видими следи от тяхното присъствие. Смята се обаче, че под повърхността на планетата има цели региони, преустроени в лабиринти за размножаване и метаморфоза. Директно доказателство за това предположение няма, защото никой, освен тази раса не е влизал в дупките.

Голям брой мъжки ло’фтианци могат да бъдат намерени да скитат по повърхността на Ло’фти и по-малък на всеки свят от Сикропеанската федерация и Четвъртия съюз, където сикропеанците влизат в контакт с други интелигентни същества от спиралния ръкав.

Физически характеристики: Физическата форма на ло’фтианските женски не е известна от директно наблюдение, но те навярно са слепи и надминават мъжките по големина и вероятно по интелигентност. Смята се, че тяхната физиология наподобява мъжката.

Мъжките ло’фтианци са с тънки тела, осмокраки членестоноги с отличен слух и зрение. Те имат способността да общуват чрез феромони, което ги прави предпочитани преводачи за сикропеанците. Техните двойки съставни очи могат да се фокусират по отделно или заедно, осигурявайки или стереозрение или едновременно две монокулярни зрителни полета. Ло’фтианското зрение е със спектрална чувствителност от 0.29 до 0.91 микрометра, позволявайки им да виждат както в ултравиолетовата, така и в инфрачервената част на спектъра. (Ло’фтианската „дъга“ има единайсет цвята, докато човешката само седем.)

Известно е, че слепите ло’фтиански женски са високо интелигентни. Интелектуалното ниво на мъжките обаче е много оспорвана тема. От една страна до пристигането на сикропеанците на Ло’фти никой ло’фтианец не е проявявал любопитство към нищо извън тяхната планета. Това е разбираемо за живеещите в дупки женски, но не и за мъжките, които скитат по повърхността и всяка нощ виждат звезди и планети. Освен това ло’фтианските преводачи на сикропеанците никога не са коментирали или добавяли нещо към казаното от техните господари.

От друга страна ло’фтианските мъжки са превъзходни лингвисти и в отсъствие на сикропеанските си господари определено са способни на независима мисъл и действие. Пренесените от планетата Ло’фти мъжки ло’фтианци са неграмотни, но те толкова лесно и бързо се научават да четат и пишат, че тези им способности сигурно са част от тяхното генетично наследство.

Най-широко разпространената теория за обяснение на този парадокс идва от ограничените изследвания на ло’фтианската физиология. Смята се, че мъжкият мозък е високо организиран и със силно развит интелект. Той обаче притежава неизвестен физически инхибитор, химически по природа, който препятства използването му в присъствие на ло’фтианска женска. В присъствието на женска способността на ло’фтианеца да разсъждава просто блокира. (Много по-слаба форма на това явление съществува и в другите видове. Вж. статия „Хора“ в този каталог.) Смята се, че макар и в по-малка степен същият механизъм действа при среща на мъжкия ло’фтианец със сикропеанка и други интелигентни видове. Ако теорията е вярна, никой никога не е бил свидетел на целия ло’фтиански интелект в действие при директна среща с тях.

История: Според друго свидетелство на планетата Ло’фти доминиращи са организмите и членовете на стара раса, съществуваща в сегашната си физическа форма и радваща се на сегашния си начин на живот най-малко десет милиона години. Ако съществуват писмени документи, те се съхраняват в дупките от женските и са недостъпни за външно проучване.

Култура: Мъжките ло’фтианци, които живеят на повърхността на тяхната родна планета или извън нея, не проявяват никакъв интерес към съешаване. Те са в зряла възраст, която наричат „втора фаза“ или „Следларвена“. Тъй като в зряла възраст този вид притежава два добре дефинирани пола и тъй като е съвсем невероятно живеещата в дупка ларва преди метаморфоза да може да се възпроизвежда, чифтосването вероятно се извършва при връщане на мъжките в дупките да носят храна. Тогава интелектът на мъжките е блокиран и доминира половият нагон. Ло’фтианската култура се определя и контролира от женските, които непрекъснато поддържат интелекта си буден.

Интересно е да се разсъждава върху социалната организация, която може да изгради група ло’фтиански мъжки, пренесени далеч от техните женски или други интелигентни същества. Тези разсъждения остават чисто академични, тъй като досега такива обстоятелства не са възниквали и вероятно няма да възникнат. Мъжките ло’фтианци при отказ на достъп до интелигентна компания на техните собствени или други видове стават неспокойни и демонстрират ирационално поведение.

Из „Универсален каталог на видовете“ (Подклас интелигентни)

Глава 6

Пътуването до Гаргантюа звучеше трудно и опасно. Бърди Кили се плашеше от тази перспектива. След запознанството с Джулиъс и Стивън Грейвс тя още по-малко му харесваше, а с включването в пътуването и на Е. К. Тали безпокойството му ескалира.

Все пак това последно допълнение се оказа по-безопасно. По някакъв начин, който Бърди не можеше да обясни, Стивън Грейвс и Е. К. Тали взаимно се неутрализираха. Може би причината беше, че те никога не спираха да спорят. Досадата от техните спорове беше достатъчна да сведе всички други раздразнения до фоново ниво и това позволяваше на Бърди да се откъсне от неприятната реалност на пътуването.

Тази реалност започна още преди излитането от Опал. Тримата бяха отишли до края на един от слинговете да огледат предложения от Бърди за пътуването кораб. Тали беше изостанал зад другите двама, проявявайки неестествен интерес към видовете домашни водни птици, плуващи край брега.

— Вие казвате, че той е тъп робот! — оплака се Бърди, сигурен, че не може да бъде чут. — Защо никой не ми го каза още при пристигането му? Нищо чудно, че се държи като идиот.

— Не е робот — очите на Джулиъс Грейвс шареха неодобрително по междупланетния кораб. Корабът, разбира се, беше голям — десет пъти по-голям, отколкото им беше необходим, — но корпусът беше изподраскан и ръждясал. На Миранда той щеше да бъде претопен преди сто години. — Всъщност не трябваше да казвам нищо, само че този път може би ще бъде важно за вас да го знаете. Е. К. Тали е хуманоид. Макар че не притежава човешки опит и знание за района, неговата база данни сигурно е огромна.

— Все едно. Компютър или робот. База данни за какво? Не изглежда да знае нещо полезно.

— Не е нито компютър, нито робот. Той има човешко тяло.

Бърди вдигна рамене.

— Това е ужасно. На кого е било това тяло, преди да го получи?

— На никого. Отгледано е за него по каталог — Грейвс огледа огромната и безлюдна вътрешност на кораба. После подуши въздуха. — Пфу! За какво казахте, че бил използван последния път?

— За превозване на руда — Бърди се наведе над люка. — Поне така ми казаха. Не мога да си представя каква е била тази руда, която изглежда така. Или мирише така — Бърди бързо се отдръпна назад. Дори той беше впечатлен от мръсотията вътре. — Но аз все още не разбирам какво търси Тали тук.

— Аз съм виновен. Ако се бях върнал на Миранда, както беше запланувано, Е. К. Тали щеше да отиде с мен. Той ми каза, че бил изпратен на Опал с три цели. Първо, да определи лично значението на последните събития тук; второ, навсякъде да ме придружава и трето, да ме върне със себе си в главното управление на Съюза — Грейвс потърка ръка в капака на люка и погледна резултата с отвращение. — Вижте, това няма да свърши работа. Целият трюм трябва добре да се изчисти, преди да стане напълно годен за ползване.

— Няма проблем.

Няма проблем, защото Бърди знаеше, че шансът да намери някой, който да го почисти, беше нулев, но нямаше смисъл да го казва на Грейвс. На Бърди му мина през ума, че той на драго сърце би приветствал последната от трите цели на Е. К. Тали — всичките му проблеми биха изчезнали, ако Грейвс и Тали просто си заминат. И не беше ли това демонстрация на най-чудовищното и най-типично нахалство на Съвета на Съюза — да си седи в безопасност на стотици светлинни години и да се опитва да дава заповеди чрез робот-идиот?

Следващият акт на Тали не му помогна да стане по-симпатичен на Бърди. Той завърши озадачаващо си проучване на патиците и отиде да разгледа кораба.

— Мога ли да говоря? — каза най-после той.

Бърди изруга.

— Ще престанете ли да задавате този въпрос, за Бога? Дори и да кажа „не“, вие пак ще говорите.

— Моите извинения, комисар Кили. Тъй като моят въпрос, поради неизвестна за мен причина, ви дразни ще се опитам да се въздържа… макар учтивостта да е основен елемент в обучението на моята система. Сигурен съм обаче, че онова, което имам да ви кажа ще ви заинтересува. Изхождайки от историята и сегашното състояние на този кораб, изчислих вероятността за фатална повреда при продължително пътуване като заплануваното до планетата Гаргантюа на шейсет и шест процента.

Джулиъс Грейвс изсумтя шумно от възмущение. Бърди потрепери и се почувства склонен да се съгласи. Нима беше оцелял при летния прилив само за да загине в Космоса? Не, ако можеше да го избегне. Но сигурно не трябваше нищо да прави. Това бе моментът, в който Грейвс щеше да използва своя авторитет като съветник и да забрани предложеното пътуване, независимо какво искаше да направи Е. К. Тали. Рискът беше неприемливо висок.

— Съжалявам, Тали — каза Грейвс. (Щеше да използва своята власт точно както се надяваше Бърди.) — Но ние сме принудени да възразим на вашето твърдение. Стивън изчисли, че вероятността от фатална повреда при продължително пътуване е шейсет процента… не повече.

— Позволявам си да не се съглася с вас — Тали погледна косо Грейвс. — Аз мисля, че ако изчислите входните за случая параметри точка по точка, както следва да се направи, вие ще намерите онези допълнителни източници на опасност, които…

Спорът продължи все в този дух.

Рисковете, изчислени от Стивън Грейвс и от Е. Кримзън Тали — върху това мислеше Бърди. Докато „Инкомпарабъл“[14] — Бърди беше склонен да назове с това име гниещия корпус, който скърцаше, стенеше и разнасяше воня по пътя към системата — Стивън Грейвс и Е. К. Тали продължаваха безкрайните си спорове.

Кой излезе победител? Бърди не беше сигурен. Пътуването до Гаргантюа беше продължително и — слава Богу! — безаварийно. Наоколо имаше малко хора, които да оспорват последното. От чиста опърничавост Бърди се обърна към Джулиъс Грейвс и се консултира с него за спора Стивън-Тали, макар и с нежелание.

Съветникът прие въпроса съвсем сериозно и сбърчи плешивото си, покрито с белези чело, преди да отговори:

— Вярвам, че мога да бъда безпристрастен. И мисля, че двамата взаимно се допълват. Е. К. Тали има предимство пред Стивън в бързината на изчисленията, което не е изненадващо, тъй като неговите основни схеми са трилиони пъти по-бързи. Изненадващо е, че Стивън се справя така добре. Двамата със Стивън сме го обсъждали много пъти. Навсякъде, където е възможно, Тали използва директна изчислителна формула. Стивън, от друга страна, използва изключително предварително изчислени и запаметени таблици и интерполации. Нормално Тали ще достигне до заключение за нещо, изискващо директно изчисления, много по-бързо… Но невинаги. Предимството на Стивън е в други области. Като всеки човек, той използва степен на подобие, което никой компютър, нито хуманоид някога е постигал. Да вземем един пример. Стивън и вие, както и аз, имаме забележителна способност да разпознаваме предмети. Ние можем да различим името на един познат ни предмет за части от секундата, независимо колко далеч или под какъв ъгъл го виждаме. Вие знаете кой съм аз, щом се срещнем, независимо от светлината или разстоянието. При малката скорост на органичната памет това не отнема повече от около една стотна от пълния цикъл на нашите мозъци, което означава огромна паралелна обработка. За същата операция неорганичният мозък на Е. К. Тали се нуждае от стотици милиарди цикли последователни изчисления. Естествено накрая той ще достигне до същия резултат, но в този случай Стивън ще бъде по-бърз.

— Искате да кажете, че две глави мислят по-добре от една — заключи сериозно Бърди. — Всеки от тях може да спечели. Звучи така, сякаш преди да вземем някакво решение, трябва да изслушаме и Стивън, и Е. К. Тали.

— Тази идея не е лишена от логика. Другата изненада е информационният капацитет. Стивън осъществява далеч по-бавен достъп, но той има по-голяма плътност на съхранение на информацията. Той знае много повече факти от Е. К. Тали, но при него времето за достъп е много по-дълго — Грейвс се замисли. — И, разбира се, последната слабост на Е. К. Тали не е свързана с изчислителната скорост или капацитет на паметта, а в неспособността му, когато разглежда човешки проблеми да вземе под внимание емоциите. Той винаги прави всичко възможно да достигне до правилното решение — неговата природа не му позволява друга алтернатива, — но решението на проблеми, включващи и хора, и извънземни, винаги ще бъде незадоволително. И колкото по-далеч е от средата, от която е взет неговия основен опит, толкова по-подозрителни ще бъдат неговите процеси на вземане на решение — Грейвс се огледа, за да се увери, че Тали не е наблизо. — Струва ми се, че е добре ние с вас да го следим внимателно. Особено вие. Той ще се опита да скрие мотивите си от мен, защото знае, че аз съм член на Съвета. Ако действията му ви изглеждат опасно опростенчески или нечувствителни в сравнение с органичния интелект, веднага ми съобщете.

Бърди кимна. При първа възможност той проведе спокоен разговор с Е. К. Тали.

— Вашите наблюдения заслужават внимание — каза внимателно Тали след няколко милисекунди пауза за основен самоанализ. — Умовете на Джулиъс и Стивън Грейвс имат някои качества, които могат да допълнят моите. Масовата паралелна обработка има своите предимства, макар че като цяло те не компенсират бавната скорост на неутралните органични нервни вериги — Тали внимателно се огледа. — Джулиъс и Стивън Грейвс обаче притежават една слабост, която може да бъде фатална. При извънредни обстоятелства те — особено Джулиъс — ще са склонни да правят преценки, повлияни от емоциите. В Съвета ме предупредиха за това. Може би в това вие ще можете да ми помогнете. Грейвс ще се опитва да скрие от мен последиците от емоциите, защото знае, че аз ще докладвам на Съвета. Ако неговите действия ви се струват опасно емоционални или прекалено пристрастни от хормоналните влияния на органичния интелект, трябва веднага да ми съобщите.

— Разбира се. Можете да разчитате на мен.

— Хм. Наистина ли? — последва кратка пауза. — Аха!

— Вие използвахте глагола идиоматично, не буквално — Е. К. Тали кимна доволно. — Да, наистина. Логиката и бавното действие на вашите аритметични схеми изискват това. Радвам се, че пътищата на органичния интелект ми стават ясни.

Той се отдалечи. След него остана миризма на гранясала мазнина.

Бърди почувства за момент удовлетворение, изместено бързо от смущаващата мисъл, че Грейвс бе луд като варнианец, но и Е. К. Тали не бе по-добър. Какво ми влиза в работата, щом и двата чешита ми се доверяват, каза той.

Статия 18: Варнианци

Разпространение: Светът на варнианците, Еварнър, обикаля около звезда клас F близко до центъра на елипсовиден газов облак, известен в Четвъртия съюз като „Лебеда на Херкулес“. Той лежи приблизително на 170 светлинни години от Сол в посока разполовяваща ъгъла между галактическата нормала и вектора на галактическия център.

Преди откриването им от хора-изследователи варнианците са се разселили от първоначалната си родна планета на тринайсет други планети, като са използвали кораби със скорост по-малка от тази на светлината. Всичките четиринайсет варниански светове лежат в или на границите на газовия облак „Лебеда на Херкулес“.

След първото им откриване (през Е. 1983 от членове на Арката на Дмитриев) посредством контакт с хора малка група варнианци се разпространили в Четвъртия съюз и Сикропеанската федерация. Разпоредбите в спиралния ръкав забраняват създаването и съществуването на всякаква колония от варнианци с над четири хиляди члена, с изключение на самата Еварнър или на някой от първоначалните тринайсет варниански колониални свята. Смята се, че въпреки варнианската петиция в обозримото бъдеще този закон вероятно няма да се промени (Вж. „Култура“ по-долу).

Населението от варнианци из целия спирален ръкав се оценява на 220 милиона. Макар да не съществува опасност от изчезване, те са един от по-малобройните интелигентни видове в региона.

Физически характеристики: Варнианци претърпяват гъвкава метаморфоза, осигуряваща голяма физическа трансформация. Тъй като Еварнър е планета с ниска температура, близка до долната граница за видовете, дишащи кислород, живеещите там варнианци имат сферична форма, позволяваща максимална топлинна консервация. При нужда те използват псевдоподи[15] с различна големина, но рядко се отклоняват много от сфероида.

В по-топли среди варнианците са по-малко принудени да променят външния си вид. В присъствие на членове на други видове те често мимикрират основните елементи на ендоскелета[16], структурата на крайниците и вида на кожата до такива подробности като цвят на очите и на косата, както и поведението. Не са известни граници на тази мимикрия („Не съдете за варнианката по топлината на усмивката й.“)

История: Варнианската история прилича на постоянна битка с расовото безумие. Ако у някои видове съществува ярко несъответствие между интелигентност и рационално поведение, това са варнианците. Събраните от хора и сикропеанци археологически данни показват, че варнианската цивилизация е била най-малко пет пъти напълно унищожавана. Всяко унищожение, настъпвало без предупреждение, е следвано от продължителен стабилен период на мирно развитие и бавно възраждане. Изчислено е, че тези цикли са били с продължителност от четирийсет хиляди години (втория упадък) до седемстотин хиляди (четвърти упадък).

Загубата на почти всички летописи за тези пет катастрофи прави пресъздаването на миналите събития много трудно. Разпространението на варнианската цивилизация из четиринайсетте планети с дванайсет слънца през три различни ери обаче доказва, че най-малко в един от тези цикли е постигната модерна технология.

Писмена история на варнианците съществува за последните двайсет и две хиляди години до времето на настъпване на Шестото бедствие.

Култура: Днешната варнианска цивилизация е урегулирана, неамбициозна и стабилна. Тя е била такава трийсет хиляди години без никакви признаци за предстоящо шесто бедствие, което би засегнало целия вид. Симбионтът[17] Пернатон-Мегреу (ПМ) обаче предположил през Е. 2731, че това не е основание за успокоение. Неговият анализ на варнианската култура накрая довел до ограничение на големината на колонията навсякъде извън първоначалните четиринайсет варниански светове на четири хиляди души.

ПМ извършил задълбочен анализ на варнианските езици и установил, че макар варнианци да използват над 140 семантични езикови групи и местни диалекти в никой от тях няма дума означаваща цинизъм, самокритика или скептицизъм. Той посочва и че крахът на варнианската цивилизация е настъпил само на Еварнър, а в другите колонии се е почувствал поради тяхната материална зависимост от метрополията. В допълнение няколкото различни случая на крах не изглежда да са възникнали поради една и съща причина. На края ПМ отбелязва, че аутопсиите на варнианските мозъци не показват съществуването на инхибиторен комплекс.

ПМ заключава, че крахът на варнианци е резонансно явление, последица от положителна обратна връзка между големи варниански групи. Тъй като не притежават необходимите способности за разумен скептицизъм, варнианците са изключително уязвими на влиянията на деструктивните спомени. Те се разпространяват безпрепятствено сред цялото население и се самоподхранват до точката, при която отделните варнианци стават неспособни на рационално мислене. Тези пагубни влияния се прекратяват само благодарение на краха на цивилизацията и свързаната с това загуба на бърза комуникация между големи групи.

ПМ поставя абсолютната долна граница на взаимодействащи си варнианци за такова явление при двайсет хиляди души. Възникването на нестабилност нормално не се забелязва, докато броят на включените индивиди е няколко милиона. Настоящата максимална стойност от четири хиляди за размер на колонията е крайно занижена.

Из „Универсален каталог на видовете“ (Подклас интелигентни)

Глава 7

Без помощта на радиофар никога нямаше да намерят кораба на Луис Ненда. Колкото повече „Съмър Дриймбоут“ се доближаваше до него, толкова повече Дариа се убеждаваше в това. Последните няколкостотин километра бяха летели през облак от отломъци — парчета от скална маса, воден и амонячен лед с размери от къща до грахово зърно. Дори и по-малките парчета можеха да бъдат опасни. В допълнение на това местните смущения разсейваха радиосигналите и определянето на точното местоположение на „Хев-ит-ол“ се превърна в налучкване. Нищо чудно, че радиофарът беше толкова слаб.

— Не разбирам защо в близост до техния кораб има толкова много отломки — оплака се Ханс Ребка. — Непрекъснато трябва да маневрираме, за да избегнем сблъскването. — Той беше на пулта за управление заедно с Калик. Дариа се върна на койките, а Д’жмерлиа остана на Дрейфъс-27 заедно с пълния запис на всичко видяно досега и инструкции да изследва и евентуално да възстанови старите минни шахти и тунели.

— Това не може да е случайно — Калик продължаваше да измерва разстояния и скорости и да определя траектории. Тя добави нови данни към вече изградената база, подсвирна и цъкна. — Ако тези отломъци са били в нормални орбити около Гаргантюа те са щели много отдавна да се разпръснат и да образуват голям о-о-облак в центъра, на който, да се намира планетата. Тъй като не са се разпръснали и тъй като и тук физичните закони са в сила… — тя се наведе, втренчила предните си очи в дисплея. — Тц-тц-тц. Имам обяснение. Кажете ми, ако вие също го в-в-виждате. Няма ли там нещо, някакъв друг обект, близо до мястото, където се намира „Хев-ит-ол“?

Дариа слезе от койката и отиде да погледне дисплея.

Между различните отражения, приблизително на мястото, където според изчисленията се намираше корабът на Луис Ненда, видя нещо, приличащо на блестящ светлинен кръг.

— Виждам нещо. Ханс, друг планетоид точно в средата на хаоса. Всъщност той обяснява съществуването му. Целият облак от отломки се върти в орбита около него, а той се върти около Гаргантюа.

— Аз съм с-съгласна. Той е попречил на отломките да се разпръснат.

— Но това прави нещата по-загадъчни — Ханс Ребка увеличи контраста на дисплея, за да се открои обектът по-ясно на фона. — Погледнете онова нещо. То е малко… не повече от няколко километра в диаметър. С обикновените методи на търсене никога не бихме го открили.

— Искате да кажете, че не може да има достатъчно маса, за да задържи нещо в орбита около себе си?

— Правилно. Но то задържа. И ние се устремяваме към него. Принуден съм да коригирам движението на нашия кораб.

„Съмър Дриймбоут“ се плъзгаше през плътна маса от обикалящи по орбита отломки. На дисплея образът на тялото пред тях стана по-голям и по-ясен.

— Вижте онова очертание — тихо каза Дариа. — Ако не е идеална сфера, то е достатъчно близко до нея, за да ме заблуди.

Калик беше заета да нанася последното местоположение на кораба на Ненда върху екрана на най-големия дисплей. Стана ясно, че другият съд се намира върху или много близо до кръглото тяло. Хименоптът мълчаливо разглежда комбинирания образ няколко минути.

— „Хев-ит-ол“ не се движи спрямо планетоида. Сигурно съществува достатъчно пп-пп-повърхностна гравитация, която го държи здраво на мястото му.

Ребка обърна „Дриймбоут“ и увеличи тягата.

— Калик, извърши изчислението вместо мен. Приеми, че онова нещо е с диаметър два километра и е направено от плътна скала. Каква трябва да бъде повърхностната гравитация? Бих искал максимално точна стойност.

— Ах! — хименоптът вдигна четири крайника до клавиатурата пред себе си. — Части от сантиметър за секунда — каза тя след няколко мига. — Може би една трихилядна от стандартната гравитация, не повече.

— И аз така мислех. Но тази гравитация вече действа върху нашия кораб, макар че сме все още на петдесет километра от него? Ако я екстраполирам до повърхността на обекта, сигурно ще се доближи до максималното. Това направо е невъзможно за никой от известните ни материали.

Докато Ребка говореше, „Дриймбоут“ рязко отскочи встрани. Дариа падна върху койката. Другите двама се спасиха, като се хванаха за контролното табло.

— Какво беше това? — Дариа още не беше станала и корабът отново подскочи, този път в обратна посока.

— Системата за избягване на сблъсъци с метеорити — Ребка отново се настани пред пулта. — Включих го на автоматичен режим, защото са много и не бях сигурен, че ще видя всички. Добре направих. Дръжте се, идва нов. Още един. Господи, идват отвсякъде!

Още докато говореше, последваха нови трусове, които го хвърлиха върху пулта. Той се хвана отчаяно за дръжките.

— Откъде идват? — всеки път, когато Дариа се опитваше да се изправи, корабът правеше скок в непредсказуема посока. Върху корпуса отвън се чу удар, достатъчно силен, за да ги изплаши. Няколко предмета в кабината, които не бяха добре закрепени, отхвръкнаха и се удариха в стените. — Можем ли да ги видим?

Как бе възможно обикалящи по орбита скални маси изведнъж от всички страни да се насочат към тях? Случайните процеси не протичаха така.

Калик, която имаше свободни ръце се справяше по-добре от Ребка. Без да каже нещо, той работеше на контролния пулт. Корабът се завъртя около оста си и Дариа почувства как към скоковете и движенията на системата за избягване на сблъсъци се прибави постоянна мощна тяга.

От мястото си на койката тя виждаше екрана на главния дисплей. На него се виждаше светъл кръг, заобиколен от ярки блестящи прашинки. Докато го наблюдаваше, кръгът се приближаваше към тях със застрашителна скорост. Когато изглеждаше, че ще се гмурнат точно в неговия център, корабът се завъртя около оста си и започна да намалява скорост. Дариа отново беше притисната по гръб към койката. Чу се шум от удар и сумтене. Ханс Ребка беше паднал на пода.

За две секунди тя почувства тялото си притиснато с огромна сила, после всякакво ускорение изчезна. Двигателят престана да работи. Дариа лежеше в условия на почти нормална гравитация. Тя повдигна глава.

Ханс Ребка се надигна с усилие от пода. Калик все още стоеше, стиснала с четири ръце контролния пулт. Хименоптът ги гледаше с наредените си околовръст очи и клатеше глава.

— Моите извинения. Не беше редно да предприемам такова действие, без да поискам разрешение. Прецених обаче, че за да оо-оо-оцелее кораба и обитателите му, трябва да го направя.

Ребка разтриваше дясното си рамо и бедро.

— По дяволите, Калик, не беше нужно да се паникьосваш. Системата за избягване на сблъсъци е проектирана да се справя с множество метеорити… макар че, трябва да призная, никога не съм чувал за такава бомбардировка.

— Нито пък ще чуете при нормални оо-оо-обстоятелства.

— Какво те накара да мислиш, че ще бъдем в по-голяма безопасност тук, на повърхността на планетоида? — Дариа погледна през илюминатора и потвърди първото си впечатление. „Съмър Дриймбоут“ беше кацнал върху твърда повърхност със значително гравитационно поле.

Калик посочи навън през същия илюминатор. Около плътната крива на планетоида се виждаше горната част на друг кораб.

— Две неща. Първо, от факта, че „Хев-ит-ол“ може да стои на повърхността с работещ радиофар и с работещи антени, следователно там не може да има непрекъснат дъжд от твърди материали. Преди да знаех какво активира системата за избягване на сблъсъци, реших, че това ще ни осигури безопасност.

— Скали и лед?

— Не — черният череп бавно се заклати напред-назад. Видях обектите, които се сипеха над нас, и това беше втората причина за бързо спускане. Нападателите бяха тела от свободния Космос. Зная, че те избягват всяко значително гравитационно поле и поради това тук ще бъдем на по-сигурно място — хименоптът се обърна към Дариа. — Това не бяха нито скали, нито лед, професор Ланг. Атакуваха ни фейджи.

Ханс Ребка изглеждаше стреснат. Но Дариа се изправи и плесна с ръце от възбуда.

— Фейджи! Страхотно.

— Страхотно? — Ребка я изгледа недоумяващо. — Аз не зная какъв опит имате с фейджите, Дариа, но ще ви кажа следното. Те може да са бавни, но са много опасни.

— Тези фейджи не са много бавни — каза тихо Калик. — По-бързи са от всички, за които съм чела.

— Което ги прави още по-опасни — Ребка изгледа повторно възбудената Дариа. — Нима искате да загинете?

— Разбира се, че не искам. Двамата с вас го доказахме по време на летния прилив, а вие ми задавате такъв въпрос? — на Дариа й беше трудно да скрие усмивката си. — Аз не по-малко от вас искам да живея, но се поставете в моето положение. Аз ви доведох тук, по средата на нищото, като ви казах, че ще открием следи от строителите. И единственото, което намираме, са ужасни отломки от скала и изоставени стари мини. Допреди няколко минути мислех, че може би това ще е всичко, което ще намерим. Но вие знаете не по-зле от мен, че фейджите се намират там и само там, където има артефакти на Строителите. Дори те самите могат да са техни артефакти. Много специалисти поддържат тази теория — тя стана и отиде да погледне през илюминатора на кораба към блестящата и подозрително гладка повърхност на планетоида. — Бях права, Ханс. Почувствах го още на Куейк и сега го чувствам още по-силно. Ние отиваме там! Строителите са изчезнали много отдавна, но ние скоро ще открием къде са отишли.

Калик се втурна да облече един костюм, решена веднага да слезе на повърхността на планетоида. На неколкостотин метра пред тях се виждаше корабът на Луис Ненда и тя изпитваше неудържимо желание да отиде при него. Под въздействие на неудържимото желание да разбере дали нейният господар е жив или мъртъв тя забрави всяка предпазливост.

Наложи се Ханс Ребка изрично да й забрани, за да я спре.

— Категорично не — каза той. — Мога да ти посоча десет начини, по които можеш да загинеш, а сигурно има още двайсет други, които не са ми известни. Когато ти разреша да слезеш на повърхността, с теб ще дойде някой от нас. Засега ти забранявам — по негово настояване Калик се присъедини към другите двама, които оглеждаха околността.

Дори отдалеч тялото, на което лежеше „Дриймбоут“, имаше вид на аномална масивна сфера. След един час наблюдение и измервания установиха и други особености. Калик и Ханс Ребка най-сетне облякоха костюмите си и слязоха на повърхността на планетоида. Дариа, остана на кораба. Наблюдаваше тяхното придвижване и въвеждаше данни в бордовия дневник на „Дриймбоут“. Копие от тях отиде при Д’жмерлиа на Дрейфъс-27, заедно със съобщение за успешното кацане и местонахождението им. Дариа изготви друго копие за изпращане с теснолъчев предавател на Опал с молба да бъде препратено през мрежата Боуз до Сентинел Гейт.

Тя прегледа съобщението и се усмихна. „Скучна статистика — биха казали повечето хора. — Само факти.“ Но сред нейните колеги на Сентинел Гейт и специалистите от спиралния ръкав по Строителите тази скучна статистика щеше да предизвика голямо вълнение. Всичките до един биха пожелали да бъдат тук.

Тя наблюдаваше Калик и Ханс, които предпазливо се отдалечаваха от „Съмър Дриймбоут“, след това прегледа отново съобщението и го изпрати на Опал.

Температура на повърхността: 281 към повърхността на тялото е топла, над температурата на замръзване на водата, при съществуващата среда, далеч от Мандъл, тя би трябвало да е със стотици градуса по-студена.

Форма: тялото има сферична форма в рамките на точността на наблюдение; радиус 1.16 километра.

Повърхностна гравитация: 0.65 G; при неговата големина би трябвало да е под една хилядна от тази стойност.

Маса: 128 трилиона тона.

Плътност: предполагаме, че съставът е хомогенен, 19 600 тона на кубичен метър, отбележете, че макар това да е по-малко от някои сикропеански търговски материали, той е около 1000 пъти по-плътен от естествения.

Атмосфера: 16 процента кислород, 1 процент въглероден двуокис, 83 процента ксенон, такава атмосфера е необичайна за една планета в спиралния ръкав; съдържанието на ксенона е с необичайно висока концентрация; тяло с такава големина не трябва изобщо да има атмосфера, отбележете, че тази атмосфера поддържа живот на всички същества от спиралния ръкав, дишащи кислород.

Състав на материала: външната повърхност има вид на гладък с топен кварц, вътрешният състав е неизвестен, но е непрозрачен за електромагнитна радиация с всякаква дължина на вълната.

Дариа спря да чете данните и погледна през илюминатора. Калик и Ребка се бяха навели близо до повърхността. Тя ги помоли за допълнителни данни за материалите навън, надявайки се да ги добави към описанието на планетата.

— Някакви резултати, Ханс?

Ребка се изправи.

— Не намерихме това, което желаете, но може би намерихме всичко, за което дойдохме. Не можем да отчупим образци. Повърхността е много твърда и е топлоустойчива. Но я облъчихме с подходящи импулси и наблюдавахме сеизмичните вълнови фронтове. Фазовите закъснения са доста странни. Смятаме, както и вие предположихте… че цялото тяло е кухо, може би със структура „пчелна килийка“.

— Добре. Ще добавя това към физическото описание. Когато се върнете, ще ми дадете по-подробни данни. Някакви други проблеми?

— Никакви за сега. След малко се отправяме към кораба на Ненда. Продължете наблюдението.

— Продължавам — към вече изготвеното съобщение Дариа прибави с голямо задоволство следното:

Общо описание: тялото изглежда е кухо, вероятно с вътрешни зали, при неговите аномални физически параметри то може да има изкуствен произход, възрастта на планетоида още не е установена, съществува голяма вероятност това да е артефакт на Строителите. В подкрепа на тази хипотеза говори фактът, че на по-малко от сто километра от повърхността на тялото се намират много фейджи.

Дариа спря. По-добре да се ограничи дотук. Лично тя беше сигурна, че е артефакт. И ако е така, трябваше да му се даде идентификационен номер, както на всеки друг известен артефакт на Строителите.

Тя добави една последна бележка към съобщението.

В универсалния каталог на артефактите на изкуствения планетоид е даден временен номер 1237 и временно име „Глистър“[18].

— Дариа? — гласът на Ханс Ребка прозвуча точно когато тя добавяше последната бележка. — Дариа, сега сме над „Хев-ит-ол“. Изглежда е в добро състояние, но трябва вие лично да го видите. Можете ли да си облечете костюма и да дойдете тук?

— След пет минути съм при вас — Дариа предаде съобщението, остави „Съмър Дриймбоут“ на самозащита и мина през шлюза. За по-малко от минута беше навън.

Тя погледна нагоре. В далечината зад другия кораб се мержелееше Гаргантюа. Високо над главата и фейджите бяха невидими — твърде малки, за да се видят от петдесет или сто километра, — но тя не се съмняваше, че са все още там. Фейджите винаги бяха там, където не са желани.

И само какви фейджи?! Достатъчно интелигентни, за да проследят един кацащ кораб. Достатъчно бързи, за да изпреварят този кораб. Достатъчно дръзки, за да се приближат до него и да го атакуват.

Дариа тръгна бавно по изпъкналата лъскава повърхност. Хоризонтът беше само на неколкостотин метра. Корабът на Луис Ненда се показа. Тя непрекъснато вдигаше глава, за да се увери, че някой мародерстващ фейдж не се спуска към него.

Фейджите не влизаха в силни гравитационни полета — всъщност те ги отбягваха. Естествено. Това беше традиционна мъдрост. И до днес тя вярваше в нея. Но защо приемаше, че традиционната мъдрост се отнася и за фейджите и за ситуация като тази, когато всичко друго около тях беше нетрадиционно?

На Дариа й мина през ума, че когато беше слязла тук, долу, Калик беше поела по-голям риск, отколкото си даваха сметка. Чуждоземната повърхност на „Глистър“ сигурно не бе по-безопасна от пространството, изпълнено с връхлитащи фейджи. Но неистовото желание на Калик да знае какво се е случило с Луис Ненда, я правеше сляпа за риска.

Дариа стигна до шлюза на „Хев-ит-ол“. Едно беше сигурно — с оглед поведението на фейджите тя трябваше основно да преработи онази част от „Универсалния каталог на артефактите Ланг“, в която ставаше дума за тях. Точно навреме. Възнамеряваше щом се завърне у дома, да започне работа върху петото издание.

Щом се завърне у дома…

Преди да влезе в шлюза, Дариа огледа гладката, стъклена повърхност на „Глистър“. Малкият кораб, с който бяха пристигнали, беше единственият познат предмет. „Съмър Дриймбоут“ беше започнал живота си като тийнейджърска играчка и сега, далеч от дома, той изглеждаш странно самотен и беззащитен.

Дали „Съмър Дриймбоут“ ще празнува отново рождения си ден? И дали ти ще празнува своя?

Дариа затвори шлюза. Щом се завърне у дома. По-точно, ако се завърне у дома.

Артефакт: Фейдж

Изследователска история: За първите фейджи хората са докладвали по време на изследването извършено от Фламбо, през Е. 1233. Впоследствие станало ясно, че най-малко пет хиляди години по-рано сикропеанските изследователи са наблюдавали, но избягвали фейджите. Първото влизане на човек в търбуха на фейдж е било регистрирано през Е. 1234 по време на конфликта Мелстрьом (няма оцелели).

Системите за избягване на фейджи са влезли в широка употреба през Е. 2103 и сега са стандартна техника за изследване на Строителите.

Физическо описание: Всички фейджи външно са еднакви, а вероятно и вътрешно, макар функционално да са различни. Нито изследовател, нито сензор се е върнал, след като е попаднал във вътрешността на фейдж.

Фейджът има форма на сив, правилен додекаедър[19] със страна четиридесет и осем метра. Повърхността му е с груба структура. По ръбовете има сензори за маса. В центъра на всяка страна може да бъде отворено гърло, което да погълне обекти с радиус до трийсет метра и очевидно безкрайна дължина. (През Е. 2238 Сойер и Скропа са подали на фейдж твърд силициев фрагмент от дендритен артефакт с цилиндрично напречно сечение и радиус двайсет и пет метра. Със скорост на поглъщане един километър на ден били погълнати четиристотин двайсет и пет километра от материала — колкото е била цялата дължина на фрагмента. В масата на фейджа, както и във физическите му параметри не е била установена никаква промяна.)

Фейджите се движат самостоятелно със средна скорост от един или два метра за стандартен ден. Никога не е видян фейдж да се движи със скорост по-голяма от един метър на час измерено по местната координатна система.

Предполагаема цел: Неизвестна. Поради това, че фейджите са били открити в близост само на около триста от хиляда и двестате известни артефакти, всяка връзка със Строителите е под въпрос. Те се различават силно по размер и брой от всички други структури на Строителите.

Има предположения, че фейджите са служели като големи контейнери за смет на Строителите, тъй като очевидно могат да погълнат и очистят всякакви материали, създадени от видовете, и всичко, направено от Строителите, с изключение на строителни обвивки и необичайни форми (например външната обвивка на Парадокс, повърхността на Сентинел и концентричните кухи тръби на Мелстрьом).

Из „Универсален каталог на артефактите“

Четвърто издание

Глава 8

Корабът на Луис Ненда не беше повреден. Отвън и отвътре всичко беше в пълна изправност. По главния двигател имаше следи от претоварване, но той все още можеше да развие пълна мощност.

— Сигурна съм, че претоварването е настъпило, докато са били на орбита около Куейк — рече Дариа. — Казах ви, че го видях включен на пълна мощност да се отдалечава от онази сребриста сфера.

— Да. Но вие казахте също, че е бил ускорен от сферата максимално, достатъчно да бъде смачкано всичко вътре в него — Ханс Ребка махна с ръка към подредената вътрешност. — Тук не виждам нищо смачкано.

— Което не е трудно да се обясни — Калик се беше навела към пода до люка на „Хев-ит-ол“, душеше и цъкаше. — Ако корабът е бил ускорен гравитационно или от някаква друга форма на материална сила, нито той, нито неговите обитатели ще бъдат наранени. Те биха се чувствали като птици свободно падане, независимо колко голямо може да изглежда ускорението на външния наблюдател.

— Което трябва да означава, че щом корабът не е пострадал, същото се отнася и за Луис Ненда и Атвар Х’сиал — Ребка проверяваше централния пулт за управление. — И двигателите му са изключени. Работят на малка мощност готови да излетят на минутата. Което ни изправя пред още една загадка — той погледна Дариа и вдигна рамене. — Къде, по дяволите, са двамата?

Те претърсиха основно „Хев-ит-ол“ Имаше достатъчно доказателства, че Атвар Х’сиал и Луис Ненда са били в кораба. Но нямаше никаква следа от тях и в гардеробите не липсваха никакви костюми за излизане на открито.

— Господарят Ненда сигурно е бил тук — каза Калик.

— Откъде знаеш?

— По миризмата. В каютата му и на контролното табло, и тук, близо до люка. Ако беше тук Д’жмерлиа, той със сигурност би могъл да определи по-точно времето. Неговото обоняние е много по-силно.

— Не виждам как това би могло да ни помогне дори Д’жмерлиа да може да помирише и определи времето с точност до милисекунда — Ребка крачеше замислено из голямата каюта, разглеждаше релефните стенни панели и опипваше с пръсти луксозните принадлежности. — Дариа, вие казахте, че сферата, отнесла неговия кораб, отначало е била сребриста, след това обаче станала черна…

— След това се превърна в нищо, казах аз. Беше като чупка в пространството.

— Добре, превърнала се е в нищо. Но не би ли могла отново да се промени? Странното на това място… Как го нарекохте вие — „Глистър“… е, че е сфера. В природата не се срещат сферични планетоиди. Не ви ли минава през ума, че това може да е същата онази сфера, която сте видели?

— Разбира се! Мина ми тази мисъл. Още преди да кацнем. Но това прави загадката още по-голяма. По време на летния прилив нещо изпраща лъч от околностите на Гаргантюа и сферата, която видях, се изкачва по него. Ако тази сфера е онези, същата, откъде е дошъл пусковият сигнал?

— Добре, значи тази сфера може би не е същата — Ребка беше развеселен от тона на Дариа. — Но да оставим този въпрос. Къде са те?

— Дайте ми една минута. Може би имам логически отговор, но не зная дали ще ви хареса — Дариа седна на едно от удобните канапета на Ненда и се опита да събере мислите си. Тя огледа обзавеждането и го сравни с познатия й износен и спартански интериор на „Съмър Дриймбоут“.

Контрастът беше голям. Цялото вътрешно пространство на звездния кораб на Ненда беше изпълнено с извънземни прибори и апаратура. Използваната тук техника беше усъвършенствана от зардалу много преди унищожаването на техния хилядолетен свят и след това възстановена парче по парче, за да стане обща собственост на смесицата от видове, съставяща днес общността Зардалу.

Но освен технологично, тази извънземна техника на „Хев-ит-ол“ съдържаше и едно друго важно послание — богатството.

Дариа никога не беше виждала такъв разкош, а тя беше от богат свят. Ако Луис Ненда е престъпник, както мнозина си мислят, престъплението сигурно си е струвало.

Първото й впечатление от вътрешността на кораба на Ненда принуждаваше Дариа да промени мнението си. Тя беше срещнала Калик за първи път на Опал и тогава я беше видяла като грубо третирано низше същество, собственост на човека от Карелия Луис Ненда, който се отнасяше към нея почти като към водено на каишка, наплашено домашно животно. Но на кораба помещенията на Калик на „Хев-ит-ол“ бяха толкова хубави, колкото и на Ненда и далеч по-добри от онези, на които се радваха хората на Фемъс Съркъл. Калик имаше собствен кабинет, оборудван с мощни компютри и апаратура, собствено спално помещение, украсено със скъпи образци на хименоптското изкуство.

Дори негодниците заслужават справедливост. Дариа вкара тази мисъл във файл за използване в бъдеще. Ненда може да се държи като чудовище — може дори наистина да е чудовище, но щедрото отношение иначе към Калик се различаваше от имиджа, който си бе създал. Ненда беше груб, циничен, невежлив и невъзпитан с Дариа. Но дали това беше истинският Луис Ненда или бе само поза?

— Е? — Ханс Ребка я гледаше нетърпеливо.

Дариа трепна, върна се към действителността и разбра, че мислите й са се отклонили в съвсем неочаквана посока.

— Извинявайте — каза тя. — При пристигане на кораба тук Ненда и Атвар Х’сиал са били живи. Калик е сигурна в това. Не липсват никакви костюми за излизане от кораба. Въздухът на повърхността на планетоида може да се диша. Натрапва се недоказуемо за момента, но основателно предположение, че планетоидът е кух. Друго основателно предположение: във вътрешността на „Глистър“ въздухът сигурно е същият, както тук, на повърхността. Съпоставено, всичко това води до следния извод: ако Луис Ненда и Атвар Х’сиал са все още живи… или дори ако са мъртви… ние знаем къде можем да ги намерим — тя посочи надолу. — Вътре в „Глистър“.

Ребка се намръщи.

— Докато вие си седяхте и бълнувахте в будно състояние, аз стигнах до същото заключение. Но тази идея не ми харесва.

— Не съм казала, че трябва да ви харесва.

— Това поражда друг проблем.

— Зная. За да разберем дали сме прави, трябва да влезем вътре. А никъде не видяхме следа от отвор или люк.

— При слизане определено не видяхме — Ребка седна на стола пред контролното табло. — Но това не ме изненадва… Тогава ни занимаваха други неща. Такива може да има на сто метра от нас или в обратната посока, които не сме видели.

— Ако седим тук, няма да ги намерим — Дариа стана. Излъчваше негативна енергия. — Знаете ли какво? Искам да намеря Ненда и Атвар Х’сиал и да ги заплюя в лицето, задето се опитаха да ни убият на Куейк. Но дори те да не са тук, бих желала да намеря път към вътрешността. Както и вие. Претендирате, че не се интересувате от артефактите на Строителите, но преди да ви изпратят на Добел, вие бяхте човекът, който беше готов да рискува и да се спусне в Парадокс. А това е артефакт. Аз проучих всичките хиляда двеста трийсет и шест артефакта и съм сигурна, че е артефакт. Хайде да хвърлим един поглед вътре — Дариа включи костюма си от напълно отворено в напълно затворено състояние. — Предполага се, че въздухът вътре може да се диша. Все пак трябва да проверим. Наблюдавайте ме.

Тя тръгна към люка, очаквайки Ребка да я спре. Вместо това той каза развеселено:

— Кълна се, че ту един, ту друг от вас непрекъснато настоява да извърши някоя глупост. Почакайте ме.

— И мен — извика Калик.

— И не се безпокойте за въздуха — добави Ребка. — След като беше извършен анализът и резултатът излезе положителен, аз включих костюма си на частична проницаемост. Атмосферата на „Глистър“ е чудесна.

— И вие ме наричате луда?! — Дариа влезе в люка.

Докато бяха в кораба на Ненда „Глистър“ се бе завъртял на четвърт оборот около оста си. Гаргантюа се виждаше като половин диск, докато Андъл и Амарант бяха скрити зад планетоида. Дариа излезе под ярко светещите отломки, обикалящи по орбита, в студения оранжев полумрак. Въздухът в носа и белите й дробове беше без мирис, без вкус, студен. Дъхът й образуваше облачета бяла пара.

— Сега какво?

Тя огледа пустия хоризонт, после тръгна напред, отдалечавайки се от „Съмър Дриймбоут“. Докато вървеше, сканираше повърхността пред нея. Преди това не й беше идвало наум, но без светлина от Мандъл видимостта беше недостатъчна. Дори с включени усилватели на образ в костюма си тя не виждаше подробности на повече от петдесет метра.

Тръгна по-бавно. Калик имаше светещ калкулатор, но хименоптът беше петдесет метра зад нея и тя трябваше сама да се оправя в радиус от малко повече от един километър. Значи повърхността на „Глистър“ е малко под седемнайсет квадратни километра. А тя можеше да вижда ясно най-много на петдесет метра във всяка посока. Ако се разпределят и намерят ефикасен начин да обхванат цялата повърхност, всеки от тях ще трябва да изходи над петдесет километра, за да са сигурни, че не са пропуснали онова, което може да съществува на тази площ.

Нямаше да стане. Трябваше да се сети, преди да напусне кораба. Дариа изчака Ребка и Калик да я настигнат.

— Промених решението си — каза тя. — Ще ни отнеме твърде много време. Мисля, че трябва да се върнем и да използваме кораба на Ненда — в момента той не му е необходим. — Ще летим над „Глистър“ на височина неколкостотин метра и ще изследване повърхността с всички сензори на борда. Всичко странно, което видим — пукнатини, отвори, люкове, маркировки, каквото и да е, ще въвеждаме в корабния компютър и след това ще ги разгледаме по-внимателно. Пеша. Можете ли да летите с „Хев-ит-ол“, Ханс? Ако не можете, ще се върнем и ще използваме „Дриймбоут“. Макар да съм сигурна, че апаратурата там не е така добра.

— Вярно е. Както видяхте Ненда пътува в първа класа. Аз мога да летя с неговия кораб. И се обзалагам, че и Калик може да пилотира не по-зле от мен.

— Често съм летяла както на планетарни, така и на звездни мисии — съгласи се хименоптът.

— Тогава да се връщаме обратно — Дариа тъкмо се обръщаше към кораба, когато забеляза на хоризонта зад Ханс Ребка един странен ефект, сякаш страдаше от леко удвоено вертикално зрение. Над сферично извитата граница тя видя тънък по-ярък слой. Докато наблюдаваше, той се сгъсти и се втечни. В него се появиха слаби искри като разпръснати светлини. Част от „Глистър“ изглеждаше такъв, какъвто го беше видяла за първи път отдалеч от Космоса. Тя се спря да го разгледа по-внимателно.

Светлината придоби цвят. Облакът се превърна в прозрачно оранжево петно, близо до еднообразния хоризонт на „Глистър“, простиращо се над повече от една четвърт от кръга. Докато Дариа го наблюдаваше, то нарасна. Трепкащите светлини във вътрешността станаха по-ярки.

— Ханс! Погледнете там. Когато бяхте на повърхността по-рано видяхте ли такова нещо?

Той вдигна глава и веднага я задърпа към „Хев-ит-ол“.

— Разбира се, че не сме. Хайде! Побързайте.

— Какво е това?

— Да пукна, ако знам. През живота си не съм виждал такова нещо. Мисля, че ние с Калик не постъпихме много умно, като слязохме на повърхността да научим повече за вътрешната структура. Май трябваше само да почукаме на вратата и да кажем: „Хей, пристигнахме!“ — той продължаваше да я държи за ръка. — Хайде, и двете, тръгвайте. Предпочитам да наблюдавам това нещо, каквото и да е то, от вътрешността на кораба… Със спуснати защитни екрани. Затворете напълно костюмите, за всеки случай. И не се обръщайте.

Дариа изведнъж почувства непреодолимо желание да погледне назад. Трепкащата оранжева светлина беше станала по-ярка, беше се разпространила над повече от една трета от хоризонта и видимо беше по-близо. Калик не беше помръднала, но това не означаваше, че ще изостане. Осемте жилави крака на хименопта можеха да го пренесат на сто метра за две секунди.

— Има дискретна структура — от костюма на Дариа се чу спокойният глас на Калик. — Светлите точки са отражения на светлина от Гаргантюа, попаднала върху отделни малки компоненти, всеки с диаметър не повече от няколко сантиметра. Техните ъгли непрекъснато се променят, поради което трепкат така. За да изглеждат толкова ярки, сигурно са почти идеални отражатели. Не виждам никакъв вид връзка между компонентите.

Когато Калик се обърна, предният край на облака беше на двайсет метра от хименопта. За миг тънките черни крака се раздвижиха и секунда след това тя се оказа до Дариа.

— Съгласна съм с капитан Ребка. Не съм наблюдавала такова явление.

— Никой не е наблюдавал — „Хев-ит-ол“ беше само на четирийсет метра. Дариа не можеше да устои на изкушението да не погледне отново назад. Облакът не се увеличаваше. Преди трепкащата мъгла да докосне предния край на корпуса щяха да минат през въздушния шлюз и да го затворят. И тъй като корабът беше в състояние на готовност, имаше голяма вероятност дори да излетят от „Глистър“.

— Напред! — извика Калик.

Ребка изруга.

Дариа се обърна. Пред тях през непроницаемата повърхност на „Глистър“ като искряща пара нагоре се издигна призрачна светлина. Докато тя я гледаше и изумено, светлината се сгъсти и разпростря, образувайки тънка преграда между тях и кораба.

Ребка спря и се огледа. Облакът зад стената още се движеше напред. Беше станал непрозрачен, краищата му се бяха разпрострели по-широко. След още няколко секунди щяха да се съединят с мъглата пред тях и напълно да ги обградят.

Калик вече вървеше напред. Ребка извика:

— Калик! Върни се. Това е заповед.

— Тц — хименоптът продължи да върви. — Моите извинения, капитан Ребка, но не мога да се подчиня на тази заповед. Не трябва да излагам на риск живота на един човек, ако това може да се избегне. Щом стане възможно, ще докладвам какво съм установила.

Калик навлезе в облака. Тя се завъртя на тънките си крака и бъчвообразното й тяло скоро се превърна в искрящо светло очертание.

— Виждам структурата на отделните компоненти — гласът както винаги беше спокоен. — Изглежда не са свързани един с друг, всеки е различен и има независима подвижност. Природата им определено е кристална. Видът им напомня на водни снежинки… Имат същото разнообразие като фракционните структури. Чувствам да тежат върху костюма ми, но друго, освен просто външно налягане не усещам. А сега… те са вътре в костюма ми… въпреки че е включен на пълна непропускливост! Очевидно проникват през защитни материали така лесно, както се движат по повърхността на планетоида. Съмнително е дали екраните на кораба могат да осигурят някакво препятствие или защита. Сега снежинките са в контакт с гръдния ми кош и корем. Те ме докосват, опипват ме, сякаш проучват моята структура. Те са вътре в мен, чувствам ги. Трудно е да се определи температурата им, но не е екстремна. Не чувствам никакъв дискомфорт.

Калик се изгуби от поглед. Гласът й за кратко заглъхна, след това възстанови предишната си сила.

— Чувате ли ме, капитан Ребка? Моля, отговорете, ако можете.

— Чувам те силно и ясно, Калик. Продължавай да говориш.

— Ще продължа. Вече съм седем стъпки в облака. Рядък е, но е непрозрачен. Не виждам нито небето, нито повърхността на планетоида. Регистрирах също изтичане на енергия от костюма, но засега мога да го компенсирам. Единайсет стъпки. Чувствам малко съпротивление на движението ми напред, макар да не е достатъчно, за да ме спре. Повърхността под краката ми остава непроменена. Нямам трудности с дишането, мисленето или движението на крайниците. Осемнайсет стъпки. Съпротивлението в движението ми намаля. Видимостта се подобрява и вече виждам очертанията на кораба на господаря Ненда. Двайсет и две стъпки. Отново мога да виждам звезди. По-голяма част от облака е зад мен. Аз съм на повърхността на планетоида и изглежда физически не съм засегната от преминаването. Двайсет и седем стъпки. Сега е съвсем ясно.

— Капитан Ребка, предлагам двамата веднага да минете през облака и да дойдете при мен тук. Ще приготвя люка на „Хев-ит-ол“ за многократно влизане и ще подготвя кораба за излитане. Чувате ли ме все още?

— Чувам те. Тръгваме. След няколко минути ще се видим.

Ханс Ребка отново задърпа Дариа за ръка, но тя не се нуждаеше от подканяне. Двамата пристъпиха едновременно в блещукащата оранжева светлина. Дариа започна да брои стъпките.

На седмата стъпка гледката пред нея избледня. Звездите над главата й бяха обгърнати от облаци и изчезнаха. На една педя от лицето си тя видя стотици фини кристалчета. Дариа чу гласа на Ребка.

— Седем стъпки, Калик. Почти една трета от разстоянието.

Единайсет стъпки. Започна да чувства натиск върху малки точки от тялото си. Подобно на Калик Дариа не можеше да каже дали тяхното докосване е горещо или студено. Чувстваше, че кристалите проникват в нея, измерват я, оценяват я. Дариа задържа дъх, за да не вдиша от кристалния облак. Продължи да върви. Имаше определено съпротивление на движението й напред, почти като ходене под вода.

— Четиринайсет стъпки — каза един гъргорещ, променен до неузнаваемост глас. Беше Ребка. Звучеше сякаш наистина е под вода.

Осемнайсет. Според Калик трябваше да започне да вижда нещо повече от блестяща мъгла. Дариа се втренчи право пред себе си. Виждаше само мъгливи точки светлина. Съпротивлението на движението й нарастваше.

Не трябваше да е така!

Тя се мъчеше да продължи напред, но повърхността под краката й не позволяваше. Беше станала гъбеста и поддаваше под тежестта на тялото й.

Дариа искаше да коленичи, да се наведе напред, да опипа с ръце тази невеществена почва. Но вместо да я освободят, искрящите точки светлина все по-здраво и по-здраво я държаха. Почти не можеше да движи ръцете и краката си.

— Дариа? — чу тя гласа на Ханс Ребка по мобифона в костюма си. Беше най-слабият звук, отдалечен сякаш на километри сигнал, прекъсван от смущения от статично електричество.

Дариа направи последно усилие да се придвижи напред. Крайниците й обаче останаха неподвижни. Беше в пълно съзнание, но не можеше да помръдне. Беше хваната здраво, като муха в кехлибар.

Запази присъствие на духа! — каза си тя. — Не се паникьосвай.

— Ханс! — опита се да извика, борейки се в гласа й да не проличи страх. Беше излишно, защото от гърлото й не излезе звук. До ушите й вече не достигаше никакъв звук, не се чуваха дори слабите смущения от статичното електричество, каквото винаги създаваше костюмът й. Натискът на кристалите до тялото й отслабваше, но тя все още не можеше да се движи. Светещата мъгла беше отстъпила място на абсолютна тъмнина.

— Ханс! — беше беззвучен вик. Страхът я беше завладял. — Ханс!

Тя се ослуша и зачака.

Нищо. Никакъв звук, никакъв образ, никакво докосване. Никакво усещане от какъвто и да било присъствие. Не усещаше болка.

Така ли се чувства човек, когато животът му свършва — пълна тъмнина? Смъртта, от която едва се бе изплъзнала на Куейк, тук ли беше дошла да й отнеме живота?

Дариа чакаше, чакаше…

Неочаквано си представи Ада, който лежеше отвъд самата смърт — да бъде в пълно съзнание цяла вечност, но неспособна да се движи, да вижда, да говори, да чува или чувства.

Калик беше минала невредима през кристалната мъгла. Тя нямаше никакво основание да мисли, че с Дариа Ланг и Ханс Ребка няма да е същото.

Беше го чула гласът му да й казва: „Седем стъпки, Калик. Изминахме почти една трета от пътя.“ Удовлетворително. Тя очакваше да чуе следващото съобщение за изминати дванайсет или четиринайсет стъпки.

Такова обаче не дойде. Но преди да успее да се разтревожи, бариерата от светеща мъгла пред нея се промени в серия от вихри, които бяха засмукани в твърдата повърхност. Тя чакаше и нетърпеливо гледаше да види другите двама да излизат от кълбата мъгла.

Мъглата изтъня. Не се появиха никакви познати човешки очертания. След още няколко секунди мъглата напълно изчезна. Повърхността пред Калик беше гола.

Тя се затича напред със скорост, която само онези, които заплашват хименопт със смърт, бяха виждали някога. След две секунди и сто и петдесет метра Калик спря. При човешкото движение със скоростта на охлюв нямаше начин за изтеклото време Ханс Ребка и Дариа Ланг да са отишли толкова далеч.

Калик се изправи в пълен ръст и използва всичките очи на главата си.

Видя Гаргантюа да се извисява на хоризонта. Видя кораба на Луис Ненда и зад него „Съмър Дриймбоут“, почти скрит зад овала на планетоида.

И това беше всичко.

Тя стоеше сама върху голата повърхност на „Глистър“.

Глава 9

Йерархията беше ясна на Д’жмерлиа — хората са по-низши същества от сикропеанците, но са много по-висши от ло’фтианците и хименоптите, които пък на свой ред с много превъзхождат варнианците, дитроните, берсиите и дузината други по-маловажни интелигентни видове от спиралния ръкав.

Йерархията определяше и веригата на подчиненост. В отсъствието на Атвар Х’сиал или друг сикропеанец той трябваше безпрекословно да се подчинява на човека. Не бе длъжен да го обича, но определено трябваше да прави онова, което човекът му нарежда.

Затова, когато Дариа Ланг, Ханс Ребка и Калик отидоха да търсят Луис Ненда и Атвар Х’сиал на „Хев-ит-ол“, а на него му заповядаха да остане на Дрейфъс-27, той не се оплака. В същото време Д’жмерлиа завидя на Калик. Докато той беше оставен да направи обстановката пригодна за живот, хименоптът беше отишъл да търси своя господар и може би дори да му помогне. Но кой щеше да помогне на Атвар Х’сиал, ако тя има нужда от помощ? Кой щеше да общува със сикропеанката посредством предаване на феромони? Не Дариа Ланг или Ханс Ребка, нито Калик.

Не беше решено кога да започне операцията по почистване на жилищните помещения на Дрейфъс-27, така че Д’жмерлиа не се чувстваше задължен веднага да се залови за работа. Той остана в своята стая върху клатещата се повърхност, близо до комуникационната апаратура, която Ханс Ребка беше пренесъл от „Дриймбоут“.

Неговите преживявания щяха да са чрез събирани старателно и по малко словесни, а понякога и визуални съобщения. Това все пак беше по-добро от нищо, а Д’жмерлиа притежаваше силна междувидова съпричастност. Беше ликувал, когато Калик му съобщи за първото засичане на „Хев-ит-ол“ от сензорите на „Дриймбоут“. Беше чакал мъчително, когато всички сигнали неочаквано бяха изчезнали по време на спускането към повърхността на „Глистър“ Беше се зарадвал, при пристигане на съобщението за тяхното безаварийно кацане и за видимо доброто състояние на кораба на Луис Ненда. Беше озадачен от аномалните параметри на самия планетоид и присъствието на рояк от активни фейджи около него. И се беше съгласил с предположението на Дариа Ланг, че „Глистър“ е артефакт.

В последното съобщение от „Дриймбоут“ се казваше, че Дариа Ланг оставя кораба на дистанционно управление, а тя отива на повърхността на „Глистър“ да се присъедини към Ханс Ребка и Калик за директен преглед на кораба на Луис Ненда.

Д’жмерлиа потрепери от вълнение и очакване. Следващата връзка щеше да бъде критична. „Хев-ит-ол“ изглеждаше в изправност и това беше чудесно. Но бяха ли Луис Ненда и Атвар Х’сиал живи? Наведен над комуникационната апаратура Д’жмерлиа чака шест часа за отговор.

Дългоочакваното съобщение дойде като гласов сигнал от Калик!

— Доклад № 11031 — започна тя. — 09:88:3101! Идентификационен номер на елемента R-86945.

Идентификационният номер на Луис Ненда. Следователно „Хев-ит-ол“ сигурно бе в добро състояние. Но дори преди да започне истинското съобщение, Д’жмерлиа разбра от бавния и напрегнат говор, че се е случило нещо ужасно.

— Говори Калик. Не ми е известно къде са капитан Ребка и професор Ланг. Аз съм на повърхността на „Глистър“…

Хименоптът предаде сбито и мрачно резюме на събитията след последното съобщение на Дариа Ланг и завърши с думите:

— Не е ясно дали господарите Луис Ненда и Атвар Х’сиал са живи или мъртви. Същото се отнася за професор Ланг, и за капитан Ребка. Независимо от тяхното състояние, ако са тук някъде наблизо, ще са във вътрешността на „Глистър“. Не зная как може да се влезе в сферата. Предлагам с „Хев-ит-ол“ да огледам планетоида от малка височина и да потърся места за влизане. Вероятността за откриване на такива е малка, но преди да прибегна към по-рисковани стъпки, ще направя опит.

Д’жмерлиа потърси местонахождението на източника на съобщението. Калик беше на планетоида на по-висока орбита от Дрейфъс-27, така че той равномерно изоставаше. След още половин час „Глистър“ ще се скрие зад сферичната маса на Гаргантюа. За известно време съобщенията ще станат невъзможни. Сигналът и сега беше с електронен шум, слаб и накъсан.

Д’жмерлиа превключи на режим предаване.

— Калик. Какво ще правим? Господарите заминаха — гласът му прерасна във вой. — Не остана никой, който да ни ръководи!

Той изчака търпеливо трите секунди закъснение за разпространение на сигнала в двете посоки. Калик беше умна — тя сигурно знаеше какво да правят.

— Разбирам — отговори слаб глас — и аз съм изправена пред същия проблем. Единственото, което можем да направим, е да се опитаме да си представим какво биха искали господарите и да действаме в съответствие с него. За момента твоето положение е ясно. Ти си инструктиран да останеш на Дрейфъс-27. Така трябва да постъпиш. Моето положение е… по-трудно.

Последва дълга пауза. Д’жмерлиа можеше да се досети какво изживява Калик и искрено й съчувстваше. Хименоптът беше отказал да се подчини на заповед на Ребка и влезе в мъглата, но не в това беше проблемът. Д’жмерлиа би направил същото, за да предпази хората от риск. Но от своето безпроблемно преминаване Калик бе убедена, че Ребка и Ланг също ще преминат през блестящата мъгла без опасност. Така и им каза — но беше сбъркала. Нейното неподчинение може би бе довело до гибелта им. Калик не можеше да седи и да чака, както чакаше Д’жмерлиа. Тя трябваше да намери начин да изкупи вината си.

— Ако след моето проучване не открия никакво място за влизане — продължи след малко Калик, — а аз имам малко основание да вярвам в това, тогава ми остава една друга възможност. Нашите първи опити да проникнем през повърхността на „Глистър“ бяха неуспешни. Не можахме да я пробием, нито да я прогорим. Но облакът, който видяхме, дойде от вътрешността на „Глистър“. Той се появи от една на вид твърда повърхност. И все пак, когато ме докосна, почувствах, че има твърди компоненти. Ние сме склонни да приписваме свръхестествена сила на Строителите и поради това пренебрегваме простите обяснения. На мен обаче ми се струва, че дори с нашата технология посредством силно електромагнитно поле повърхността може лесно да се поддържа в твърда, газова или течна форма. Ако е така, с локално неутрализиране на полето ще можем да влизаме и излизаме от „Глистър“. На „Хев-ит-ол“ има уреди за изследване на тази възможност… — гласът й заглъхна, после се появи отново по-слаб. — Предпочитам по-обикновен метод на достъп, но… като последна възможност.

Сигналът не прекъсна и гласът на Калик прозвуча отново решително, Д’жмерлиа се почувства свободен от усещането за изолираност и от лошите си предчувствия. „Може би това се дължи на факта, че тя има на разположение кораб — помисли си той. — Може да направи нещо. Ако всички на «Глистър» са мъртви, Калик може да се върне у дома и да си потърси нов господар. А той не може да отиде никъде, не може дори да си представи друг господар, освен Атвар Х’сиал. Може би, освободена от задължението да направи труден избор, Калик не беше свикнала изцяло с положението си на роб.“

— Калик, моля те обади се. Веднага щом можеш. Не искам да оставам самичък.

Отговорът пристигна с голямо закъснение:

— Разбира се. Ще се свържа с теб… Зрителна линия на комуникация… но… — ново затихване… — шест часа… — сигналът почти изчезна. — Ако не ме чуваш… каквото и да трябва… търпелив — последната дума прозвуча като шепот сред смущенията по трасето.

Д’жмерлиа се сви над комуникационния апарат. Бъди търпелив. Какво друго би могъл да направи?

Най-напред Атвар Х’сиал и Луис Ненда. После Дариа Ланг и Ханс Ребка. Всичко и всички малко по малко напуснаха Д’жмерлиа.

Беше му останала само Калик, единственият възможен контакт на стотици милиони километри. А сега?

Той продължи да вслушва. Връзката с Калик съвсем се беше изгубила.

По стандартите на всеки нормален обитател на Лофти Д’жмерлиа вече беше в ненормално състояние.

Сигурно беше така. Ло’фтианците са обществени животни. Само луд можеше да позволи да го откъснат от домашната среда, да има за господар сикропеанка и да му служи като преводач. Що се отнася до сикропеанците, те избираха ло’фтианските си роби по тяхната способност да усвояват сикропеанската феромонна форма на говор. Но от ло’фтианска гледна точка изборът се извършваше по съвсем различен механизъм.

Всеки ло’фтианец бе способен да усвои сикропеанската форма на общуване. С техния талант да изучават езици, това изобщо не беше трудно. Но само няколко мъжки, душевно неуравновесени до точката на лудост, можеха да понасят да бъдат отмъкнати далеч от обществото на женските с техните дупки.

Отделянето им беше по-лошо, отколкото можеше някога да бъде за човек. Когато сикропеанците открили Лофти, по повърхността на планетата бродели доминиращите видове, притежаващи интелект, но не и технология. Милиони години мъжките ло’фтианци прекарвали по-голяма част от приятния си и мирен живот на открито под ясните, студени небеса на Лофти. Те не проявявали интелектуално любопитство. Всички трудни решения се вземали от слепите женски, които живеели в дупките. Търсещите храна мъжки виждали звездите, но не били любопитни и гледали на тях само като на елемент от света, който им подсказвал кога е време да се събират определени растения.

Пристигането на сикропеанците, носещи новината, че ярките светли точки по небето са светове, населени с други същества, било посрещнато с толерантна незаинтересованост от женските в дупките. Те малко се интересували от повърхността и още по-малко от онова, което е над нея. Комуникациите били на много ниско ниво. Сикропеанците нямали никакъв интерес нито да завладеят планетата, нито да живеят на нея. Те не харесвали студените, ясни небеса. И не желаели да експлоатират Лофти. Сикропеанските условия за мирно съвместно съществуване били прости.

Единственото, което търсели, било същества с чувствителни органи за възприятие, за да разбират и човешката звукова, и сикропеанската феромонна реч, и с интелект да усвоят и двете форми на език.

Загубата на малък брой от многобройните мъжки ло’фтианци като единствена цена за спокойствието била приемлива за преговарящите и във всеки случай, казали женските от дупките, които сключвали сделката, нима някой ще е толкова луд, та да прибегне до лош материал за размножаване дори и той да остане под ръка?

Д’жмерлиа напуснал Лофти, за да стане слуга и преводач на Атвар Х’сиал. Според ло’фтианската терминология той вече бил обезумял. Сега Д’жмерлиа мислеше върху едно действие, което да заличи предишната му лудост.

Шест часа. Дванайсет. Двайсет. И никакъв сигнал от Калик или някой друг. Никакъв отговор на неговите все по-отчаяни послания.

Орбитите на Дрейфъс-27 и на „Глистър“ се разминаха веднъж и после още веднъж. Първият път Д’жмерлиа се насили да включи апаратурата на приемане, докато вършеше някаква работа вътре в Дрейфъс-27. Вторият, силното желание да остане близо до комуникатора, стана непреодолимо.

Трийсет часа чака той, докато накрая не го сдържаше на едно място. Ханс Ребка му беше казал да остане на Дрейфъс-27. Калик му беше казал същото. Но те и Дариа Ланг бяха в опасност.

„Съмър Дриймбоут“ беше оставен на дистанционно управление. Той използва комуникатора да го изведе по траектория, максимално близка до Дрейфъс-27.

Корабът прие тежкото изпитание да мине през пояса от фейджи и пристигна с още едно хлътване на корпуса от удар. Д’жмерлиа го огледа, за да се увери, че повредата е повърхностна, след това се качи и зададе курс с най-кратко време на завръщане.

Докато траеше полетът обратно до „Глистър“, не пристигна никакво съобщение. При своята заетост със съществуващия проблем Д’жмерлиа не се сети да изпрати съобщение за своето решение да напусне Дрейфъс-27 и да направи едно пътуване до планетоида.

На две хиляди километра „Глистър“ се провидя. Също и матрицата от светли точици, въртящи се в орбита около малката сфера. Д’жмерлиа настрои уредите за управление, за да блокира системата за избягване на сблъсъци, ако се наложи. Компютърът беше готов за траектории за свободно падане на природни тела, не за директна атака на активни фейджи. За времето, с което разполагаше, Калик може би щеше да успее да състави алтернативни програми, но за Д’жмерлиа това беше непосилна задача.

Двеста километра. Последва рязко дърпане поради силното ускорение. Сближаване — достатъчно да погледне в петоъгълното тъмно гърло на фейдж, прелетял само на четирийсет метра. Осемдесет километра. Друго по-близо сближаване и второ дърпане наляво. Петдесет. „Дриймбоут“ започна толкова рязко да забавя, че предните крайници на Д’жмерлиа не можеха да се движат по таблото. Той седеше вдървен, гледаше през илюминатора как корабът мина със свредел през дъжда от фейджи. Той броеше избегнатите удари.

Вече беше убеден, че корабът е обречен, но в последните минути на слизане фейджите изведнъж изчезнаха. Воят на претоварените двигатели премина в остро свистене. Д’жмерлиа, вече в космически костюм, включи екрана на дисплея за детайлно разглеждане на повърхността.

Нищо. Никакво оранжево блещукане, никакво движение на хора, никаква следа от „Хев-ит-ол“.

Но от неговото положение близо до повърхността той виждаше по-малко от един процент от повърхността на планетоида, а по време на полета надолу нямаше време за визуално изследване. Може би Калик и другият кораб бяха само на няколко метра, скрити зад овала на „Глистър“. А Калик беше сбъркала. Повърхността не беше напълно гола. Той виждаше някаква стърчаща над хоризонта синьо-сива маса.

Според Калик и Ханс Ребка атмосферата навън беше годна за дишане. Пак според тях цялото място беше безопасно. Д’жмерлиа включи костюма си на непропускливост и излезе навън. Той тръгна по гладката повърхност към стърчащите синьо-сиви буци.

Наполовината път спря. Беше ли онова нещо такова, каквото изглеждаше, че е? Той гледа дълго време после обърна лимонените си фасетъчни очи нагоре. Беше ли въображение или те се движеха още по-ниско и по-бързо от предположението в доклада на Дариа Ланг?

Той се обърна, върна се на „Дриймбоут“ и го включи в режим на пълна самозащита.

После се върна и тръгна по повърхността на „Глистър“. Тази струпана маса може би е била скрита там, зад хоризонта, при пристигането на другите на планетоида. Може да е стояла там милиони години. Д’жмерлиа определено се надяваше да е така.

Но тя можеше да е съвсем скорошно струпване. На всеки няколко стъпки той се спираше и оглеждаше небето.

Беше ли то онова, което предполагаше? Определено приличаше на такова, макар всеки специалист по Строителите да се кълнеше, че никога не може да бъде намерено в силно гравитационно поле.

Колкото по-близко идваше, толкова повече предметът, който доближаваше, приличаше на сива останка от разбит фейдж.

Глава 10

Къде се намираше тя?

Трепкащата светлина изчезна и Дариа изпита огромно облекчение. Нищо не се беше променило. Тя стоеше точно там, където беше, когато облакът ги беше обгърнал. Пред нея беше същата изпъкнала, сива, слабо осветена безлична равнина, простираща се до близкия хоризонт. Светлината, която падаше върху нея, беше същата — студена, оранжева, унила.

От „Хев-ит-ол“ и от Калик нямаше и следа. Странната светлина не хвърляше сенки.

Дариа повдигна очи. Гаргантюа беше изчезнала. Бляскавите точици от звезди и обикалящи по орбита отломки също ги нямаше. На тяхно място се стелеше равномерна светлина, безлична като тази под краката й.

Тя почувства допир до ръката си.

— Е? Някакви артефакти? — Ханс Ребка прозвуча спокойно както винаги.

Какво гласеше старата поговорка?

„Ако сега си спокоен, то значи не разбираш проблема.“

— Какво се е случило с нас? Къде сме? Колко дълго сме били в безсъзнание?

— Ще пропусна първите два въпроса. Но не мисля, че въобще сме били в безсъзнание. Бяхме държани по-малко от пет минути.

Тя сграбчи ръката му, почувствала нужда от физическа близост на човешко същество.

— Стори ми се безкрайно. Откъде знаете колко дълго е било?

— Броих — той гледаше към овала на хоризонта, измервайки я с очи. — Хванат на открито, вятърът при разсъмване на Тюфел — това е първото нещо, което човек научава. Брой ударите на сърцето си. Това служи за две неща: позволява да се оценят интервалите от време и показва, че си още жив. Аз изброих до двеста и трийсет. Ако останете за минута там, където се намирате, мисля, че ще мога да отговоря и на втория ви въпрос. Зная къде сме.

Ребка се отдалечи от Дариа:

— Ще вдигна ръка и постепенно ще я свалям. Като слезе под хоризонта, кажете ми.

Когато тя му извика „Сега!“, той кимна доволен и бързо се върна при нея.

— Така си и мислех, вече съм сигурен. Повърхността, на която се намираме, е все още сферична или близо до сферична… но радиусът й е по-малък от преди. Това се вижда от начина, по който повърхността се изкривява на всяка страна.

— Значи ние сме на друга сфера, вътре в „Глистър“.

— Това е и моето предположение — той посочи нагоре. — Калик и „Хев-ит-ол“ са там горе, над тавана. Но няма начин да отидем при тях, освен ако не убедим онзи облак да се върне и да ни пренесе обратно.

— Не говорете така! — Дариа се огледа.

— Защо? Ах-ха. Проклятие. Ще ме чуе. Отново започваме.

Сякаш в отговор на думите му, от гладката синьо-сива повърхност отгоре и около тях се появи оранжево блещукане. Дариа устоя на натрапчивото желание да избяга. Беше сигурна, че няма да има полза. Тя се пресегна, хвана ръката на Ханс Ребка и силно я стисна. Този път, когато трепкащите точки прекъснаха всякаква светлина, звук и движение резултатът беше по-малко смущаващ.

Тя чакаше, усещаше слабото туптене на собствения си пулс и спокойно броеше.

Сто четирийсет и едно… и две… и три. Мъглата се разпръскваше. Сто петдесет и осем… и девет. Мъглата беше изчезнала. Тя беше свободна, все още стискаща до болка ръката на Ребка.

Ребка изсумтя изненадано.

— Е, може да не е по-добре, но поне е различно.

Бяха слезли на друго ниво. Овалът на повърхността вече не се забелязваше — нямаше хоризонт, на фона, на който, да се вижда. Намираха се в серия от свързани една с друга зали. Около тях, от синьо-сивия под до светещия таван, се простираха в зигзагообразни плетеници, тръби, мрежи, прегради. „Прозорците“ между залите бяха поставени на различна височина, на нивото на пода имаше няколко малки отвора. Които и да бяха обитателите на тези зали, те не се движеха като хората.

Нито минаваха през стените. Дариа забеляза, че оттеглящата се мъгла от оранжеви светлини не проникна в новите структури, а изпълзя около и над тях и се промъкна през малките отвори в мрежите и паяжините.

Тя погледна в краката си. Външните слоеве на „Глистър“ бяха неестествено чисти, без никакви следи от прах по тях, макар че се виждаха парчета от счупени тръби и дълги кабели. Стаята имаше вид на занемарена, неизползвана и непочиствана от милион години. И въпреки това самите стени изглеждаха абсолютно здрави.

Ребка извърши своя проверка. Той отиде до една преграда и щом мигащите светлини се оттеглиха, удари силно с длан гладката повърхност. Същото направи с една от фините мрежи и поклати глава.

— Съвършено стабилно и здраво. Няма да можем да ги отместим. Ако искаме да отидем някъде, ще трябва да минем през дупките в стените… ако можем да се изкачим до тях.

Откакто пристигнаха на „Глистър“, Дариа се чувстваше все по-безполезна. Тя просто не знаеше какво да прави. Ребка беше свикнал на трудности и приемаше всичко спокойно. Тя не можеше да му помогне с нищо, освен с информация…

— Ханс! Каква според вас е гравитацията тук?

Той спря внимателното проучване на стените и материалите.

— Стандартна плюс-минус двайсет процента. Защо? Затруднява ли ви?

— Не. Но е по-голяма, отколкото на повърхността. Ако „Глистър“ има еднородна плътност или по-голяма част от масата е на външната страна, тогава към центъра полето би трябвало да намалява. Следователно близо до центъра трябва да съществува силно поле. И материята не може да е естествена — нищо в природата не е толкова плътно.

— Следователно е нещо непознато. Да отидем и да погледнем по-надолу.

Дариа го последва, спирайки се често да разглежда материала на стените и сложните, свързани една с друга мрежи, които покриваха по-голяма част от „прозорците“. Когато разбра, че това е наистина нов тип артефакт на Строителите — първият, открит за повече от четиристотин години, — нервността й изчезна. Тя беше първият учен, който щеше да го проучи. Ако успее да се измъкне оттук, ще представи най-пълното проучване, на което е способна. Иначе никога няма да си прости — нито биха й простили хилядите други специалисти по дейността на Строителите.

Така паниката изчезна, изместена от изследователския дух. Какво друго би могло да се каже за заобикалящата ги среда?

Много от преградите се издигаха косо от пода до светещия таван. С тяхна помощ тя прецени височината на залата. Беше висока — може би шейсет метра. Никой човек не се нуждае от толкова пространство, но то съответстваше на огромните зали, открити на другите артефакти на Строителите.

Дариа отиде до една стена и разгледа материала. Отблизо се виждаше, че е с фина зърнеста структура като печена тухла. На вид изглеждаше крехък, сякаш един силен удар щеше да го разруши, но от опит знаеше, че с материалите на Строителите това е илюзия. Конструкцията бе направена от материал, по-здрав от всичко в спиралния ръкав. Оставен да стои милиони години в корозионна атмосфера от кислород, хлор или флуор той не се бе разпаднал. Потопен във врящи киселини в продължения на столетия също не би се разтворил. Дариа нямаше представа колко дълго тази зала е била необитавана, но по повърхностите нямаше прах, сякаш някой ги бе бърсал всеки ден. А не беше. Навсякъде другаде имаше прах.

Личеше, че поддръжката на „Глистър“ е вършена небрежно, ако изобщо бе вършено нещо такова.

Дариа извади ножа от колана на костюма си и удари стената. Върхът беше от въглеродно-иридиев монокристал без дислокации — най-твърдият и остър материал, създаден от човешка технология, но острието не направи дори драскотина. Тя отиде при една от опънатите мрежи и се опита да пререже тънката нишка. Не остана никаква следа. И най-тънката плетеница беше непреодолима бариера за всичко, което не можеше, подобно на облака, да разтвори малките отделни компоненти. Трудно беше да се повярва, че прахта около тях е постепенно издухвана от стените. Някъде на „Глистър“ сигурно имаше други материали, непригодни по стандартите на Строителите за почти вечен експлоатационен живот.

Ханс Ребка нетърпеливо зачака, докато тя се мъчеше да откърти парче от стената или да пререже мрежата.

— Ще ви трябва много време да си проправите път по този начин — каза той. — Хайде, трябва да тръгваме.

Ребка не каза онова, което Дариа вече си беше помислила. Въздухът тук можеше да се диша, макар че беше чудно? Нямаше нищо, което да създаде и поддържа годна за дишане от хора атмосфера, но за да останат живи, освен въздух, те се нуждаеха и от други неща. Бяха минали дванайсет часа откакто за последен път се бяха хранили и макар че тя беше прекалено нервна, за да чувства глад, гърлото й беше болезнено сухо.

Продължиха да вървят един до друг и бавно да се спускат през дълга последователност от наклонени коридори. Най-после стигнаха до помещение, съдържащо първото нещо, приличащо на работно оборудване на „Глистър“ — масивен цилиндър, който при тяхното приближаване забръмча. Той засмукваше въздух и го изпускаше през серия малки отвори. Ребка сложи ръка, а после и лице близо до един отвор.

— Въздушен кондиционер — каза той. — Мисля, че ние току-що го включихме. По някакъв начин реагира на нашето присъствие. Ето нещо, по което трябва да помислите. Ако прибор като този поддържа вътре в „Глистър“ годна за дишане атмосфера, какво я прави такава навън.

— Вероятно нищо. Навън горе няма нищо работещо, изобщо никакви машини. Повърхността трябва да е проницаема най-малкото на определени места. Нали влязохме вътре. Направо през нея ли минахме?

— Значи единственото, което трябва да свършим, е да направим отново проницаеми таваните и да излезем. Разбира се, трябва да намерим и начин да отскочим около сто метра право нагоре — той погледна към тавана. — По дяволите! Все пак бих искал да зная как апаратът разбра, че атмосферата е достатъчно добра и за хора, и за хименопти.

— Правилно. Или какъв вид атмосфера е имал „Глистър“ преди пристигането на „Хев-ит-ол“. И защо му е била необходима допреди нашето идване тук. Може би той изобщо не е имал атмосфера.

Ребка я погледна смутено.

— Това наричам аз специално обслужване. Въздух със състав по поръчка. Това ме изнервя.

Минаха покрай апарата за въздух и половин дузина други конструкции, чието предназначение Дариа не можа да разгадае. Тя изпитваше непреодолимо желание да остане и да ги разгледа подробно, но Ханс настоя да продължат.

Осмият апарат беше висок до кръста цилиндър с повърхност като пчелна пита, осеян с осемстенни отвори, всеки колкото човешки юмрук. Външната страна на панела беше студена и покрита с капчици влага. Ребка докосна една, помириса си пръста и го допря до устните.

— Вода. Годна за пиене, струва ми се, но безвкусна.

Дариа последва примера му.

— Дестилирана. Сто процента чистота, без никакви соли и минерали. Вие просто не сте свикнали на чиста вода. Може да се пие.

— Точно сега съм готов да пия всичко, но от кондензата върху панела не можем да съберем много — той се взря в един от отворите. — Ще опитам нещо. Не стойте много близо.

Ребка протегне ръка вътре в отвора и извади шепата си, пълна с вода. Предпазливо отпи глътка.

— Добра е. Поне няма да умрем от жажда.

— И следвайки вашата по-предишна мисъл — добави той, докато пълнеха прикрепените към костюмите си бутилки, — се питам, каква течност е произвеждала тази апаратура преди една седмица. Етанол? Солна киселина?

— Или течен метан. Каква мислите е била температурата на повърхността на „Глистър“, когато Гаргантюа е била далеч от Мандъл?

Продължиха да се движат и достигнаха до място, където равномерния овал на изпъкналия под беше нарушен от наклонена рампа. Ребка застана на края и погледна надолу.

— Доста е стръмно. И изглежда мазно. Прилича повече на улей, отколкото на коридор. Не виждам дъното. Сигурен съм, че ако слезем, няма да можем да се изкачим обратно.

— Нуждаем се от храна. Не можем да се върнем на повърхността и не можем да останем тук вечно.

— Съгласен съм — той седна на края на рампата. — Аз ще се спусна. Вие чакайте да ви извикам и да ви кажа дали е безопасно.

— Не! — Дариа беше изненадана от силата на своята реакция. Тя пристъпи напред и отиде до него. — Няма да остана сама тук. Ще дойда с вас.

— Тогава се дръжте здраво — те седнаха един до друг на ръба.

Улеят беше стръмен само в началото. След това се извиваше в полегата спирала. Двамата се плъзнаха по него и скоро достигнаха скорост колкото бърз човешки ход. Надолу светлината се промени. Студеното оранжево сияние, наподобяващо отразеното светене на Гаргантюа беше заменено от ярка, жълто-бяла светлина пред тях, която се отразяваше по гладките стени на улея. Накрая наклонът стана толкова малък, че повече не можеха да се плъзгат.

Ребка се изправи.

— Безплатното возене свърши. Чудя се за какво първоначално е бил предназначен този улей. Освен ако допреди нашето идване го е нямало.

Оказаха се в края на сводеста зала с формата на гигантска чиния за сервиране с диаметър петдесет метра. Подът представляваше плитка купа с лек наклон към центъра, а таванът имаше форма на идеална полусфера. Ханс и Дариа огледаха залата, адаптирайки зрението си към ярката бяла светлина. За очите, свикнали през последните няколко часа на студения оттенък и мъгливото синьо-сиво, новата среда беше истински разкош. На кръговия под имаше светли концентрични кръгове с различен цвят като мишена за стрелба с лък. На границите им се издигаха едва видими полукълба, неразделна част от пода. Около външния периметър на залата, на известно разстояние един от друг, се виждаха входове към коридори или към улеи като онзи, по който се бяха спуснали. Ослепителен глобус на тавана осигуряваше осветлението.

И в средата на залата, в централната вдлъбнатина точно под светлината… Дариа ахна от изненада.

— Вижте, Ханс! Това са те!

Най-малкият прозрачен купол стоеше около яркосиньото биволско око на най-вътрешния кръг. В неговия център върху подиум, висок метър и половина, се виждаха обърнати навън дузина прозрачни съоръжения, подобни на големи стъклени седалки.

На две седалки, поддържани от някаква невидима опора, седяха един до друг Луис Ненда и Атвар Х’сиал.

Дариа тръгна напред, но Ханс Ребка я хвана за ръката и я спря.

— Сега трябва да сме най-внимателни. Аз мисля, че и двамата са в безсъзнание. Погледнете ги по-внимателно.

Дариа спря и ги погледна. На централния подиум се издигаха половин дузина полусфери, които й пречеха да види добре Ненда и Атвар Х’сиал, но тя видя достатъчно, за да постави нов въпрос.

На пръв поглед общият вид на Луис Ненда не беше различен от последния път, когато го бе видяла. Ръцете на късото му мургаво тяло бяха набраздени от мускули, а ризата му бе широко отворена на врата и откриваше гъсто обрасли с косми гърди.

Наистина ли бяха косми? Безцветни, неравни те не приличаха съвсем на косми. Тя се обърна към Ребка.

— Гърдите му…

— Виждам — Ханс Ребка мигаше и се взираше недоумяващо, също като Дариа. Полусферите леко деформираха образа. — Целите са покрити с бенки и следи като от сипаница. Виждала ли си преди голи гърдите му?

— Не. Винаги ги държеше покрити.

— Тогава не смятам, че това е отскоро. Обзалагам се, че ги е имал още при пристигането си на Опал.

— Но какво е това?

— Зардалска приставка, продукт на зардалска технология. В първото искане на Ненда за достъп до Опал се казваше, че той има приставка, но не се казваше каква. Сега вече знаем. Тези възли и ямки са феромонни генератори и рецептори. Това е рядка и скъпа операция… и болезнена, както при имплантирането на всякакви зардалски приставки. С нея той може да разговаря директно с Атвар Х’сиал.

— Те могат да общуват без посредничеството на Д’жмерлиа — Ребка го огледа още няколко секунди. — Предполагам, че физическото му състояние не е лошо, само е в безсъзнание. Много по-трудно е да се каже какво е състоянието на Атвар Х’сиал. Вие какво мислите?

Дариа заразглежда сикропеанката. Тя беше прекарала повече време с Атвар Х’сиал, така че нейната оценка за състоянието и трябваше да е по-добра. Само че сикропеанката беше толкова различна от хората във всяко отношение…

Дори седнала със свити под тялото шестставни крака, Атвар Х’сиал се извисяваше над карелианеца Луис Ненда. Над тъмночервената сегментирана долна страна се издигаше къса шия с огненочервени и бели дипли, увенчана с бяла глава без очи. Тънкият хобот, който излизаше от средата на лицето, можеше да се пресегне навън и да служи като чувствителен сензорен орган, но в момента беше извит надолу и пъхнат в една гънка на брадата.

Нито сикропеанката, нито карелианецът имаха празния поглед на мъртъвци. Но беше ли Атвар Х’сиал в съзнание.

— Атвар Х’сиал! — извика Дариа с всичка сила.

Ако извънземното изобщо възприемаше средата около себе си, то щеше да отговори. Идващи от най-облачната планета на звезда червено джудже, сикропеанците нямаха зрение. Те „виждаха“ посредством ехолокация, изпращайки високочестотни звукови импулси от надипления резонатор на брадичката. Пристигащите сигнали приемаха и интерпретираха посредством жълти отворени рога, разположени по средата на широката глава. В резултат от това сикропеанците имаха невероятно чувствителен слух, далеч извън човешкия честотен обхват.

— Атвар Х’сиал! — извика отново Дариа.

Не последва никаква реакция. Жълтите рога не се обърнаха към нея. Приличните на папрат двойка антени над тях, непропорционално дълги дори за това огромно туловище, останаха събрани. С узурпирания за зрението слух сикропеанците „говореха“ помежду си химически с пълноценен и богат език чрез излъчване и приемане на феромони. Разгънатите антени можеха да улавят и идентифицират единични молекули между хиляди, носени от въздуха миризми. Ако Атвар Х’сиал беше в съзнание, тези деликатни, дълги два метра ветрила сигурно щяха да се разгънат, да анализират въздуха и да потърсят феромони на източника на звука.

— Тя също е в безсъзнание. Сигурна съм.

Дариа се движеше към мястото, откъдето на пода започваше най-външния цветен кръг. Преди да достигне до края на този първи, яркожълт кръг, Ханс Ребка отново я спря.

— Ние не знаем защо са в безсъзнание. Там изглежда съвсем безопасно, но може и да не е. Вие останете тук, а аз ще вляза вътре.

— Не! — Дариа се спусна бързо надолу по склона на плитката чиния. — Защо отново вие? Време е да започнем да споделяме рисковете.

— Аз имам по-голям опит.

— Чудесно. Това означава, че ако изпадна в беда, вие ще знаете как да ми помогнете. Аз ще вляза вътре само за малко — Дариа предпазливо пристъпи през мъглата на първата полусфера. Стъпваше внимателно, опитвайки пода пред себе си.

— Добре, тази преминах — тя се обърна да види Ханс. Той не изглеждаше различно. — Досега никакъв проблем. Не забелязвам нищо, никаква пречка за движение. Ще пресека жълтата зона.

Тя погледна напред. Жълто, зелено, виолетово. Всеки цветен кръг по пет стъпки — няма да е трудно. На средата между втората и третата полусфера тя спря объркана за момент какво да прави.

— Добре ли си? — Дариа чу гласа на Ребка зад себе си.

Тя се обърна.

— Разбира се. Продължавам към… центъра.

И тогава спря колебливо. Почувства нужда да се огледа наоколо, преди да осъзнае какво става.

Там в средата, където седяха Атвар Х’сиал и Луис Ненда, спомни си тя. На столовете.

— Вече наполовина съм там — извика тя. — Почти преминах през зеленото. Следващото е виолетово.

Тръгна отново. Ярки светлини, ярки цветове. От жълто в зелено, във виолетово, в червено, в синьо. Пет зони. Не следваха обичайния ред, ала — червено, оранжево, жълто, зелено… редът в… как се наричаше това? Не можеше да си спомни. Дъга. Да, така се казваше.

Тези цветове не са подредени като в… как беше? По дяволите, отново забрави думата. Продължи да се движи. Оставаха й да премине само още два цвята. Щеше да си спомни имената им. Жълто, зелено, виолетово, червено… Как беше името на онзи цвят? Жълто… зелено…

Очите на Дариа бяха широко отворени. Тя лежеше на твърда, равна повърхност и гледаше сводестия син таван. Над нея беше наведен Ханс Ребка, лицето му бе бледо, обляно в пот.

Тя бавно се изправи. Пред нея беше голямата зала с цветни кръгове, с подиум в центъра и две мълчаливи тела.

— Какво правя легнала тук? И защо ме оставяте да спя? Ако се мотаем и си губим времето, няма да можем да помогнем на онези двамата.

— Добре ли сте? — тя кимна нетърпеливо, а Ханс каза: — Не бързайте. Кажете ми последното нещо, което си спомняте.

— Спомням си, че исках да отида в кръговете и да разбудя Луис Ненда и Атвар Х’сиал, а вие ми казахте да не отивам. И след това се канех да стъпя… — тя неочаквано се обърка. — Бях до жълтия кръг, а сега съм десет стъпки извън него. Какво се е случило, излязла ли съм?

— Нещо повече — лицето му беше загрижено. — Не си ли спомняте, че прекосихте жълтия кръг, после зеления и тръгнахте към виолетовия?

— Не си спомням. Не бих могла. Тръгнах преди минута. Само стъпих в жълтата зона и тогава… — тя го погледна. — Да не искате да кажете…

— Вие го казахте преди минута. Изгубихте съзнание. Но не тук — той посочи. — Вие бяхте там. Бяхте преполовили разстоянието до подиума, когато гласът ви стана съвсем объркан и неясен. После седнахте на пода. А след това легнахте и престанахте да говорите. Това беше точно преди три часа, нито минута по-малко. Почти през цялото това време бяхте в безсъзнание.

— И вие дойдохте да ме измъкнете? Било е лудост. Вие също бихте могли да изпаднете в безсъзнание.

— Аз не минах по целия път навътре. Не се реших. Бях виждал нещо подобно по-рано… а и вие сте писали за него в каталога. Вашето предположение, че това е артефакт на Строителите ми подсказа какъв може да е проблемът.

— Безсъзнание? Това не е дело на Строителите.

— Не безсъзнание. Загуба на памет. Случвало се е с хора, които са се опитвали да изследват Парадокс, само че там е много по-лошо. Вие изгубихте съзнание само за няколко часа. Те са напълно заличени от паметта ви. Виждал съм жертви, които излизат от Парадокс. По-безпомощни са от новородени.

Възбудата измести тревогата. Дариа беше изучавала артефактите още от детска възраст, но до летния прилив беше виждала директно само Сентинел.

— Вие казвате, че в онези полусфери има лотосово поле. Но това е очарователно.

От изражението на Ребка разбра, че не е избрала точната дума. Дариа продължи бързо:

— Но ако е лотосово поле, как сте могли да ме изнесете навън? Ако ми е подействало така, същото трябваше да стане и с вас?

— И щеше да стане. Подейства ми малко. Вътре в жълтия кръг вие знаехте какво вършите, така че реших да рискувам и да отида до него. Дотам стигнах. Но ако бях минал целия път, за да стигна до вас същото щеше да стане и с мен. Тогава двамата щяхме да лежим безпомощни, докато умрем от глад или някой дойде да ни убие или изведе навън.

— Но вие ме изнесохте.

— Изнесох ви. Но не влязох при вас. Аз останах в жълтата зона и ви изтеглих оттам като риба закачена на кука. Защо мислите останахте толкова дълго вътре? Трябваше да намеря нещо, което да използвам като кука. Не беше лесно. Отне ми два часа, докато го намеря, после още един, докато ви закача.

Дариа се обърна и погледна към центъра на залата.

— Атвар Х’сиал и Луис Ненда са точно в средата. Мислите ли, че тяхната памет е изтрита напълно?

— Не мога да кажа, но ако е като в Парадокс, полето може да засегне пътя до средата, но не и средата. Може да им няма нищо… а може и да са пострадали. Не можем да знаем, преди да сме ги извадили от там.

— Можете ли да направите с тях това, което направихте с мен… да ги извлечете?

— Не с това — Ребка посочи дължината на извития като кука кабел, който лежеше до Дариа. — Много е късо, а и изглежда, че те са завързани за онези столове.

— Тогава как ще ги измъкнем навън.

— Няма да ги измъкваме. Не и в момента — Ребка й помогна да се изправи на крака. — Трябва да намерим друг начин. Хайде. Сега поне зная малко повече за плана на това място… обходих нагоре и надолу половината от коридорите, тръгващи от тази стая да търся нещо, което да използвам за въже. Това пусто място е адски широко… Някои сектори са съвършено чисти, други са прашасали от десет милиона години. Но не ме питайте за причината за… това е пълна загадка.

Дариа се остави да я поведе покрай стената на залата към една врата, три входа по-нататък.

— Трудно е да се разбере защо изобщо „Глистър“ е тук — каза тя. — Но това не е най-голямата загадка.

— Има много причини за това — Ребка звучеше уморено, но Дариа знаеше от опит, че той няма да си обърне внимание, докато не рухне съвсем. — Мога да ви посоча цял куп — продължи той. — Бързите фейджи. Атмосферата на повърхността. Начинът, по който влязохме. Оборудването, което осигурява въздух и вода. Лотосовото поле в залата. Всички те са възможни. Изберете си.

— Вие не посочихте една, която най-много занимава ума ми — пътят се виеше по спирала надолу, водейки към полегата, извита рампа към центъра на „Глистър“. Дариа беше жадна… Неочаквано се почувства и толкова гладна, че й беше трудно да мисли за каквото и да било друго.

Откога не беше яла? Струваше й се, че отпреди векове. Умът й можеше да се изключи за три часа, но стомахът не можеше. Той грижливо отбелязваше пропуснатото време за хранене.

— Необяснимо е следното — каза най-после тя. — Защо оранжевият облак на повърхността пропусна Калик да мине незасегната, а нас, Луис Ненда и Атвар Х’сиал свали тук?

В „Глистър“ има нещо, което прави разлика между хора, сикропеанци и хименопти. Това е най-голямата загадка от всички.

Статия 19: Хименопти

Разпространение: Родният свят на хименоптите не се знае точно, но се смята, че е един от осемдесетте подложени приблизително преди двайсет хиляди години от зардалу на мащабна промяна на повърхността.

Днес на осемнайсет от тези светове съществуват хименоптски общества, пренесени там от зардалу и изоставени по времето на Голямото въстание. Осем от тези колонии впоследствие са се развили технически достатъчно, за да извършват междупланетни пътувания. Един хименоптски свят самостоятелно открил двигателя Боуз, но от културни съображения ограничил неговото използване.

След Голямото въстание на спиралния ръкав комуникацията с хименоптските светове се изгубила и те били преоткрити едва след проучването и преброяването „Декантил“ на населението на териториите на общността Зардалу.

Оттогава роби хименопти са вземани на всички светове на общността и на дузина планети от Сикропеанската федерация. Не се знае колко е цялото население на хименоптските светове, но вероятно е няколко десетки милиарди.

Физически характеристики: В собствените си колонии хименоптите се делят на шест отделни функционални групи означени като: регенти[21], рикордери[22], дифендъри[23], фийдъри[24], брийдъри[25] и уоркъри[26]. Тези форми еволюират, при което брийдърите след метаморфозата преминават във фийдъри и накрая в регенти, докато дифендърите в последния етап на своя живот стават рикордери. Уоркърите остават такива през целия си живот.

Трябва да се отбележи, че единствените хименопти, които работят като роби, са уоркърите. Другите групи не напускат колониите си. По тази причина, когато други видове от спиралния ръкав говорят за „хименопти“ трябва да се разбира, че това са уоркъри. Следващото физическо описание се отнася само за тях.

Хименоптите уоркъри са стерилни женски осемкраки членестоноги. Лапите на всичките им крайници са за хващане, пригодни за манипулиране с малки предмети; за деликатна работа обаче нормално се използват само четири предни крайници. Въпреки причудливата прилика на хименоптите уоркъри със земната хименоптера, което дало основание на биолозите, извършили проучването „Декантил“, да им дадат такова име, физиологичното сходство в най-добрия случай е само външно. Хименоптите обаче наистина притежават здрав екзоскелет и мощно жило в края на закръгления корем. (Това, съчетано с бързото им движение, подсказва, че робството на хименоптите уоркъри е въпрос на избор и навик, а не на принуда.)

Хименоптите виждат посредством пръстен от прости (т.е. несъставни) очи, разположени около гладката глава. Зрението околовръст на главата ги кара в много случаи да стоят прави, макар че при необходимост от бързо движение те преминават в хоризонтално положение. Очите на хименоптите са чувствителни към светлина с дължина на вълната от 0.3 до 1.0 микрометра, което надхвърля спектралния диапазон на човешкото зрение. Тяхната чувствителност към ниски нива на светлина е по-добра от тази на хората. Това е дало основание на някои екзобиолози да предложат неубедителна идентификация на родния свят на хименоптите основана на по-слабата слънчева светлина и звездни спектрални свойства.

История: Най-ранната история на хименоптите е изгубена заедно със знанието за родния свят на техния вид. Днес планетата Кер се смята за център на хименоптската цивилизация и е несъмнено главното място за съхранение на хименоптските летописи.

Именно на Кер преди седем хиляди години е бил открит двигателят Боуз. Това откритие е довело до господството на хименоптите от Кер, което никога не е било оспорвано. Според архивите на Кер словесните форми на история и расова памет се простират назад шейсет хиляди поколения. Тъй като един жизнен цикъл продължава седемдесет стандартни години хименоптите следователно са били интелигентни с добре развит език преди повече от половин милион години. Писмените хроники на Кер са обаче на по-малко от десет хиляди.

Кер е движещата сила, главен пазарен център и основен получател на сумите от продажбите на хименоптски роби. Нейните жители много държат на тази си роля и следват общата хименоптска практика да обезкуражават взаимодействието и търговията с другите видове, с изключение на търговията с хименоптски роби.

Култура: В хименоптските светове общественият контрол се изчерпва с контрола върху размножаването. Тъй като другите пет групи са стерилни, брийдърите, по принцип, притежават уникална власт; всеки брийдър обаче знае, че тя един ден ще претърпи метаморфоза във фийдъри (отговорни за възпитанието на малките) и след това в регенти (отговорни за решенията на цялата колония). Тези три групи си сътрудничат и съставляват Висшата тройка на хименоптската култура, а уоркърите, рикордерите и дифендърите — Низшата тройка. Немислимо е член от Висшата тройка да продаде друг член на същата за използване като роб.

Кръстосването между колониите се смята за генетично изгодно, но пътуването навън строго се контролира. То се одобрява предварително и се разрешава само за чифтосване. Никоя хименоптска колония не желае, нито допуска неконтролируемо прехвърляне на индивиди. Този фактор, повече от всеки друг ограничава хименоптския интерес от междузвездна и дори междупланетна търговия. Търговията с роби на Кер е единственото съществено изключение.

Из „Универсален каталог на артефактите“

Четвърто издание

Глава 11

Фактите, следващи по-долу от „Универсален каталог на видовете“ (Подклас интелигентни) се смятаха за твърде анекдотични, за да се приемат за достоверни. Малко същества от спиралния ръкав обаче биха ги оспорили:

Рефлексите на един възрастен хименопт са десет пъти по-бързи от тези, на който и да било човек.

Хименоптът може да пробяга сто метра за по-малко от две секунди.

Използвани в синхрон, осемте крака с тройни стави на хименопта ще го изхвърлят на десет метра във въздуха при гравитация две стандартни мерни единици.

Прибраното жълто жило под стегнатия корем на хименопта може да бъде подготвено за част от секундата да впръска стимуланти, анестетици, халюциногени или смъртоносни невротоксини. Те действат на всички известни интелигентни организми.

С доброволно намален метаболизъм, хименоптът може да изкара пет месеца без храна или вода; затворен в капсула или чувал, той ще издържи четири пъти по-дълго.

Хименоптът е интелигентен като сикропеанец или човек, но с много по-голяма психична издръжливост и от двете раси.

Калик, разбира се, знаеше всички тези неща. И все пак на нея никога не й беше минавало през ума, че робският й статус е неестествен. Всъщност тя го мислеше за неизбежен. Нейната расова памет се простираше назад много над десет хиляди години до времето, когато всеки хименопт е бил роб.

Хименоптската расова памет не притежава точността на паметта на нервните клетки. Наличните няколко милиарда бита на цялата й памет свеждаха спомена до жалка карикатура на някогашния директен опит. Все пак мозъкът, способен да предлага информация от расовата памет в същия обем, както други Преживявания обличат схемата на паметта в синтетичната тъкан на своето собствено творение.

По такъв начин Калик си „спомняше“ дългото робство на нейните предци като серия от визуални проблясъци, но никакво усилие на волята не можеше да й разкрие подробности от този период. Когато направеше някакъв опит резултатът беше продукт на собственото й въображение.

Тя можеше да си състави мисловна картина на зардалу, земните цефалоподни[27] господари, които до Голямото въстание властваха над хиляда свята от общността Зардалу. Ако се напрегнеше силно можеше да си представи конкретни образи: на яки човки, големи и достатъчно здрави да смачкат тяло на хименопт, но тя не можеше да види как стояха на зардалското тяло. На огромни, кръгли очи, но те плуваха свободно без тела високо над главата й. На огромни тела, опасани с хлъзгави от мазни секреции поддържащи ремъци, които позволяваха на господарите да живеят на сушата, но краката, които носеха тези тела, бяха огромни, с неясни очертания, с неопределена големина, цвят или брой.

Калик си спомняше съвсем неясно изчезването на зардалу. Умът й си представяше картини на летящи тела, зелен огън, ужасен свят, експлодиращо слънце. И после голямото спокойствие, отсъствие на всякакви зардалу.

За социалната класа на Калик Голямото въстание и изчезването на тиранина зардалу донесе малка промяна. Тя беше родена уоркър. Ако беше останала на родния си свят, щеше да си остане уоркър. Нейната роля винаги щеше да бъде уоркър, а не регент, рикордер, дифендър, фийдър или брийдър. Тя беше зачената от роби, родена робиня, отгледана за робство и продадена за робиня. Нищо не я правеше да се чувства толкова некомфортно, както пълното отсъствие на господари. Тя имаше нужда от тях — хора, сикропеанци или хименопти.

Изчезването на Ланг и Ребка я тласна към отчаяна активност. Тя веднага се зае да проучи повърхността на „Глистър“ от малка височина, пресичайки бавно въртящия се планетоид по траектория, позволяваща проверка отблизо на всеки квадратен метър.

Оглеждането продължи над един час. Беше загубено време. Калик остана убедена, че „Глистър“ е кух, но сферата не показваше никакви следи на външна инфраструктура. Нищо не подсказваше как може да се достигне до скритата вътрешност. Всъщност, ако не беше видяла със собствените си много чифта черни очи, че блестящият облак се абсорбира във вътрешността Калик, щеше да смята „Глистър“ за напълно непроницаема.

Когато безплодното оглеждане свърши, Калик отново вдигна очи да сканира небесата над кораба. Не беше открила нищо, а фейджите вече не бяха на безопасно разстояние. Присъствието на „Хев-ит-ол“, обикалящ по разузнавателна траектория около планетоида, изглежда ги подлуди. Калик три пъти видя как се спускат на няколко километра над кораба. И всеки път идваха по-близо. Две фейджи дори връхлетяха върху нея.

Калик върна „Хев-ит-ол“ на повърхността на „Глистър“ приблизително там, където го бяха намерили първия път, и седна в кабината. Времето за половинчати действия беше отминало. Тя избра необходимото й оборудване и го свали на повърхността. Щеше да измери електромагнитното поле, свързано с „Глистър“, и да изчисли големината и фазата на необходимото външно поле, което да го неутрализира.

Изпрати кратко съобщение до Опал, в което обясняваше какво се кани да направи. Не можеше да пусне сигнал до Д’жмерлиа, тъй като Дрейфъс-27 все още беше екраниран от масата на Гаргантюа.

Тя изтегли генератора на поле и инхибитор четирийсет метра настрани от „Хев-ит-ол“. Трябваше да реши още един проблем. Ако фокусира полето върху повърхността на „Глистър“ с ефективен обхват пет или десет метра и тя стане газообразна или течна, щеше да изгуби генератора. Единственият начин да се предотврати това беше да завърже генератора с две здрави въжета и да прекара едното по геодезичния „екватор“, а другото над геодезичните „полюси“ на планетоида. Така действащите надолу сили ще бъдат удържани от въжетата и поддържани от повърхностната сила на целия „Глистър“.

Калик се спря да помисли.

Въжетата щяха да помогнат, освен ако локалното неутрализиране на полето не доведе до глобално такова. Тогава „Глистър“ ще се превърне в кълбо от газ или течност и Калик, „Хев-ит-ол“ и „Съмър Дриймбоут“ ще пропаднат във вътрешността.

Хименоптът нямаше сила да ги повдигне. Вместо това Калик цъкна и изцвъртя тихо на себе си, докато правеше последните възли на тънките здрави въжета, прикрепящи генератора. Тя беше фаталистка. Значи „Глистър“ можеше да стане течен. Е, никой не е обещавал, че в живота й няма да има рискове. Тя забърза назад към „Хев-ит-ол“ и записа в рикордера на кораба съобщение за Д’жмерлиа, еквивалентно на „Сбогом, беше ми приятно да се запознаем.“ Ако се върне жива, ще може да го изтрие.

Калик включи генератора, отдръпна се назад и зачака.

Отначало резултатът беше разочароващ. Генераторът беше компактно устройство, работещо с микровълнова енергия, излъчвана от „Хев-ит-ол“. Нищо не показваше, че той работи; апаратът стоеше точно както го беше оставила без никакъв звук или движение.

После се чу слабо скърцане на тънки, силно опъващи се въжета, протестиращи от поетия товар на генератора. Апаратът имаше три масивни крака, но сега долните няколко сантиметра от тях не се виждаха. Бяха потънали в повърхността на „Глистър“.

Калик се приближи предпазливо към генератора. Положението му беше стабилно, не се движеше нито надолу, нито нагоре. Тя докосна едно от опънатите поддържащи въжета и прецени натягането. Без тях генераторът би потънал. В радиус от пет метра от центъра на полето, там, където поддържащите полета се извиваха надолу и изчезваха, повърхността изглеждаше малко различна.

Тя се пресегна надолу. Показалецът й проникна през сивата повърхност, но не усети нищо.

Беше донесла със себе си от кораба половин дузина празни бидони. Калик хвърли един до генератора. Повърхността не се промени на вид, но металният бидон веднага изчезна, без да остави следа. Отсъствието на вълни около точката на изчезване доказваха, че повърхността около генератора има газов, а не течен характер.

Калик се отдръпна няколко стъпки. В такъв случай планетоидът ще погълне по-лесно бидона и може би без голяма трудност и самия хименопт. Но беше ли зоната с премахнато поле достатъчно дълбока, за да й осигури достъп до вътрешността? Или няколко метра надолу стигаше до твърдо дъно?

Калик знаеше, че няма да намери отговор, ако стои и мисли над въпроса.

Тя се върна на кораба, извади друго въже, закачи го за една скоба към главния корпус на „Хев-ит-ол“ и след това го върза здраво около кръста си. Ако някой дойде и реши да полети с „Хев-ит-ол“ на междупланетен полет, докато Калик е долу в „Глистър“, щеше да има големи проблеми.

Но и сега проблемите й не бяха малки.

За разнообразие Калик отиде до границата на зоната. Няколко секунди стоя там, колебаейки се. Нямаше никаква гаранция, че с онова, което прави, ще помогне на Дариа Ланг и Ханс Ребка — още по-малко, че това е най-добрият начин да им помогне. Ако имаше по-добро решение, тя беше длъжна да го намери.

Докато стоеше и умуваше, над главата й се чу свистене. Беше фейдж. Носеше се на не повече от петдесет метра от повърхността. Тъмната му паст беше затворена, но тя можеше да се отвори за секунди.

Калик изсвири една молитва на Рисестрес, главното небожество на официалния хименоптеки атеизъм. Премигна с всичките си очи, пристъпи напред и пропадна през неосезаемата повърхност на „Глистър“.

Глава 12

„Инкомпарабъл“ — несравнимо дрънчащ, ръждив, тежък и миризлив — приближаваше Гаргантюа. Бърди Кили и Джулиъс Грейвс, насочили вниманието си върху спътниците, очакваха детайлна картина от самия „Глистър“, докато Е. К. Тали следеше непрекъснато на дисплея гигантската планета. Той стоеше мълчалив вече петнайсет часа — от момента, в който сензорите показаха за първи път образа на Гаргантюа.

За Бърди Кили това беше чудесно. Конструкторите на Тали бяха разбрали, че тялото на хуманоида ще се нуждае от почивка, но неорганичният му мозък очевидно работеше непрекъснато. През последните три дни Бърди беше събуждан от дълбок сън дузина пъти от докосване по рамото и учтивия въпрос: „Мога ли да говоря?“

Накрая Бърди не издържа.

— По дяволите, Тали! Престанете с тези въпроси. Защо за разнообразие не отидете и не попитате Грейвс? Джулиъс и Стивън знаят десет пъти повече от мен.

— Не, комисарю Кили, това не е вярно — Е. К. Тали поклати глава, упражнявайки общоприетия човешки жест за прилична и обичайна човешка пауза, преди да отговори. — Те знаят много повече от десет пъти. Може би сто пъти? Нека да помисля по въпроса.

При гледката на Гаргантюа той остана за малко мълчалив. Но вече се беше окопитил и излизаше от своя унес през екраните на дисплея. За радост на Бърди обаче Тали се обърна към Джулиъс Грейвс.

— Ако мога да говоря, отнася се до съобщенията, които получихме от Дариа Ланг и Калик. Професор Ланг предполага, че „Глистър“ е артефакт на Строителите и Калик е съгласна с нея. Има ли други доказателства, които да подсказват присъствие и дейност на Строителите в околностите на Гаргантюа?

— Не. Най-близкият артефакт до Гаргантюа е Умбиликал, свързващ Куейк с Опал — гласът беше на Стивън Грейвс. — Той е единственият, за който се съобщава в звездната система на Мандъл.

— Благодаря ви. Точно това показват и моите банки с данни, но аз се питах дали няма несъответствия, каквито имаше в други области — Тали се пресегна и потупа екрана, запълнен от образа на Гаргантюа. — Бихте ли разгледали това, моля ви се, и ми кажете мнението си?

Показалецът му беше върху оранжево червеникаво-тъмнокафявото петно под екватора на Гаргантюа.

— Яркият овал? — попита Грейвс. Той погледна за момент, после насочи вниманието си към другия екран, където сензорите бяха настроени за анализ на обема от пространството, заобикалящо „Глистър“. — Съжалявам. Нямам информация за това.

За негова най-голяма изненада Бърди имаше. Най-после той знаеше нещо, което не беше известно на Грейвс.

— Нарича се „Окото на Гаргантюа“. Голям газов въртоп, постоянен ураган с около четирийсет хиляди километра в диаметър — той посочи към екрана. — Виждат се дори вихри от двете страни.

— Виждам ги. Знаете ли откога съществува „Окото на Гаргантюа“?

— Не точно. Но е тук от колонизирането на системата Добел. Хиляди години. Още преди векове всички проучвателни екипи, идвали тук да изследват за минерали, са го снимали. Във всяка детска книга се говори за него. Има и рисунки. Това е известна част от звездната система, едно от природните чудеса, които сте изучавали в училище.

— Говорите метафорично. Не съм научил нищо в училище, защото не съм го посещавал — Е. К. Тали се намръщи. Той експериментираше с това изражение като начин да посочи парадокс или дихотомия[28] на избор и почувства, че изразът му постигна удовлетворително ниво на изпълнение. — Но знанието не е проблем. „Окото на Гаргантюа“ не трябва да се описва на децата като едно от природните чудеса на звездната система. Има сериозно основание за това — а то не е.

— Не е какво? — Бърди изруга наум. Не трябваше да влиза в разговор с Тали.

— „Окото на Гаргантюа“ не е природно чудо на звездната система. Защото не е природно.

— Тогава какво, по дяволите, е?

— Не зная — Тали опита друг човешки жест — вдигане на рамене. — Но зная какво не е. През последните петнайсет часа непрекъснато правех изчисления с всички възможни гранични условия. Системата, която виждаме, не е стабилно решение на зависимото от времето, триизмерно уравнение Навиер-Стокс за движение на газовете. То би трябвало да се разсее за седмици или месеци. За да съществува тук „Окото на Гаргантюа“, трябва да има някакъв голям допълнителен източник на атмосферна циркулация — той докосна екрана. — В центъра на „Окото“, където се виждат вихрите…

— Фейджи! — прекъсна го възбудено Джулиъс Грейвс. — Те са там. Ние получаваме образ на фрагменти около „Глистър“, но той не е като онзи, който Ребка и Ланг ни показаха при тяхното първо пътуване. Облакът около него се разширява чак до повърхността. Ако всичко това са фейджи…

— Можем ли да летим през тях, както са направили капитан Ребка и професор Ланг? — обърна се Тали към Бърди Кили като най-опитен пилот. — Те са достигнали благополучно до повърхността.

— Искате да летим… с този контейнер за отпадъци? — Бърди огледа таблото с уредите на кораба за извозване на руда. — Адски сигурно е, че не можем. Погледнете! Двигателят работи само на половин мощност, нямаме никакви оръдия, с които да стреляме по фейджите и сме тромави като даузъри. Ако всичко онова долу са фейджи и са наполовина свирепи според описанието, което дава Ребка, ще имаме проблеми. Може би единственият ни шанс е, ако помиришат добре този кораб, преди да започнат да го ръфат. Зная, че фейджите ядат всичко, но лакомията им сигурно има граници.

— Да помиришат…

— Шегувам се, Е. К. Искам да кажа, че е по-добре да стоим настрана от тях.

— Не трябва да разчитаме на „Инкомпарабъл“, за да се измъкнем оттук — каза Джулиъс Грейвс. — Можем да използваме „Съмър Дриймбоут“. Той прекара другите покрай фейджите и в последното си съобщение професор Ланг каза, че го е оставила на дистанционно управление. Можем да го извикаме и да слезем долу с него.

— А какво ще правят Ребка, Ланг и Калик? — Бърди не хареса допускането всички да слязат на „Глистър“, независимо дали има, или няма опасност. — Ако им се наложи бързо да напуснат, ще се нуждаят от кораб.

— Те имат един кораб… „Хев-ит-ол“. Той е все още там, в случай на нужда. И ние сигурно можем да заемем „Дриймбоут“ за няколко часа. Ще им го върнем, преди да са разбрали, че е изчезнал. Но ще трябва известно време, за да дойде „Дриймбоут“ тук. Трябва веднага да подадем команда. Така че, ако обичате, действайте, комисарю…

Беше фейдж на повърхността на „Глистър“.

Или може би е по-точно да се каже останки от унищожен фейдж. Д’жмерлиа се приближи, доколкото посмя и потвърди, че сиво-синият куп представлява останки от правилни петстенни елементи. Но той не видя никакви органи или вътрешна структура, а другите отломки го накараха да се запита, дали те наистина бяха от такъв фейдж, каквито познаваха в останалата част на спиралния ръкав. Преди всичко фейджите бяха известни като неразрушими. Този имаше вид, сякаш е паднал право надолу върху повърхността на „Глистър“ с максимална скорост. Ако беше така, трябваше да има гигантска дупка. Но ударът не беше оставил никаква следа или пък следата беше се изгубила.

От какво можеше да е направен „Глистър“, за да не остане дори драскотина след такъв удар?

Д’жмерлиа вдигна лимоненожълтите си очи на очните стълбчета към небето и заоглежда за още фейджи. Видя ги. Носеха се шеметно във висините и слизаха все по-ниско, ако можеше добре да прецени.

Той забърза напред, оглеждайки повърхността на „Глистър“ за нещо познато. След по-малко от пет минути достигна до опънато въже, което се простираше от хоризонт до хоризонт. Тръгна по него и скоро видя „Хев-ит-ол“. Забърза към кораба, надявайки се да намери Калик или хората. Един бърз оглед вътре показа, че каютите са празни. Записаното от Калик на рекордера съобщение го потвърди. На четирийсет метра встрани от кораба стоеше наполовина машина, потънала в гладката сива повърхност на „Глистър“. Четири силно опънати въжета под деветдесет градуса едно спрямо друго изглежда я поддържаха.

Д’жмерлиа реши, че въжетата вероятно опасват целия планетоид. Нямаше смисъл да върви по тях. Той се приближи до машината и видя, че е генератор на поле и инхибитор. Ако работеше, както предполагаше, повърхността около него нямаше да окаже никакво съпротивление на теглото му. Д’жмерлиа предпазливо пристъпи напред до мястото, където едно от въжетата беше пропаднало във вътрешността на „Глистър“, сложи един преден крайник върху повърхността и той потъна, без да срещне никакво съпротивление. Гладката сивота се оказа напълно нематериална.

Д’жмерлиа се изправи. Друго въже, завързано за една здрава скоба на корпуса на „Хев-ит-ол“, се простираше също до място, където слизаше под повърхността. По него всеки можеше да се опита да се спусне в непознатия сив регион… или, по-вероятно, да го използва като средство за излизане от вътрешността на „Глистър“.

Д’жмерлиа се върна на кораба и го разгледа по-внимателно. Както бяха установили Ребка и Ланг, всичко беше в пълна изправност. След един или два часа за запознаване с уредите за управление той би могъл през преходните пунктове на мрежата Боуз да отлети навсякъде в спиралния ръкав.

Което все повече и повече му се струваше добра идея. През няколко минути той чуваше свистене на фейджи над главата си. Нещо ги подлудяваше и това нещо вероятно беше присъствието на новодошли върху повърхността на „Глистър“. Мястото вече не беше безопасно. Докато наблюдаваше, един фейдж с отворена паст се спусна на не повече от сто метра над „Хев-ит-ол“.

Беше само въпрос на време кога някой силно движещ се фейдж случайно или нарочно ще удари него или кораба. Трябваше да се махне от планетоида, иначе съвсем скоро нямаше да бъде от полза за никого.

Д’жмерлиа се чувстваше все по-недоволен от собствените си действия. Той беше дошъл на „Глистър“ с неясната идея да спаси Ребка, Ланг и Калик, а може би и Атвар Х’сиал и Луис Ненда. А сега не знаеше какво да прави. Липсваше му инициативата и решителността на Калик. Идеята да я последва във вътрешността на „Глистър“ определено не му харесваше. От друга страна не беше по-добре и да стои на повърхността, защото с всяка изминала минута там изглежда ставаше все по-опасно.

Д’жмерлиа седеше в каютата на „Глистър“ и се колебаеше. Вече му беше омръзнало самостоятелно да мисли. Мечтаеше да има господар, който да го напътства.

Нарежданията на господаря му бяха да остане на Дрейфъс-27. Това беше единственото нещо, което му беше заповядано да върши и той не го беше изпълнил. Д’жмерлиа не искаше да се върне на Дрейфъс-27. Там щеше да е твърде далеч от „Глистър“. Може би трябваше да предприеме някаква междинна стъпка. Би могъл да откара „Съмър Дриймбоут“ достатъчно далеч от „Глистър“, за да го спаси от фейджите и все пак достатъчно близо, за да може да наблюдава всичко, което става на повърхността на планетоида. Тогава ако Калик или някой от другите се появи, Д’жмерлиа би могъл за няколко минути да слезе с кораба долу и да го вземе.

Не беше добро решение, но беше разумен компромис. Той се поколеба още няколко минути, докато един фейдж със свистене мина покрай него толкова близо, че едва не го засмука.

„Съмър Дриймбоут“ беше на не повече от две минути бързо тичане. Д’жмерлиа затвори каютата на „Хев-ит-ол“ и се втурна към другия кораб.

Беше на по-малко от сто метра, когато фейджът изскочи изведнъж от повърхността на „Глистър“. Докато гледаше нагоре, той профуча с максимално ускорение в светещото празно пространство над главата му.

Глава 13

Гледан отдалеч с огромната маса на Гаргантюа като фон, „Глистър“ беше незначителна прашинка. Без издайническия сигнал от радиофара на „Хев-ит-ол“ планетоидът би бил твърде малък, за да се забележи сред хилядите по-големи отломки.

Но гледан отвътре…

Подовете, стените и сводестите тавани на по-долните нива образуваха широки взаимно свързани пояси, всеки надиплен и здрав, със слаба собствена фосфоресценция. Беше като минаване през извиващ се хранопровод на гигантски извънземен звяр. Някои секции бяха пълни с мрежи и въжета като онези на по-горните нива, други бяха съвсем празни; в някои имаше машини и апаратура, струпани произволно.

Дариа си мърмореше, докато Ханс Ребка влизаше все по-навътре и по-навътре в безкрайните коридори.

— Какво е това? — попита той през рамо и изруга по-силно от обикновено.

— Изчисления. Потискащи. Радиусът на „Глистър“ е едно точка едно шест километра. Дори ако всяко ниво вътре е високо петдесет метра, това прави сто и двайсет квадратни километра подова площ. Колко време ще ни трябва да прегледаме всичко?

— Не се тревожете за преглеждането. Много преди това ще умрем от глад.

Ханс Ребка сигурно също беше гладен, но определено не беше загубил кураж. Гладът и самото му споменаване разваляше настроението на Дариа. Правеше я недоволна. На Сентинел Гейт за двайсет години Дариа не бе пропуснала нито едно хранене. Тази мисъл още повече я отчая.

— Изглежда няма да намерим нищо полезно. Къде мислите, че ни водите?

Ханс не отговори. Въпреки собствените си мърморения, Дариа беше тази, която настояваше през няколко минути да спират, за да разгледа по-внимателно някоя конструкция или машина. Всеки предмет във вътрешността на „Глистър“ беше продукт на технологията на Строителите и следователно, източник на възторг от страна на професора. Тя можа да разпознае много от тях — устройства, които имаше на някои от другите 1236 известни артефакти на Строителите, разпръснати из спиралния ръкав. Но имаше и много напълно непознати и Дариа искаше да ги разгледа отблизо, за да разбере тяхната функция. Ребка трябваше всеки път да я подканя да вървят, настоявайки, че преди да вършат нещо друго, трябва да намерят контролния център на „Глистър“ Тъй като планетоидът беше изкуствен и обитаем, нещо трябваше да го поддържа в работно състояние.

Ребка не спомена собствения си скрит страх. Със слизането им към центъра на „Глистър“ гравитацията непрекъснато нарастваше. Вече беше почти две мерни единици. Под краката им сигурно имаше някакъв мощен източник на гравитационно поле. Все още можеха да ходят, но какво щяха да правят, ако гравитацията стане още по-силна? Никой не знаеше какво гравитационно поле Строителите смятаха за естествено. В централната контролна зала на „Глистър“ може би съществуваше голяма гравитация, която нито той, нито Дариа щяха да понесат.

От наклона на пода Ребка изчисли, че бяха на шестстотин метра над центъра на „Глистър“. Имаше още да слизат. Само инстинктът му подсказваше, че най-важните райони на планетоида трябва да са близо до центъра, а не до някое по-горно ниво. Ако грешеше, щеше да обрече и двама им на гибел.

Въпреки всичко той беше в добро настроение. За него това беше животът. Изследване на неща, които никой преди това не беше виждал в присъствието на интересна компаньонка — какво повече можеше да иска един мъж, освен малко храна?

— Мисля, че се приближаваме към нещо — каза той. — Светлината над нас е различна. Става все по-слаба.

Изръмжаването в отговор прозвуча скептично. Той се чудеше дали не беше стомахът на Дариа. Осветлението от стените и тавана съвсем отслабна и той продължи предпазливо напред. Скоро нямаше да може да вижда нищо, дори и пода, но инстинктите му подсказваха, че се приближава към нещо ново.

— Останете тук — прошепна той. — Не зная какво има пред нас, но искам да проуча пътя, преди да светнем — дори промълвени, думите му прозвучаха странно, кухо и с ехо.

Той застана на ръце и колене и опипа пътя пред себе си. Пет метра по-напред лявата му ръка увисна в празно пространство. Ребка се пресегна колкото можеше напред в двете страни. Нищо. Тунелът свършваше в глуха шахта. Нямаше никаква светлина нито надолу, нито встрани. Той изпълзя назад при Дариа и допря уста до ухото й.

— Ще трябва да използваме фенерчето ви — прошепна той. — Светнете пред нас. Но внимавайте как ще го сторите… първо към пода, след това бавно нагоре — Ребка се отмести встрани, за да се изравни тя с него, после внимателно я поведе напред.

— Стига толкова! — спря я той. — Напред няма нищо.

Дариа кимна, но жестът в тъмното не се видя. После тесният лъч от фенерчето освети пода в краката й, тръгна по издатината пред тях, издигна се нагоре и се отрази слабо от далечна стена. Дариа пристъпи малко напред и насочи светлината надолу. Още една стъпка и щеше да прекрачи края.

Ръбът, на който стоеше, беше по средата на стена на голяма открита зала, спускаща се отвесно двайсет метра надолу, преди да се извие и да образува куполообразен празен под на зала.

Дариа се дръпна една стъпка назад. При това гравитационно поле всяко падане можеше да бъде фатално. Тя насочи лъча на фенерчето по-нагоре. Над тях имаше сводест таван, потвърждаващ сферичната форма на залата. Сводът беше гол, без светлини и поддържащи подпори. Залата сигурно беше най-малко шейсет метра в диаметър.

— Има нещо там — прошепна Ханс, а ехото заповтаря думите му, нежелаещо да ги остави да заглъхнат. „Там… там… там… там.“

— Точно в средата. Насочете светлината в центъра.

Дариа насочи лъча от фенерчето право напред. В средата на залата, без видима опора, висеше сребриста сфера около десет метра в диаметър. Тя веднага си спомни за сферата излязла от зейналата повърхност на Куейк по време на летния прилив, но тази беше стотици пъти по-малка.

И по-активна. Кълбото висеше в едно положение. Лъчът го докосна и повърхността се превърна в подвижна картина. Светлината от фенерчето отрази вълниста структура като бавно движещ се живак. Вълните ту се надигаха, ту успокояваха. Сферата започна да се деформира и да се удължава.

„Там… там… там… там…“ Дрезгав, стържещ глас, дълбок и древен като морето изпълни залата. „Там… там… там… там…“ „Центъра… центъра… центъра… центъра…“

Дариа беше толкова развълнувана, че почти не можеше да задържи фенерчето неподвижно. Сферата се превърна в деформиран елипсоид. От върха й започна да израства сребристо палмово клонче, превърна се бавно в петлистно цвете, което се обърна към Дариа и Ханс. От предната страна на топката излязоха отворени петстранни дискове и се удължиха към пода на залата. За три минути безличната сфера се превърна в рогат и опашат дявол-звяр с прилична на цвете глава, която търсеше натрапника.

От един отвор в демона излизаше трепкаща зелена светлина и осветяваше Ханс и Дариа. Вътрешността на голямата зала затрептя от нейното отражение. Дариа изключи фенерчето.

„Човешко тяло… човек… човек. Твърде скоро… скоро… скоро.“ Ехото повтори уморения глас. „Кой… кой… кой… кой…“

Ханс и Дариа се обърнаха един към друг и се спогледаха.

Той вдигна рамене.

— Какво имаме да губим? — Ребка погледна към залата и заговори с нормален глас.

— Можеш ли да ме разбереш? Ние сме хора. Бяхме докарани против волята си на този планетоид. Не знаем как да го напуснем.

Главата на цветето кимна. Светлината от тялото на съществото се променяше по цвят и интензитет в такт с неговото подскачане нагоре-надолу в средата на залата.

— Няма полза — каза Дариа. — Не можете да очаквате да ви разбере — но докато тя говореше, гласът започна отново.

„Докарани вътре… вътре. Да, ние разбираме човек… човек… човек… Вие сте докарани вътре… да бъдете… други, в случай, че потрябват други… вие може да не потрябвате. Вие трябваше да стоите там… наблизо навън… не да идвате тук.“

Дариа отиде по-близо до ръба.

— Кой сте вие? Откъде дойдохте? Какво е това място?

— Задавайте въпросите си един по един — тихо каза Ребка, — иначе то няма да разбере какво го питате.

Но демонската фигура пред тях отново заговори, и то по-свободно.

„Аз съм Чакащия… Чакащия в сърцето на двойния свят, в Зоната за свръзка… Аз дойдох от сърцето на онзи свят, когато той се отвори да сигнализира…“

— От вътрешността на Куейк — подсказа му Дариа. — По време на летния прилив! Значи сте влезли в голямата сфера, онази, която прихвана „Хев-ит-ол“.

„… за което аз дълго чаках. В човешко време една четирийсета част от галактическата революция. Аз чаках…“

— Това са шест милиона години. Вие Строител ли сте?

— Не го прекъсвайте, Дариа. Оставете го да говори!

„… чаках дълго Събитието. Аз не съм строител, само съм слуга на Строителите. Аз съм Чакащия. Кой търси Строителите.“

— И аз ги търся! — Дариа направи още една опасна крачка към ръба. — През целия си живот, още от дете съм проучвала Строителите. Искам да знам повече за тях. Строителите са смисълът на моя живот.

„Строителите не са тук. Онези, които летят навън не са Строители. Това е Зоната за свръзка… Мястото на изпитание, където чакаме отговор на въпроса. Чакаме.“

Зелената светлина изчезна. Залата потъна отново в тъмнина. Дариа се олюля над ръба. Ханс Ребка я хвана и я дръпна назад.

Тя се освободи от него, тъй като не се чувстваше ни най-малко нестабилна.

— Чухте ли това, Ханс? „Зона за свръзка! Строителите не са тук, но има достъп до тях от вътрешността на Глистър“. Знаех го! От тук може да се достигне до тях.

— Може би те могат. Дариа, успокойте се — Ребка отново я хвана, притегли я към себе си и заговори на ухото й: — Чувате ли ме? Успокойте се и помислете, преди да правите заключения. Вие бяхте във връзка с нещо около две минути, което казва, че е най-малко на шест милиона години и сте готова да вземете за чиста монета всичко, което казва. Какво ви кара да смятате, че разбирате онова, което то мисли или че то ви разбира? Много от казаното от него няма смисъл… „онези, които летят навън не са истински Строители.“ Това не е информация, това си е чист брътвеж. Освен това къде се е научило то да говори нашия език? Как изобщо разпознава човешкото тяло, след като е било затворено вътре в Куейк шест милиона години? Тогава никъде не е имало хора.

Зелената светлина запулсира отново и освети тях и цялата сводеста зала.

„Изследването напредва — заговори дрезгавият глас. Наближава неговото завършване… Достатъчно близо е, за да сме сигурни, че модифицираният е истински човек и е приемлив. Не е необходимо вие да бъдете тук…“

— Тогава изкарайте ни на повърхността — каза Ребка.

— Не! — Дариа застана пред него. — Ханс, ако се върнем сега, може изобщо никога да не дойдем отново тук. Можем да намерим толкова много неща за Строителите на това място. Може би никога няма да имаме такава добра възможност.

„Вие търсите Строителите — продължи дрезгавият глас, сякаш никой от тях не беше говорил. — Аз не съм Строител и не мога да ви гарантирам резултата. Но ако искате да се срещнете със Строителите…“

— Искаме!

„Тогава вървете!“

— Не! Дариа, за Бога, почакайте една минута. Ние не знаем…

Викът на Ребка закъсня. Стояха на ръба на тунела, когато краят му неочаквано се превърна в пара. Свободно падане!

Ребка погледна в краката си. Те се ускоряваха с няколко мерни единици по гола вертикална шахта, която свършваше половин километър под тях в такава пълна тъмнина, че очите отхвърляха нейното съществуване.

— Какво е това? — чу Ребка отчайващия глас на Дариа до себе си.

— Гравитационното поле на „Глистър“… онова, което го е създало… може би… — той не довърши фразата. Ако пропадаха в черна дупка, скоро щяха да разберат… Може би няколко милисекунди, преди приливните диференциални сили да раздробят телата им на съставящите ги елементарни частици.

— Ханс! — изкрещя Дариа.

Двеста метра да изминат, все повече ускоряващи се, по-бързо от всякога. Оставаше може би секунда. Сега тъмнината притежаваше структура като водовъртеж от черно масло, виеше се и се завихряше в самата себе си. Те се насочваха към разпененото сърце на този тъмен вихър.

Празният стомах на Ребка се разбунтува.

Част от секундата да мине.

През детството си на Тюфел Ребка беше научил едно нещо: от всяко трудно положение има изход… ако си достатъчно умен.

Човек просто трябва да помисли.

Да помисли.

Очевидно не беше достатъчно умен. Докато падаше в тъмнината, той все още не бе измислил изход.

Глава 14

Оставеният без екипаж „Съмър Дриймбоут“ пристигна цял и невредим.

Това беше добрата новина. Лошата беше, че се намираше в много опасно и несигурно състояние.

Пет срещи с атакуващи фейджи нанесоха тежки повреди върху корпуса на „Дриймбоут“, включително и пробив в горния край на каютата. Ремонтът не беше труден и Бърди Кили вече беше свършил половината. Но значението на тези пет несполучливи удара не беше в нанесените повреди. Те разкриваха в каква степен ги заплашват фейджите. Стивън Грейвс и Е, К. Тали наблюдаваха издигането на „Дриймбоут“ и бяха единодушни в едно — оцеляването на малкия кораб беше въпрос на шанс. През целия полет към повърхността на „Глистър“ фейджите бяха по-активни от всеки друг път. При спускане с ускорение, което не могат да издържат хора, шансът за оцеляване беше един процент.

„Съмър Дриймбоут“ беше преместен за ремонт в просторния трюм на „Инкомпарабъл“. Грейвс и Тали се движеха свободно в изпълнената с въздух вътрешност и не спираха да говорят.

„Само ме наблюдават как работя — мислеше си Бърди. — Както обикновено.“ Другите двама бяха добри в приказките, но дойдеше ли се до физическо усилие, оставяха цялата работа на него. И не им липсваше кураж. Бърди не понасяше да работи с герои. Той чу Стивън и Е. К. Тали да говорят за шанс сто към едно и потрепери. За щастие Джулиъс Грейвс изглежда имаше по-рационални възгледи.

— Тези шансове са напълно неприемливи — каза той. — Вие смятате, че щом двамата със Стивън сте на едно мнение, аз съм длъжен да ви слушам. Не можем да поемем такъв риск.

— Мога ли да говоря?

— Което означава, че ние имаме истински проблем — продължи Грейвс, оставяйки без внимание искането на Тали. — Д’жмерлиа е на Дрейфъс-27. Вероятно дълбоко вътре в него, тъй като не отговаря на нашите призиви. Така че той не може да помогне. И всички останали са на „Глистър“. Ние нямаме безопасен начин да отидем при тях — той замълча. — Казахте ли нещо, Е. К.?

— Със Стивън се съгласихме за вероятността за оцеляване, ако „Съмър Дриймбоут“ просто се спусне директно върху „Глистър“. Или по-скоро не се съгласихме върху третата значима цифра след десетичната запетая в изчисления резултат. Но има други възможности. Това зависи от вероятностното ниво, което човек използва, за да дефинира понятието „сигурност“. Например съществува техника, която ще повиши вероятността за успешно кацане на „Съмър Дриймбоут“ на повърхността на „Глистър“ до стойност, която надвишава нула точка осем четири.

— Шанс пет на шест да стигнем живи и здрави?! — Джулиъс Грейвс погледна Тали. — Защо не го казахте по-рано?

— Поради три причини. Първо, до този извод стигнах, след като разгледах аналогични ситуации на други места и при други случаи. Този преглед извърших само преди трийсет секунди. Второ, техниката ще осигури безопасно кацане, но шансовете за безопасно последващо излитане не могат да се изчислят без допълнителни данни за повърхността на „Глистър“. И трето, процедурата вероятно ще доведе до загубата на ценно имущество — „Инкомпарабъл“.

— Комисар Кили — Грейвс се обърна към Бърди. — „Инкомпарабъл“ е собственост на правителството на Добел. Като негов представител как гледате на тази евентуална загуба?

Бърди беше завършил изкърпването на корпуса на „Дриймбоут“ и при работата си беше изгорил палеца. Той се отблъсна от корпуса на кораба и докато плуваше към Тали да вземе една подпорна греда, огледа трюма на „Инкомпарабъл“.

— Отвратителен ръждив, мръсен варел, миришещ на неизхвърлено цукало! Трябвало е да бъде предадено за скрап преди петдесет години. Ще ми се да се махне от очите ми и това да стане колкото се може по-скоро.

Тали се намръщи.

— Да разбираме ли, че вие одобрявате потенциалната загуба на „Инкомпарабъл“?

— С една дума казано, приятелю, да.

— Тогава, ако мога да говоря, аз ще ви опиша техниката. Може да се намери в по-старите части на банките с данни. В древни времена, когато някои искали да вземат за себе си нещо, което други желаели да запазят, те често прибягвали до метод, известен като лъжлива атака…

Споразумението по принцип не гарантира споразумение на практика. Е. К. Тали и Стивън Грейвс се споразумяваха безкрайно дълго, докато стигнат до единодушие относно най-добрия метод. Трябва ли „Инкомпарабъл“ да бъде изпратен преди „Дриймбоут“, минавайки през периферията на облака фейджи, обикалящи в орбита, и да се опита да ги отклони от „Глистър“? Или е по-добре старият товарен кораб за руда да отлети по траектория, която да го отведе на „Глистър“, а „Дриймбоут“ да го следва на малко разстояние, разчитайки в присъствието на по-големия товарен кораб като по-съблазнителна цел, да бъде оставен без внимание?

Най-накрая Тали и Стивън Грейвс се съгласиха за едно нещо — че не разполагат с достатъчно данни.

— Тъй като няма достатъчно информация, за да се направи аргументиран избор — каза извинително Тали на Бърди Кили — единственото, което мога да предложа, е да прибегнем към алеаторична[29] процедура.

— Какво означава „алеаторична процедура“? — Бърди забърка в джоба на якето си.

— Алеаторична процедура е тази, която съдържа шансове и случайни елементи.

— О, точно това си помислих и аз — Бърди извади колода карти и сръчно я разбърка. После я подаде на Тали. — Изберете една карта, Е. К. Която и да е. Ако изберете червена, корабите ще летят далеч един от друг. Ако е черна ще се залепим за ауспуха на „Инкомпарабъл“.

Тали извади една карта и я обърна.

— Черна — той загледа любопитно как Бърди разбърква тестето. — Какво направихте… Не успях да видя имаше ли и червени карти?

— Може и така да се каже — Бърди погледна замислено Тали. — Играли ли сте някога карти?

— Никога.

— Ако се измъкнем оттук живи, искате ли да ви науча?

— Благодаря. Ще ми бъде от полза.

— Не се безпокойте — Бърди го потупа по гърба. — Мизите няма да са високи. Отначало.

— Това можехме да сме ние — Джулиъс Грейвс гледаше право нагоре. — Мисълта не е успокоителна.

Бяха решили накрая, тъй като „Дриймбоут“ се нуждаеше от време и място за маневриране, за да кацне на „Глистър“, че ще бъде грешка да летят с „Инкомпарабъл“ по целия път до повърхността. Вместо това по-големият кораб беше програмиран да се спусне десет километра и след това да се отклони от планетоида и при късмет, да примами облака атакуващи фейджи върху себе си.

„Дриймбоут“ повиши нивото на мощността на двигателя за забавено спускане към повърхността и това позволи да се види как „Инкомпарабъл“ заобикаля северния хоризонт на „Глистър“. Старият кораб беше в центъра на плътен куп мародерстващи фейджи. Той вече беше понесъл няколко директни удара. Двигателят все още работеше, когато освирепелите фейджи започнаха да отхапват големи хапки от тялото на товарния съд. Около двайсет бяха увиснали по него като кучета, ръфащи стар бивол.

— Ще се върнат и за нас — продължи Джулиъс Грейвс. — Както са се нахвърлили, за по-малко от половин час ще погълнат товарния кораб. Фейджите не страдат от стомашно разстройство, нито губят апетит, независимо колко са се натъпкали.

Бърди Кили беше избрал траектория на заход, с която да кацнат отвъд инхибитора на Калик на не повече от петдесет метра от „Хев-ит-ол“. По време на слизането нямаше време да разгледа инсталацията. Не би имал дори ако неуловимите движения на няколкото самотни фейджи бяха достатъчно плавни, за да позволят това. Сега трябваше да бързат към инхибитора и да решат какво да правят, преди фейджите да се върнат и да ги нападнат.

Двамата мъже и хуманоидът включиха костюмите си на пълна непрозрачност. Калик, Дариа Ланг и Ханс Ребка сигурно можеха да дишат в тази атмосфера и само от съображения за безопасност бяха изчезнали от повърхността на „Глистър“. Тяхното изчезване вероятно не се дължеше на въздуха на „Глистър“… но би могло и да е. Както Е. К. Тали цитира от най-древната част на банката с данни: „Приемането на пресметнат риск, сър, не означава да се действа безразсъдно.“

Докато Грейвс и Тали отиваха на мястото на инхибитора Бърди бързо огледа „Хев-ит-ол“. Той отиде най-напред в контролната каюта. Корабът беше невредим, готов да отлети секунди след подаване на командата. Това, за известно време, подейства успокоително на Бърди. Той потупа пулта за управление и побърза да излезе.

Донякъде очакваше да види повърхността на „Глистър“, осеяна с разбити фейджи, но видя само две смачкани останки. Само от органични форми на живот ли се интересуваха? Това беше нова мисъл, макар и не действаща успокоително на никоя органична форма на живот.

Бърди тръгна по опънатото въже от скобата на стената на „Хев-ит-ол“, където стояха Грейвс и Е. К. Тали. Тали държеше въжето близо до мястото, където то изчезваше в сивата повърхност и го дърпаше енергично. Когато Бърди стигна до тях, Тали отпусна въжето, пресегна се надолу и с лекота пъхна ръката си в синьо-сивата повърхност.

— Вижте! Инхибиторът още работи и полето почти напълно е премахнато. Повърхността оказва слабо съпротивление на проникването на ръката ми. Според мен в тази точка тя сигурно представлява газова форма, но самото въже оказва значително съпротивление на издърпване. Нашето заключение е, че в долния си край то трябва да е завързано за нещо във вътрешността на „Глистър“.

— С други думи — каза Грейвс, — чудесно.

Бяха достатъчно близо и Бърди видя, че повърхността в радиус от няколко метра около инхибитора изглежда леко замъглена. И краката на машината не стояха върху повърхността на „Глистър“, а бяха потънали няколко сантиметри в сивата мъгла.

— И така, какво да бъде първо? — попита Грейвс.

— Първо за какво?

Бърди знаеше отговора на този въпрос, преди да го беше задал. Единственото нещо, което нямаше смисъл, беше да изминат целия път дотук, да минат през обръча от агресивни фейджи и след това да седят и да чакат същите тези фейджи да се върнат и да ги нападнат. Единственият път, по който трябваше да вървят, беше да слязат долу в сивия ужас.

Тали вече беше стиснал въжето, без да изчака края на обсъждането.

— Възможно е да не мога да ви изпратя съобщение по комуникационната система в костюма — каза спокойно той. — Щом достигна обаче до точка, където е подходящо друг да слезе, ще ударя по въжето ето така — той удари с облечената си в ръкавица ръка. — Следете за вибрации.

Тали провеси крака в дупката и започна да се спускат по въжето. Тялото му бързо изчезна в непрозрачната сивота. Когато над тъмносивата повърхност остана само главата му той спря за миг.

— Струва ми се, че не ви обясних достатъчно точно какво трябва да правите при евентуално изменение на обстановката в бъдеще. Може да възникне такава ситуация, при която да ми бъде невъзможно да ударя по въжето както ви показах. Ако не ви изпратя сигнал в приемливо време, хиляда секунди, би трябвало да предположите, че е настъпило изменение на обстановката.

— Бъдете спокоен — каза Бърди. — Ще предположим.

— Това е добре — Е. К. Тали напълно изчезна. Секунда след това главата му се показа отново от сивата мъгла. — Мога ли да попитам, ако не ви сигнализирам след хиляда секунди, какво действие смятате да предприемете?

Бърди погледна към хоризонта. Корпусът на „Несравнимия“ беше изчезнал — погълнат или отлетял далеч, не знаеше. В същата посока имаше облак от блестящи прашинки. Може би същите фейджи, усетили движението върху повърхността на „Глистър“ се връщаха да атакуват.

Освен ако се интересуваха не от повърхността на „Глистър“, а от хора. От него.

— Не зная какво действие ще предприема, Е. К. — каза Бърди. — Но да не се учудите, ако това стане, изброите хиляда секунди.

Въжето продължаваше надолу десет метра през сивата непрозрачност, после влезе в сферично пространство с друг сив под и таван над него, който светеше със студена оранжева светлина.

Бърди спря високо, близо до тавана и се взря надолу.

Беше дълбока шахта — много дълбока шахта за човек от планета, където сградите не са по-високи от няколко етажа. Долу не се виждаше никаква следа от Е. К. Тали. Но въжето продължаваше право надолу, през пода.

Бърди леко намали натиска на ръцете и коленете си и продължи контролирано да се спуска. Когато достигна втори под, където въжето продължаваше надолу, повърхността се оказа също толкова нематериална, колкото и първата. Инхибиторът беше фокусиран надолу и доколкото Бърди знаеше, неговото действие пронизваше целия „Глистър“ и излизаше от другата страна. Той продължи да се спуска. Някъде над него Джулиъс Грейвс чакаше сигнал, както той беше чакал сигнал от Е. К. Тали. Но сега, увиснал във въздуха, не беше време да дава сигнал.

Минала през плътно затворения костюм, сякаш не съществува, сивата мъгла изпълни носа и устата му. Газът беше рядък, без вкус и мирис и не пречеше на дишането му. След десет метра Бърди премина през мъгливото пространство и продължи да пада към сферична повърхност.

Това ниво беше по-обещаващо. Там имаше конструкции, прегради и мрежи, разделящи пространството на гигантски зали със странни форми. Бърди навлизаше в едно от по-големите помещения. Той отпусна кръстосаните си крака от въжето и остана да се държи само с ръце. Последните няколко стъпки се пусна и скочи. Гравитацията беше по-голяма, отколкото си представяше. Преди да се изправи, Бърди бързо се огледа.

Еднообразни сиви стени. Плетеница от мрежи и несвързани едно с друго въжета на пода. Той седеше върху дълга гъвкава мрежа достатъчно еластична да послужи за легло. Въжето, по което се беше спуснал, минаваше вдясно до рампа, представляваща част от ярко осветен тунел.

По-нататък, вдясно, той спря втрещен и отново се огледа. На тази страна, близо до входа на водещата надолу рампа, стоеше Е. К. Тали.

А наведен над него, разкрачил осемте си крака, стоеше Д’жмерлиа.

Бърди бързо се изправи на крака. Ло’фтианецът трябваше да е на Дрейфъс-27, на стотици километри. Какво правеше тук?

Бърди дръпна въжето, което държеше, за да изпрати сигнал на Грейвс, че е безопасно да се спусне и побърза да отиде при двамата.

— Вие бяхте прав за съобщенията, Е. К. — каза той. — Предполагам, че сте се опитали да се обадите по вашия комуникатор в костюма, но ние не чухме нищо.

— Аз също не ви чух. Повърхността вероятно е непроницаема за електромагнитни сигнали, макар материалните обекти да минават през нея безпрепятствено — Е. К. Тали посочи към Д’жмерлиа. — Не е необходимо да ни представяте един на друг, комисар Кили. Ние вече свършихме това. Макар че Д’жмерлиа и аз никога не сме се срещали по-рано. Аз познавам ло’фтианската форма само от записа в моята памет.

— Точно както може да се очаква. Какво прави той тук? Защо не си на Дрейфъс, Д’жмерлиа, където капитан Ребка ти бе наредил да останеш?

— Моля да бъда извинен за тази ми постъпка. Дойдох на „Глистър“ да търся господарите Атвар Х’сиал и Луис Ненда, а също и хименопта Калик. Но когато слязох на повърхността, бях принуден да търся убежище от атаката на фейджите във вътрешността. Корабът, с който пристигнах, „Съмър Дриймбоут“, отлетя и ме остави безпомощен.

— Извинявай, Д’жмерлиа, ние го взехме… корабът ни трябваше, за да слезем на планетоида. Но ти си бил доста амбициозен. Не каза ли, че си дошъл да търсиш Ненда, Х’сиал и Калик? Ние нямахме представа къде може да се намира някой от тях. По-добре да беше останал на Дрейфъс в безопасност. Фейджите не знаят милост.

— Моля за извинение, комисар Кили. Фейджите са, както казвате, изненадващо агресивни. Беше неразумно от моя страна да идвам тук. Но има и добри новини. Аз зная къде са господарите! И хименоптът Калик. И тримата са в една зала, близо до центъра на „Глистър“.

— Не мога да повярвам! — Бърди се обърна към Е. К. Тали. — Истина ли е това, което казва Д’жмерлиа?

— Нямам директно доказателство в подкрепа на неговото твърдение. Но мога да ви предложа индиректно доказателство. Съгласно централните банки с данни водещи видове като съзнателни лъжци в спиралния ръкав са хората и сикропеанците. Всички други, включително Д’жмерлиа и ло’фтианците са след тях.

— Моите уважения, комисар Кили, вие можете да проверите дали говоря истината. Единственото, което трябва да направите е да постъпите като мен — да се спускате по въжето. То ме доведе от повърхността дотук, където могат да бъдат намерени господарите и Калик.

— Което сигурно ще бъде директно доказателство. Е. К. Тали махна с ръка към Бърди. — Тръгвайте с Д’жмерлиа, комисар. Щом съветник Грейвс дойде при мен, ще ви последваме. Като сигурна следа ще използваме въжето.

Бърди тръгна подир тънката фигура на Д’жмерлиа надолу по наклонения тунел, от чиито неочаквани промени на посоката главата му се замая. На места тунелът се разклоняваше и беше толкова слабо осветен, че не се виждаха дори и стените, но Д’жмерлиа следваше тънкото въже. Бърди вървеше подир него, ръцете му докосваха гърба на ло’фтианеца. Тяхното излизане в огромната сводеста зала подейства като шок.

Вдлъбнатият под образуваше плитка кръгла чиния, очертана по края с концентрични цветни пръстени. Блестящата светлина над главите им, която се отразяваше в стените, дразнеше очите. На границата между всеки два пръстена се издигаха нематериални полусфери, които образуваха в средата на залата куполи. Въжето, което следваше Д’жмерлиа, водеше право към центъра като спица на колело. По средата то свършваше. Там лежеше Калик, компактен тъмен вързоп на границата между виолетовия и червения пръстен. В двете си предни лапи тя стискаше макарата с въжето.

А зад тялото на намиращата се в безсъзнание Калик…

Най-вътрешният пръстен беше син, монохроматично синьо с дължина на вълната 0.48 микрометра. В центъра му имаше повдигнат подиум със същия цвят и дузина стъклени столове на него. На два от тези стола седяха отпуснати телата на Луис Ненда и Атвар Х’сиал.

Бърди тръгна напред. Д’жмерлиа го хвана за ръкава и го спря.

— Моите уважения, комисар, може би не е разумно да се продължава по-нататък.

— Защо? Те не изглеждат мъртви, само в безсъзнание. Но може би са в лошо състояние. Трябва колкото се може по-бързо да ги изведем от там и да се погрижим за тях.

— Разбирам. Моята първа реакция беше като вашата — веднага да отида и да освободя господарите. Но после си помислих, че хименоптът сигурно е действал движен от същата повеля. Калик е видяла господарите, тръгнала е към тях… и не ги е достигнала. Тогава си дадох сметка, че най-лошото, което мога да направя, е да изпадна в безсъзнание като тях. За по-сигурно се върнах във втората външна зала. Още не бях съставил сигурен план за действие и се появи Е. Кримзън Тали.

— Той не е човек. Тали е хуманоид — Бърди не навлезе в подробности. Беше твърде зает да мисли за другите неща, казани от Д’жмерлиа.

— Защо просто не грабна въжето и не измъкна навън Калик? — продължи той. — Тя не тежи много.

— Не можах да я издърпам, комисар. Опитайте, ако желаете.

Бърди хвана края на въжето и задърпа с всичка сила. Калик не помръдна и на милиметър, а въжето върху пръстените дори не се повдигна от пода, остана там, залепено за повърхността или хванато от някакъв вид поле. Бърди още дърпаше и се потеше, когато пристигнаха Е. К. Тали и Джулиъс Грейвс.

Пет минути те си разменяха въпроси, предложения и контрапредложения. Накрая никой не направи по-добро предложение от това на Д’жмерлиа — че сега е безопасно той да направи онова, което не смееше да направи преди. Да влезе в полукълбото и да се опита да върне Калик. Ако не успее поради някаква причина, другите ще са наблизо и ще му помогнат. Той ще завърже около кръста си въже, така че ако изпадне в безсъзнание, да бъде издърпан навън.

— Което знаем, че не можем да направим с Калик — каза Бърди.

Но той нямаше по-добра идея. Всички зачакаха мълчаливо, а Д’жмерлиа тръгна напред, прекоси жълтия и зеления кръг и половината от виолетовия. Там той се поколеба. Тънката му глава започна да се върти, светложълтите очи върху късите очни стълбчета сънливо се задвижиха.

— Д’жмерлиа! — силно извика Джулиъс Грейвс. Ло’фтианецът гледаше неясно и недоумяващо. Той сгъна тънките си предни крака и започна да сяда.

— Достатъчно! — Грейвс вече дърпаше въжето. — Ставай бързо, докато все още можеш.

Д’жмерлиа тръгна със залитане обратно, вън от кръговете. В края на зеления кръг той се изправи в пълен ръст и се огледа, но се остави другите да го изтеглят навън. На края на жълтия кръг вече бе легнал по корем.

— Какво стана? — попита Тали. — Вървеше добре напред и после спря.

— Не си спомням — Д’жмерлиа се наведе, подпря се на всичките си крайници и обърна рогата си да погледне назад в кръга. — Движех се навътре. Равномерно, без трудности. А после изведнъж се видях издърпан навън, в обратната посока.

— Лотосово поле — Грейвс закима с разбиране. — След като Дариа Ланг каза, че „Глистър“ е творение на Строителите, трябваше да го очакваме. На много артефакти има лотосови полета. Най-големите обграждат и охраняват Парадокс. Но Д’жмерлиа извади късмет. Той беше изложен само на периферната сила на полето. Само последните му спомени са изтрити.

— Което може да не е вярно за Калик — каза Е. К. Тали. — И още по-малко за Луис Ненда и Атвар Х’сиал. Лотосовите полета на Парадокс изтриват цялата памет.

— На хора — каза Д’жмерлиа, — на ло’фтианци и хименопти, но на роботи? Или на компютри?

Всички се обърнаха към Е. К. Тали. Той кимна.

— Според моите банки с данни в Парадокс се губят всички памети — и органични, и неорганични — той се наведе да освободи въжето от Д’жмерлиа и да го постави около тялото си. — Това обаче не е Парадокс. Лотосовото поле тук може да не е същото. Заслужава да се провери.

Те наблюдаваха мълчаливо как той предпазливо стъпи в жълтия кръг, пресече петметровата лента и стигна до зелената. По средата на зеления кръг Тали се спря и погледна назад.

— Чувствам някакви леко смущение в чиповете — гласът му беше спокоен. — Но не е достатъчно, за да попречи на нормалното ми функциониране, нито да спре по-нататъшното ми придвижване. Ще продължа.

Той продължи напред спускайки се по плитката чиния на пода. На пет крачки до мястото, където Д’жмерлиа се беше препънал, спря отново.

— Трябва да се върна — гласът му беше тих и бавен. — Не мога да запазя информацията. Изтрива се и в текущите, и в архивните файлове… През последните три секунди загубих четиринайсет хиляди сектора — Тали се обърна и направи една колеблива стъпка извън центъра. После сякаш се вцепени.

— Загубих още двайсет и три хиляди сектора — изломоти той сънливо. — Скоростта на изтриване нараства.

— Достатъчно — Грейвс грабна въжето и Тали заподскача и се запрепъва навън от кръговете. В края на залата той спря и свали от себе си подкрепящите го ръце на Бърди Кили.

— Не се безпокойте, комисар Кили. Аз загубих някои данни… най-новите… но съм напълно функционален. По-голяма част от моята памет в банките не е засегната.

— Но получихме отговор на главния въпрос — каза Грейвс. — Че то действа еднакво както на органична, така и на неорганична памет. Така че няма да можем да извадим навън… никого.

— Трябва — Д’жмерлиа се изправи и направи движение, сякаш се готви да се втурне към средата на залата. — Господарите са там! Калик е там! Не можем да ги изоставим.

— Съжалявам, Д’жмерлиа — Грейвс застана между ло’фтианеца и мълчаливите тела в центъра на стаята. — Ако можем да помогнем на Калик и на другите, ще го сторим… макар че на Куейк Атвар Х’сиал и Луис Ненда се опитаха да ни убият. Но не можем да направим нищо, с което да ги измъкнем навън.

— Това изявление е правдоподобно, но не е доказано — Е. К. Тали стоеше неподвижно. Той вдигна ръце да докосне слепоочията си. — Аз ще го оспоря. При първоначалното ми системно обучение, преди да тръгна за Добел, имаше проблеми с калибровката. За да направят необходимите настройки, наложи се да ми извадят мозъка — Тали остави без внимание ахналият от ужас Бърди Кили. Той внимателно опипваше слепоочията си. — Тогава казах на техниците, че моята вградена конструкция е предназначена за непрекъснат сензорен вход. Те използваха нервна връзка между мозъка и гръбначния стълб. Загубих сензорните си входни сигнали и контрол на тялото за няколко секунди, докато се направи връзката, но иначе останах непроменен. Сега моите наблюдения показват, че Д’жмерлиа е най-силният и най-подвижният от нас. Ако той може да се изкачи по въжето по целия път до повърхността, да влезе в „Хев-ит-ол“ и да се върне с дълъг кабел от нервни влакна с голяма пропусквателна способност…

Бърди Кили никога през живота си не беше виждал нещо по-отвратително.

Е. К. Тали лежеше на една страна със затворени очи върху леко вдлъбнатия под. До него имаше кабел с голяма пропусквателна способност. Главата му беше положена на сгънато одеяло, взето от „Хев-ит-ол“ и той спокойно даваше указания на Джулиъс Грейвс и Д’жмерлиа.

— Черепът, разбира се, е от истинска кост и кожата е естествено израснала. За удобен достъп кръвоносните съдове са свързани към клема в задната част на един сантиметър над ушите. Захранването с кръв към горната част на черепа е пренасочено по вени и артерии в челото. Горната част на черепа е на панта отпред и в закрепена с щифтове отзад. Под косата е линията на достъп. Ако повдигнете кожата отзад, върху костта ще видите оцветени в синьо точки за натискане.

Грейвс пъхна една тънка шпатула в хоризонталната пролука няколко сантиметра над края на косата отзад върху главата на Е. К. Тали. Повдигна я нагоре и се показа бяла кост. Върху гладката задна част на черепа имаше три сини точки.

— Виждам ги. Три?

— Точно толкова. Много добре. Когато се натиснат едновременно и трите, щифтовете се освобождават. Тогава цялата горна част на черепа се завърта около пантата на челото. Черепът, вените и артериите се разтягат и остават цели над частта с пантата — Грейвс се поколеба и Тали добави: — Не се тревожете за моите усещания. Естествено усещанията за болка, които изпитвате вие, при мен са модифицирани. Аз няма да почувствам онова, което вие познавате като дискомфорт.

Грейвс кимна и докато Д’жмерлиа държеше шпатулата в отвора той се пресегна и натисна трите маркирани точки върху бялата кост. Чу се рязко щракане. Задната част на черепа отскочи нагоре няколко сантиметра и се откри тясна тъмна пролука.

— Конструкцията изглежда лоша — каза Грейвс. — Няма ли опасност от случайно отваряне?

— Не, докато съм във функционално състояние, аз трябва да сътруднича, или да съм в състояние на вътрешен преход, за да стане това. Сега… хванете косата отзад, повдигнете горната част на черепа и я завъртете около пантата.

Под лекия натиск на Грейвс целият черепен покрив се освободи. Бърди видя вътрешността на полукълбото със сложната мрежа от червени кръвоносни съдове. Под него се подаваше сиво яйцевидно тяло, плътно прилепнало към черепната кутия като яйце в чашка.

— Чудесно — Тали остана напълно неподвижен. — Сега ще видите какво представляват менингите — външните защитни мембрани на човешкия мозък. При мен, разбира се, те са изкуствени. Аз съм конструиран със собствено захранване, така че не се нуждая от нищо, освен от интерфейс между нервната система на тялото и мозъка. Интерфейсът ще намерите на дъното на черепната кутия. Повдигнете го само няколко сантиметра. Пипайте внимателно. Ще бъде нежелателно да се повреди. Силното дърпане ще размести връзката.

Грейвс бръкна в главата на Тали и внимателно повдигна почти сферичния обект, достатъчно малък да се държи удобно в две прихлупени една върху друга шепи. Под набръчканата топка се показа навита на кълбо спирала. Тя свързваше дъното на вградения компютър към долния край на задния мозък на тялото на Е. К. Тали над края на гръбначния стълб. Грейвс извади компютъра от тялото. От спиралата върху ръцете му покапа безцветна течност.

— Следващата операция е проста — продължи Тали, — но при нейното изпълнение аз няма да мога да ви ръководя. Комисар Кили, вие и Д’жмерлиа трябва да се погрижите тялото ми да не мърда… Може да се получи неконтролируемо движение от някакви рефлексни импулси. Съветник Грейвс, вие трябва да прекъснете връзката между мен и тялото и след това да я възстановите отново чрез кабела. Направете го колкото се може по-бързо и внимателно, но не се тревожете, ако продължи една-две минути. Задният мозък на тялото ще позволи то да функционира нормално най-малкото, докато съм изключен. Не се плашете, ако докоснете вътрешността на черепната кухина. Това тяло е добре защитено срещу инфекция. Щом почувствате, че сте готови, действайте, моля.

Грейвс кимна. Той се пресегна в черепа и внимателно отдели тялото и сферата на вградения компютър. Чу се друго леко щракане. Крайниците на Е. К. Тали трепнаха, Бърди и Д’жмерлиа ги хванаха, после тялото се отпусна и престана да се движи.

Краищата на кабела бяха оставени наблизо. Джулиъс Грейвс взе конектора. След няколко секунди наместване той го вкара плътно в гнездото в горния край на задния мозък на тялото.

— Половината работа е свършена — той дишаше шумно през уста. — Но другият край не може да влезе. Дръжте го неподвижен — пръстите на Грейвс бяха хлъзгави от гръбначномозъчната течност. Той не можеше да вкара конектора, свързващ компютърния мозък към кабела.

— Една минута — Бърди Кили избърса ръце в панталоните си след това се пресегна и взе мозъка и конектора от Грейвс. Той натисна силно конектора в компютърното гнездо.

— Внимателно! — каза Грейвс, но тялото на Е. К. Тали вече се изправяше освободило се от ръцете на Д’жмерлиа.

— Хм… кх… кхммм.

Торсът потрепери, очите се отвориха. Грейвс се наведе над тялото.

— Е. К. Тали! Чувате ли ме?

— Много добре — отворената глава се обърна. — Извинете ме, съветник, но не е необходимо да крещите така. Това тяло е оборудвано с превъзходна сензорна апаратура.

Черепът още зееше отворен, празният краниум обърнат увиснал пред сините очи на Тали. Бърди Кили гледаше празния, отворен като кокосов орех череп и кабела от основата на мозъка до малката сфера в дясната му ръка. Неговият торс също се разтресе. Животът на Опал беше тежък, но той не беше подготвен за такова нещо.

Докато Бърди гледаше, Тали се пресегна, хвана черепния покрив с две ръце и внимателно го постави на мястото му.

— Страхувам се, че няма да може съвсем да се затвори — каза той. — Пречи кабелният конектор. Трябва да го завържем. Ще бъде неудобно, ако горния краниум се откачи и изгуби — Тали се обърна да погледне сферата, която държеше Бърди. — Внимавайте с нея, ако обичате, комисар Кили. Това, което държите в ръцете, е собственост на Четвъртия съюз и в него са вложени много средства. Страхувам се, че тялото вече е претърпяло някои малки повреди, тъй като не е предвидено мозъкът да се изважда в извънлабораторна среда — по лявата страна на челото на Тали течеше тънка струйка кръв. Той я избърса небрежно, огледа залата и продължи: — Малко са влошени двигателните и сензорните ми характеристики. Пропускателната способност на кабела е по-малка от тази на оригиналната връзка. Зрението ми е с по-малка разделителна способност, цветовете са замъглени. Усещам, че мускулната ми сила е отслабнала, но за нашите цели сигурно е достатъчна.

Той се изправи на крака, но залитна малко, преди да възстанови равновесието си. Под негово ръководство Д’жмерлиа и Грейвс направиха временна превръзка около главата му, прибавиха една допълнителна превръзка да държи горния краниум и външния кабел на място. Бърди Кили все още държеше мозъка в нервните си ръце, полагайки максимум усилия да не мърда и да не го натиска.

— Сигурен ли сте, че сте готов? — попита Грейвс. — Не искате ли да се упражните малко в движението?

Тали вече пристъпваше напред.

— Няма смисъл — отвърна той. — Координацията ми няма да се подобри. За всеки случай ще направя следното.

Той вдигна въжето, което беше използвал при предишния си опит да достигне центъра на залата, и го завърза около кръста си. Така винаги можете да ме изтеглите. Сега, ако Д’жмерлиа отпуска кабела, комисар Кили, колкото е необходимо…

Тали напрани две несигурни стъпки напред и започна да се спуска по лекия наклон, който водеше към центъра на залата. Скоро той влезе в първия от концентричните кръгове. Спря за момент в далечния край на жълтия кръг и другите замръзнаха. После отново тръгна, насочвайки се към неподвижната фигура на Калик. Бърди Кили го наблюдаваше, без да смее да мигне, Д’жмерлиа отпускаше кабел от макарата, която държеше, с темпо, достатъчно да предотврати опъването или падането на пода. Имаше нещо неестествено, видно с просто око, в това човешко тяло с окървавена и бинтована глава, което се движеше в плитката и ярко осветена в крещящи цветове чиния. То се клатушкаше, подир него се проточваха и олюляваха по свои собствени закони въже и кабел.

— Щом усетите, че губите памет, излизайте!

— Грейвс.

Тали махна с ръка, без да намалява темпото.

— Разбира се. Макар да не очаквам това да се случи. Как би могло, когато съм в ръцете на комисар Кили?

Вече беше отминал зеления кръг и се движеше към виолетовия. Минаха още две секунди и Тали бавно седна на пода до Калик и внимателно повдигна главата й. Пръстите му докоснаха гръдния кош на хименопта.

— Жива е. В безсъзнание е, но очевидно не е наранена. Не мога да вдигна въжето от пода, но ако я освободя от него не виждам никакъв проблем да я изнеса навън — Тали се изправи и погледна към центъра на залата. — Но мисля, че е по-добре преди това да продължа напред и да проуча положението там. Мога да донеса Калик на връщане.

„Нещо, което аз не бих направил — помисли си Бърди. — По-добре една риба в тигана, отколкото две в…“

Той погледна към сферата на компютъра, лишен от човешко тяло. Беше странно, че единственият начин за връзка с истинския Е. К. Тали е чрез предаване на сигнали на бавно движещото се към средата на залата тяло без мозък и захранване на сензорния вход през кабела към мозъка, който Бърди държеше.

Тали се движеше по-бавно. Ниският подиум в центъра беше само на петнайсет метра, но на него му отне двайсет предпазливи секунди да го достигне. На две стъпки от мълчаливата фигура на Луис Ненда той спря.

— Има нещо странно в самия подиум. Докато се доближавах към него, постепенно се появи една вътрешна структура. Тя е изградена от система от додекаедри, невидима от петнайсет метра. На десет видях неясно очертание, като сив пушек. Сега конструкцията е видимо твърда. От две от лицата на додекаедрите излизат нещо като ластари и обгръщат главите на Луис Ненда и Атвар Х’сиал. Може би поради това телата стоят седнали, макар и двамата да са в безсъзнание.

Бърди погледна Грейвс, след това се взря в платформата. От мястото, където се намираше, тя изглеждаше празна, с изключение на обърнатите навън столове, сикропеанката и човекът.

— Предлагам да се опитам най-напред да пренеса Ненда от платформата — каза Тали. — Нямам представа дали ще има някаква активна или пасивна съпротива.

Той направи последните две стъпки, пресегна се нагоре и хвана Луис Ненда за раменете. После започна да го вдига. На наблюдателите им изглеждаше, сякаш двете тела са в нестабилно положение, наведени назад по вертикалата.

— Съществува определена съпротива — съобщи Тали. — Но ще стане. На няколко сантиметра от платформата сме, свързващият ластар изтънява. Започва да чезне като кръгче пушек от цигара… — Тали неочаквано залитна назад и падна заедно с Ненда върху него. — Сега ластарът съвсем изчезна. Бъдете готови да навивате въжето и кабела. Излизаме.

Сложил тялото на Ненда на рамо като при пожар, Тали тръгна бавно назад от центъра на залата. След минута той беше на безопасната страна до Джулиъс Грейвс. Двамата заедно положиха тялото на Луис Ненда на пода.

Бърди Кили гледаше осеяните със следи и възли гърди, сивкави и обезобразени.

— Погледнете какво са му направили?

Грейвс се наведе ниско и заразглежда загрубялата, прилична на сипаничава кожа.

— Според Стивън тук нищо не е направено. Това е зардалска приставка, даваща възможност на човек да говори със сикропеанци посредством феромони. Ние мислехме, че тази технология е изгубена и забранена. Сигурно в общността Зардалу има места, където старите робски раси съхраняват и прилагат на практика част от зардалската наука.

Тали вече се беше обърнал и вървеше обратно към средата на сводестата зала. Кабелът се развиваше от макарата в ръцете на Д’жмерлиа. Той започна отново да го отпуска.

— Къде, по дяволите, се намирам?

Очите се отвориха и се заоглеждаха. Ниската фигура се опита да се изправи.

— Това е добър знак — каза Грейвс. — Може да говори, следователно паметта му не е изцяло изтрита — той се обърна към Ненда. — На планетоид, близо до Гаргантюа. Спомняте ли си да сте идвали тук?

Ненда поклати глава и се опита да се изправи на крака.

— Нищичко не си спомням — говорът му беше гъгнив, сякаш езикът му бе подут.

— Какво е последното нещо, което си спомняте?

Ненда остави без внимание въпроса. Той огледа другите присъстващи.

— Какво е това? Въобразявам ли си или наистина ви виждам? Джулиъс Грейвс. И Бърди Кили. И Д’жмерлиа. Всичките живи?

— Всичките живи и не благодарение на вас — Грейвс се наведе над него. — Хайде, Ненда, важно е. Какво е последното нещо, което си спомняте, преди да изгубите съзнание?

Ненда потри обрасналата си с четина буза.

— Последното нещо, което си спомням? — той погледна предпазливо Грейвс. — Ммм. Последното нещо, което си спомням, е как двамата с Атвар Х’сиал отлитаме от Куейк с „Хев-ит-ол“. Летният прилив почти беше настъпил. Предполагам, вече е отминал.

— Не си ли спомняте да сте стреляли по друг кораб?

— Да съм стрелял? Аз? — Ненда се прокашля. — Няма начин. Не съм стрелял по никого.

— Спомняте си или не, когато се върнем на Опал ще отговаряте за това. Обвинен сте в опит за убийство.

— Няма да е първият случай на обвинение на невинен човек — Ненда бързо се възстановяваше, черните му очи гневно мигаха. — Какво е станало с Ат? Тя беше с мен на кораба.

— Атвар Х’сиал? — Грейвс се обърна към средата на голямата зала. Той кимна. — Тя е там. Виждам, че вече излизат.

Д’жмерлиа цвърчеше от възбуда. Докато Грейвс и Ненда говореха, Е. К. Тали се беше върнал до подиума, беше вдигнал Атвар Х’сиал и сега се клатушкаше обратно към тях. Той се беше превил одве под тежестта на голямото сикропеанско тяло. Ненда проследи жеста на Грейвс и видя бинтованото залитащо тяло, кабелът простиращ се от главата му до тях, фигурата на Калик, легнала четири стъпки зад тях и фона на голямата сводеста зала.

— Ей, какво става тук? Какво сте направили с Ат?

— Нищо не сме направили и не сме сигурни какво става. Единственото, което знаем е, че вие и Атвар Х’сиал бяхте в безсъзнание в средата на тази зала. Опитваме се да ви спасим.

— А Калик? Какво сте направили на хименопта?

— Изпаднала е в безсъзнание при опит да ви измъкне навън.

Тали излезе от най-външния кръг и Д’жмерлиа заподскача от възбуда. Ло’фтианецът помогна да свалят Атвар Х’сиал на пода. Тали неочаквано залитна, направи няколко стъпки и седна. Сините му очи се затвориха, ръцете му си повдигнаха и заопипваха превързаната глава.

Това тяло за съжаление е близо до своя физически предел — прошепна той. — Трябва малко да си почина. Можем обаче да сме доволни от постигнатото. Уверен съм, че трудната част премина. Калик не тежи много. Ще си почина малко и после ще я изнеса от залата. Тя е готова да бъде изнесена.

— По дяволите, аз мога да я изведа! — Ненда тръгна напред. — Вие не се месете. Тя е моя, аз нося отговорност за нея.

— Не! — Грейвс го хвана за ръка. — Отидете ли там и ще изпаднете в същото състояние, в което е тя… в което бяхте и вие, преди да ви извадим. В залата има лотосово поле. Затова се наложи да демонтираме Е. К. Тали преди той да влезе — той посочи сферата с набраздена повърхност, която Кили подаваше на Д’жмерлиа. — Мозъкът му остана тук.

Ненда огледа по-внимателно наведеното тяло и кабелът, който излизаше от бинтованата глава.

— Много умно — каза той след няколко секунди. — По-добре да се погрижа за Ат… От вида й е ясно, че след минута ще дойде на себе си. Понякога става непоносима. Не се безпокойте, зная как да се справя с нея.

Черните покривала на крилата на сикропеанката се отвориха и разкриха четири нежни атрофирани крила с червени и бели удължени петна. Краят на хобота излезе от мястото си в надиплената буза. Жълтите, прилични на тръби рога на главата се повдигнаха.

В това време лишеното от мозък тяло на Е. К. Тали се мъчеше да се изправи на крака. Очите му бавно се отвориха.

— Сега трябва да отида и да върна Калик.

— Почакай малко — Грейвс се приближи към Тали.

— Не бива. Трябва да отида. Интерфейсът започва да се влошава от проникването на гръбначномозъчна течност. Работата на нервната връзка се влошава, входните сензорни сигнали отслабват. Ще отида при Калик, докато все още мога да я виждам. Иначе ще трябва да започнем отначало.

Тали не изчака да получи одобрение. Тялото направи една несигурна стъпка напред, после се наклони на една страна и започна да се движи надолу по наклона като рак, насочвайки се към изпадналия в безсъзнание хименопт. Тали почти беше достигнал до Калик, когато Атвар Х’сиал нададе пронизителен, оглушителен писък, изправи се в цял ръст и скочи към Джулиъс Грейвс.

В следващата половин секунда Бърди Кили видя всичко, но не можа да направи нищо.

Сикропеанката се втурна към Грейвс, събори го на земята и двамата заедно се блъснаха в Бърди. Един от краката й го събори, кабелът се измъкна и мозъкът на Е. К. Тали заедно с Д’жмерлиа се изтърколи вътре в жълтия кръг в центъра на залата. Нервната връзка прекъсна и тялото на Тали, движещо се към Калик, се сгромоляса на пода. Един от другите крака на Атвар Х’сиал се изви към Бърди и го събори по гръб.

Той отправи поглед към тавана. Не можеше да помръдне. Единствено, което можеше да вижда, беше част от сводестия таван на залата, куполообразната глава на Джулиъс Грейвс и част от покривалата на крилата на Атвар Х’сиал.

На гърдите си чувстваше голяма тежест. Беше полузашеметен от силния удар на главата му в пода, носът му кървеше, половината от зъбите му бяха изпадали, сякаш извадени с клещи.

Ако Е. К. Тали не ги беше уверил, че по-трудната част е минала, Бърди никога не би го допуснал.

Статия 22: Сикропеанци

Разпространение: Сикропеанската федерация заема равнинен регион на спиралния ръкав с форма на полумесец, широк 300 светлинни години и дълъг 750. Неговите оси се простират от застъпващата се граница с Четвъртия съюз по посока на галактическия център. Светът на федерацията лежи малко на север от централната галактическа равнина.

Сикропеанци се срещат на повече от 900 населени планети от най-вътрешната система облачни тела на звездите — червени джуджета из целия регион. Населението им възлиза на 160 милиарда. Намерени са неизвестен брой сикропеански търговски групи, разпръснати из региона на общността Зардалу.

Физически характеристики: Сикропеанците са шесткраки членестоноги, възрастната женска тежи около двеста килограма и изправена в цял ръст, достига до три метра. Тялото с тъмночервени сегменти завършва с къс врат, заобиколен от червени и алени дипли. То е увенчано с голяма бяла глава без очи. В средата на главата доминира дълъг хобот, който комбинира функциите на орган на осезанието и отвор за хранене. Нормалната диета на сикропеанците е изцяло течна.

Двойката жълти очни стълбчета по средата на главата са чувствителни слухови органи. Те приемат отразени сигнали от звуковите резонатори, разположени в надиплените бузи. Тъй като са се развили на покрито с облаци кълбо, обикалящо около слабо светеща звезда червено джудже, лишените от очи сикропеанци „виждат“ чрез ехолокация, използвайки високочестотни звукови импулси.

С узурпиран нормален слух за зрение сикропеанците разговарят по химичен път чрез феромони. Този феромонен обмен позволява осъществяването на пълноценен и богат език, който притежава уникална възможност да предава не само мисли, а и емоции, и най-тънки нюанси на чувства. Дългите антени (достигащи до два метра напълно разгънати) върху главата позволяват да се детектират и идентифицират единични молекули между хиляди миризми, носещи се във въздуха. Всеки индивид, който не генерира подходящи за сикропеанската реч феромони, се смята от сикропеанците за малоценен, почти до пълно отричане на неговото съществуване.

Сикропеанците са се развили от много по-малки крилати прародители. Те отдавна са изгубили способността си да летят, но са запазили черните покривала на крилата и четири атрофирани криле с продълговати червени и бели, прилични на паунови пера. Сега крилата се използват само за термична абсорбция и температурен контрол.

Забележка: Големината и вида на описаните по-горе сикропеанци се отнасят само за женските, които напълно доминират в сикропеанското общество. Мъжките са по-малки, очевидно лишени от говор, и се интересуват само от хранене, бой и чифтосване. На тях не им е разрешено да общуват с други интелигентни видове от спиралния ръкав. Другите роли, които мъжките играят в сикропеанското общество, са неясни.

История: Еволюцията на безоките сикропеанци от свързани с атмосферата видове към разпространена в космоса суперкултура е най-убедителното доказателство в спиралния ръкав за силата на интелекта.

Сикропеанците са се развили на тъмен и покрит с облаци свят. Гледането посредством ехолокация е невъзможно във вакуум. То изисква въздух или някаква друга материална среда за пренос на сигналите. Поради това сикропеанците никога не биха могли да получат директна информация за нещо отвъд тяхната атмосфера. Те са знаели за съществуване на собственото им слънце само защото слабата му радиация е била източник на топлина. Самото съществуване на топлина или някаква електромагнитна радиация обаче изисква дедуктивен теоретичен процес, съчетан с развитие на подходяща технология.

Следвайки онези първи стъпки преди трийсет хиляди години сикропеанците насочили своите уреди за наблюдение към небето. Чрез наблюдения и анализи те стигнали до извода за съществуването на вселена отвъд техния роден свят и тяхното собствено слънце. Сикропеанците разбрали ролята на звездите, измерили разстоянията до тях и техните големини и построили кораби за междузвездни пътувания и изследвания. Те открили мрежата Боуз пет хиляди години преди хората. През ранните години на изследване на спиралния ръкав хората и сикропеанците не са се срещнали само защото сикропеанците не се интересували от системите от звезди — жълти джуджета. Междувидовото взаимодействие започнало едва с откриването и използването от хората на мрежата Боуз, която сикропеанците също използвали.

Култура: Макар че някои други видове (особено ло’фтианците) могат също да използват феромонни сигнали за говор, сикропеанците са единствените интелигентни видове ограничени изцяло до този метод на комуникация. В резултат на това те останали интелектуално изолирани от другите интелигентни видове в спиралния ръкав, макар да извършвали търговски сделки и да използвали редица други видове като роби.

Ключът към сикропеанската култура, с неговата уникална гледна точка към другите форми на живот, може би се илюстрира най-добре от най-популярната от техните легенди, която гласи:

„Великият Творец, създал Вселената и тъй като тя била лишена от разум, дарил сикропеанците с интелигентност. Първите интелигентни сикропеанци отишли при Великия Творец и се оплакали, че предложеният «дар» не бил благодат. Великият Творец се съгласил и обещал, че ако сикропеанците се съгласят да съхраняват и развиват интелигентността си, като компенсация ще получат цялата останала част на Вселената. Всяка звезда, всяка планета и всички други видове, интелигентни или неинтелигентни, ще бъдат за тяхно ползване и те могат да правят с тях каквото искат.“

Сикропеанците се съгласили. Този си възглед за всички останали същества те поддържат и до ден-днешен.

Из „Универсален каталог на видовете“ (Подклас интелигентни)

Глава 15

В Последния момент бушуващата долу бездна стана кървавочервена. Дариа се почувства разпъната от главата до пръстите на краката, силите на натиск се разпространяваха на вълни по тялото й. Когато станаха непоносими, тя се гмурна в средата на ослепителната червена светлина. Преди да може да почувства някакво ново усещане, Дариа мина през нея и започна да пада в свободното пространство.

Ханс беше до нея и продължаваше да държи ръката й. Право напред, устремена към тях, беше издутата сфера на Гаргантюа.

Тя изпълваше половината небе. Нямаше начин да не се сблъскат с планетата. За един удар на сърцето Гаргантюа удвои видимата си големина и от начина, по който се променяше видът на газовия гигант, Дариа определи точно точката на тяхното падане. Те увеличаваха ускорението си към немигащото око на Гаргантюа, превърнало се в огромен оранжев, на места червеникаво-тъмнокафяв спирален вихър с една точка в центъра черна и безжизнена като междугалактическото пространство.

Каква беше тази черна зеница? Дариа не можеше да отгатне. Знаеше, че никога няма да научи. Нямаше да стигне чак дотам. Те щяха да изгорят с едно блясване на мълния, човешки метеори, възпламенени от външната атмосфера на планетата. Когато съвсем наближиха Дариа, видя, че се насочват право в празната зеница на окото, следвайки централната линия на друг тъмен вихър, който стесняваше целия път навътре.

Ханс изчезна някъде и тя се озова във вихъра. Вътре не почувства нищо нито въздух, нито светлина, нито действието на някакви сили. От всички страни се виждаха мъгляви оранжеви спирали, но тя не чуваше нито усещаше допир на атмосфера.

Вихърът се затваряше, превръщайки се в стягаща се спирала, която се сви до ширината на нейното тяло. Дариа се гмурна в центъра, дълбоко във водовъртежа на окото. Неизвестни сили разпънаха отново тялото й, но сега те я усукваха — главата, врата, гърдите, бедрата, краката, стъпалата. Болката стана непоносима. Тогава последва едно последно мъчително придвижвано и тя се намери отново в открития космос.

Не чувстваше никакво ускорение, но виждаше, че се движи.

Все по-бързо и по-бързо. Отначало Мандъл беше пред нея… после се отмести вляво и остана зад нея. Тя обърна глава. Беше не по-голям от светла точица.

След половин минута на объркване аналитичната част на нейния мозък го потвърди. Тя виждаше вселената като серия от неподвижни образи, без никакво ускорение и никакъв признак за външно гравитационно поле. Сигурно на всяко място спираше за част от секундата, преди да бъде подложена на мигновен преход по-нататък. Вселената бе представена в забавено движение като серия от неподвижни кадри. Макар че не пътуваше по-бързо от скоростта на светлината през обичайното пространство, тя сигурно достигаше до всяко място за време, по-малко от необходимото на светлината. И тъй като в звездния пейзаж около нея нямаше никакъв признак за доплерово преместване[30], сигурно между отделните преходи, докато я транспортираха на новото място, беше в покой.

Ставаше дума за серия от преходи Боуз, но без необходимите за междузвездни пътувания на хората станции от мрежата. Всеки скок сигурно беше най-малко няколко милиона километра, но следващите продължаваха да нарастват. Мандъл не беше по-ярка от другите звезди на небето.

Колко бързо се движеше в инерциалното пространство? Ще трябва да изчисли скоростта на промяна на положението си. Дариа потърси отправна точка. Отдясно видя супергигантска синя звезда. Сигурно беше на не по-малко от няколко стотици светлинни години. И въпреки това тя променяше видимото си положение може би с една градусна секунда, което означаваше, че Дариа се движи със скорост почти две светлинни години в секунда.

И продължаваше да ускорява движението си, ако тази дума можеше да се приложи към серията мигновени преходи. Докато наблюдаваше съзвездията пред себе си, те започнаха да се променят, да се разсейват, да се реконфигурират в нови констелации.

Синята супергигантска звезда вече беше зад нея. Дариа се огледа, търсейки някаква друга опорна точка. Прозрачната тъкан на Млечния път представляваше светлинна лента, далеч вляво. Той беше останал единственото постоянно нещо в тази нова за нея среда.

Дариа втренчи очи в познатата гледка и с ужас разбра, че беше започнал да се движи. Падаше надолу, извън галактическата плоскост. Сферичните струпвания на Магелановите облаци бяха пред нея. Бяха се появили от хаоса на спиралния ръкав, за да образуват блестящи звездни сфери.

Колко бързо? Колко далече?

Не можеше да каже. Но за да се забелязва нейното относително движение спрямо цялата галактика сигурно при един преход изминаваше стотици светлинни години. Изтече още една минута и много от материята на галактиката остана под нея. Тя беше далеч под спиралния ръкав. Зърна чудовищен плосък диск. Под краката си виждаше префучаващата крива на самата спирала. Отделните звезди изчезваха една подир друга в море от трептения, които блестяха около тъмни прашни облаци и осветяваха газообразните мъглявини в многоцветни светлини.

Докато наблюдаваше, звездите избледняха отново, сляха се и се превърнаха в светла мъгла, отдалечена на милиони километри. Далеч вдясно дискът се беше издул нагоре и удебелил. Тя беше достатъчно далеч от главната равнина, за да не й пречат газовите и прашни облаци. Дариа гледаше учудено светещата изпъкналост на галактическия център. Сигурно нейните очи първи виждаха покрай спиралния ръкав, към плътно опакованите галактически ядра, огромната черна дупка, образувана около главината на колелото на галактиката.

Колко далеч? Колко бързо?

Тя изглежда се отдалечаваше от галактическата плоскост. Блясъкът на централната линия беше под ъгъл от четирийсет и пет градуса спрямо нейната посока на движение. Със замръзнали бели дробове и сърце, спряло да бие, Дариа направи своята преценка. Териториите на Фемъс Съркъл бяха на около трийсет хиляди светлинни години от главината на галактиката, така че и тя сигурно беше толкова далеч от галактическата плоскост. И ъгълът на главината се променяше може би с десет градуса в минута. От това тя изчисли, че се движи със сто и седемнайсет и пет светлинни години в секунда.

Десет хиляди светлинни години за минута. Един милион светлинни години за час. За два часа колкото мъглявината Андромеда.

Точно когато й дойде тази мисъл летенето приключи. Вселената сякаш преустанови шеметното си препускане и спря в определено положение.

В отворената бездна пред себе си Дариа видя голямо космическо образувание, светеща с вътрешни светлини, разпростряло се върху половината небе с невъзможни за оценяване размери. Имаше чувството, че е огромно, че онези влачещи се псевдоподи от антени и извиващи се тръби от блестяща материя, въртящи се настрани в пространството от централния додекаедър са дълги милиони километри.

Преди да може да потвърди това си впечатление, настъпи последният преход. Звезди, галактики и звездни купове изчезнаха. Дариа се намери стояща на хоризонтална равнина. Над нея нямаше нищо. В краката й, определящи нивото на повърхността имаше милиарди трепкащи оранжеви светлини.

И до нея, с отворен костюм, за да може да се почеше по бузата стоеше Ханс Ребка.

— Е — каза той, — това заслужава да се запише в книгата на Гинес. Опитайте се да го опишете в отчета си за пътуването — той замълча за момент. Дишаше дълбоко и се оглеждаше. — Може би трябва да обменим идеи — каза накрая Ребка. — Ако някой от нас има такива, разбира се. Като начало къде, по дяволите, се намираме?

— Отворили сте костюма си!

— Не — той поклати глава. — Не съм го отворил. Просто нямах време да го затворя, докато падахме… както и вие.

Дариа с изненада установи, че беше прав. Костюмът й беше напълно отворен.

— Но ние бяхме в открития Космос… лишен от въздух, вакуум.

— И аз така мисля. Не си спомням да съм изпитал нужда да дишам, обаче.

— Колко дълго бяхме там? Изброихте ли ударите на сърцето си.

Той се усмихна мрачно.

— Съжалявам. Дори не зная дали сърцето ми биеше. Бях твърде зает да разбера какво става… къде бяхте отишли вие, къде отивах аз.

— Мисля, че зная. Не какво се случваше, а къде бяхме и къде сме сега.

— Тогава вие сте шест крачки пред мен — той посочи безкрайната равнина пред тях. — Това не се ли наричаше Чистилище. Неопределено място, където отиват изгубените души.

— Ние не сме изгубени. Ние сме докарани тук насила. Аз казах на Чакащия колко силно желая да срещна Строителите. Той е приел буквално казаното от мен.

— Но май нищо не излиза, нали? Не виждам следи от тях.

— Дайте им малко време. Ние току-що дойдохме. Спомняте ли си, че летяхме надолу към Окото на Гаргантюа?

— Ще го помня до последния си ден. Който си мислех, че е много далеч, но сега започвам да се съмнявам.

— Окото е входната точка на една транспортна система на Строителите. Сигурно е тук, откакто хората са на системата Мандъл, а може и много преди това, но не е изненадващо, че никой още не я е открил. Екипажът на един кораб трябва да е луд, за да влезе в него.

— Екипажите на изследователските кораби наистина са луди. При колонизирането на тази система хората са вършили много неразумни неща. Зная, че кораби са прониквали дълбоко в атмосферата на Гаргантюа и са се връщали… Някои от тях. Но не мисля, че това би било достатъчно, за да се постигне стореното от нас. Ние трябва да сме получили онзи първи тласък от „Глистър“, който ни е изстрелял в средата на вихъра. Когато бях вътре, ми се струваше, че то беше широко само колкото раменете ми. Нямаше място за друг човек, камо ли пък за кораб.

— И аз имах такова чувство. Чудех се къде сте отишли, но знаех, че няма място и за двама ни. Добре. Значи първият тласък е дошъл от гравитацията на „Глистър“, после вторият от преместващото поле в Окото на Гаргантюа. Това ни е запратило направо в главната транспортна система и оттам директно вън от спиралния ръкав. Трийсет хиляди светлинни години, според моите изчисления.

— Чудя се за това. Аз огледах наоколо и можах да видя цялата проклета галактика разпростряна като плоска чиния за хранене… макар че така, както се чувствам в момента, мразя дори да споменавам думата „хранене“.

— И после още един последен преход, за да ни докара тук — Дариа огледа наоколо чак до сегментирания тъмен таван и блестящата равнина на пода.

— Където можем да стоим и да гледаме докато умрем от глад. Още някои идеи, професоре?

— Намират се — умопомрачителното пътуване беше преминало и тя бе способна отново да мисли. — Аз не вярвам, че след като сме докарани чак тук, ще бъдем оставени да умрем от глад. Чакащия ни изпрати, следователно трябва да знае, че сме пристигнали. И макар че това е част от мястото, където живеят Строителите, мога да се обзаложа, че то е пригодено за нас или за същества като нас — Дариа описа с ръка дъга от деветнайсет градуса около пода. — Виждате ли равната повърхност? Това не е естествено за конструкциите на Строителите.

— Ние не знаем по какъв начин мислят Строителите. Никой никога не е срещнал дори един Строител.

— Вярно. Но знаем как строят. Когато човек е изучавал артефакти на Строителите толкова дълго, колкото мен, той започва да си изгражда представа за самите Строители. Човек не може да провери нещата, но той свиква да вярва на инстинктите си. Ние не знаем къде или кога се е развила цивилизацията на Строителите, но аз съм сигурна, че е било в газообразна среда или в космическо пространство. Най-малкото е било място, където гравитацията не е означавала същото, което означава за нас. Строителите работят във всичките три измерения и за тях те са равностойни. Техните артефакти не внушават никакво усещане за „горе“ или „долу“. Равнини като тази обичат хората. Те не се срещат на артефактите. Човек не очаква гравитационно поле близко до единица в конструкции като тази, нито наличието на атмосфера, годна за живот. А погледнете това — тя посочи към тавана, видимо на километри над тях. Вижда се, че той е построен от петстранни сегменти. Това е обичайно за много конструкции на Строителите. Затова мисля, че сме във вътрешността на додекаедър, форма, срещана многократно в артефактите на Строителите. И мисля също, че те просто са добавили плосък под и въздух, и гравитация за същества като нас. Не съм сигурна обаче, че тази равнина е нещо толкова голямо, колкото изглежда. Вие знаете, че Строителите често правят трикове с пространството, които объркват нашето чувство за разстояние.

— Да, така е. Но според мен това място наистина е голямо, независимо какви трикове са приложени.

Ханс Ребка не беше повишил тон, но стомахът на Дариа се сви от неочаквано напрежение. Не се предполагаше Ханс да е нервен. Това беше нейна привилегия.

— Сигурно е голямо — продължи той, — ако можем да съдим по онова нещо.

Той посочи вляво. Отначало Дариа не видя нищо. После разбра, че над морето от трепкащи оранжеви звезди блести постоянна светлина от една по-ярка сфера. Отначало тя беше малка, не по-голяма от сребристо детско топче, но докато я наблюдаваха, тя ставаше все по-голяма и се движеше на нивото на повърхността с постоянна скорост. Нямаше начин да се прецени разстоянието до нея или да се каже дали се търкаля, или се движи по някакъв друг начин.

— Пристига комитетът по посрещането — каза Ребка под нос. — Всички да се усмихнат.

Не се търкаляше. Дариа беше някак си сигурна в това, макар че не можеше да види има ли следи по повърхността. Струваше й се, че лети или плува само на части от милиметъра над оранжевия облак.

Никак не беше малка. Дори беше доста голяма. И продължаваше да нараства. Беше огромна, три пъти по-голяма от Чакащия. Извисяваше се над тях, макар че все още беше далече.

Спря на двайсет стъпки. По сферичната повърхност се движеше равномерна серия от вълни като върху живак. Тяхната амплитуда нарасна, сферичната форма се удължи нагоре в стебло. На върха му се появи позната петстранна, прилична на цвете глава и се наведе към тях. От предната страна на сярата излязоха петстранни дискове, една сребърна опашка се проточи надолу и закотви обекта за пода. От новопоявилия се отвор в централния търбух блестеше трепкаща зелена светлина.

Настъпи продължителна тишина.

— Добре, скъпа — прошепна навъсено Ребка. — Сега какво?

— Ако това е като Чакащия, той трябва да чуе няколко думи от нас, преди да може да превключи на нашия език — Дариа повиши глас. — Казвам се Дариа Ланг и съм от планетата Сентинел Гейт. Това е Ханс Ребка от планетата Тюфел. Ние сме хора и пристигнахме от звездата Мандъл и планетата Гаргантюа. Вие като Чакащия ли сте?

Последва десетсекундна тишина.

— Онзи… който… чака — промълви стенещ глас. Тонът беше по-дълбок от този на сферата на „Глистър“ и звучеше дори поуморено. — Онзи… който… чака. Човек… човек… чо-чо-човек… хммм.

— Нуждае се от ободряващо хапче — каза тихо Ребка. — Вие Строител ли сте? — извика той на плуващия пред тях рогат и опашат демон.

Съществото се премести няколко стъпки по-близо до тях.

— Човек, човек, човек, човек… Най-после. Вие сте тук. Но двамата сте еднакви. Къде е… другият?

— Другият — каза Ребка. — Какво означава това?

Дариа поклати глава.

— Няма друг — каза високо тя. — Не ви разбираме. Ние сме единствените тук. И питаме отново вие като Чакащия ли сте?

Сребристото тяло жужеше с нисък тон, прекалено нисък за човешкото ухо.

— Трябва да има… друг… а може би пристигането да не е завършило. Ние имаме само две форми… но в съобщението се казва, че третата е на път и скоро ще пристигне… — последва нова продължителна тишина. — Аз не съм като Чакащия, макар че сме създадени по един и същ начин.

— Не е Строител — бързо прошепна Дариа. — Знаех си. Ние изучаваме неща, направени от Строителите, точно като Чакащия. Може би някакъв вид невероятно стари компютри. И аз не мисля, че те… Е, че те работят съвсем добре.

Това беше нова мисъл за Дариа, при това доста непонятна. Обикновено артефактите на Строителите изглежда работеха и след пет милиона години така добре, както и в деня на тяхното създаване. Но Чакащия и сега това ново същество създадоха у Дариа едно странно чувство на дезорганизираност и несигурност. Може би дори Строителите не можеха да създадат машини, които работят вечно.

— Аз не съм… компютър — слухът на съществото сигурно беше по-чувствителен от човешкия или директно четеше в техните умове. — Аз съм неорганичен, но възрастен неорганичен. Чакащия стои винаги близо до стария дом, а аз израснах тук. Аз съм… аз съм… Посредникът. Събеседник. Онзи, който трябва… да служи като посредник между вас и другите. Задачата на Чакащия е свършена. Но задачата на Посредника не може да започне, преди тук да дойде третият — умореният глас започна да звучи по-бавно, по-тихо. — Третият. Тогава… може да започне задачата на Посредника. Дотогава…

Повърхността на голямото сребристо тяло леко се развълнува. Петстранното цвете започна да се скъсява.

— Хей! Посреднико! Вие не можете да спрете дотук — Ребка затича към него по повърхността, обувките му хвърляха пръски от блестящо оранжево. — И не можете да ни оставите тук. Ние сме хора. Хората се нуждаят от храна, вода и въздух.

— Това е известно — тялото се изду в основата си и се спусна към равната повърхност, докато сребристата опашка не се прибра в него. — Не се безпокойте. Мястото е пригодено за вашия вид. Тъй като третият е вече на път, вие няма да се нуждаете от стазис[31]. Влезте… и яжте, пийте, почивайте.

Сребърният глобус на Посредника се деформира в издуто полукълбо с широк сводест отвор в центъра.

— Влезте — каза отново отслабващият глас. Отворът се премести и застана пред тях двамата. — Влезте… сега.

Ребка изруга и се отдръпна назад.

— Не го доближавайте.

— Не — Дариа тръгна напред. — Аз не зная какво има вътре, но досега нищо лошо не се опита да направи. Ако искаха да ни убият, можеха лесно да го сторят. Хайде. Какво имаме да губим?

— Какво друго, освен живота? — той обаче я последва.

Отворът, в който влязоха, беше пълен със зелено сияние от скрити светлини. Гледан отвън, той би могъл да бъде с всякаква дълбочина. Дариа пристъпи една крачка навътре и разбра, че фактически се намира в малък входен шлюз дълъг три метра. Тя отиде до някаква вътрешна врата, отвори я и пред нея се разкри стая със синьо-сиви мрачни стени и висок таван.

Много висок. Дариа влезе и погледна нагоре. Четирийсет метра до онзи сводест петстранен център? Трябваше да е най-малко толкова… което означаваше, че беше в стая по-висока от външните размери на Посредника. А това беше физически невъзможно. Преди да бе успяла да пристъпи, тя чу тиха въздишка. Сегментите на равния под на стаята пред нея започнаха да се изкривяват и да се издигат. Параваните и мебелите израснаха нагоре като странни растения, излизащи изпод мека, еластична повърхност.

— Място пригодено за нас? Не съм убеден — Ханс Ребка мина предпазливо покрай нея към една излизаща от пода цилиндрична структура. Тя беше с издут горен край и скосени крака. — Това наистина е интересно. Хладилен шкаф и синтезатор на храна. Виждал съм подобен, но не и работещ. Беше в музей.

— Тази технология не е типична за Строителите.

— Сигурен съм, че не е — в очите на Ребка се появи странен израз на объркване. — Ако не се досещах щях да се чудя.

Върхът на цилиндъра беше обвит в тънка мъгла. На повърхността му след миг се появи слой ледени кристали. Ребка предпазливо допря пръст, после го отдръпна.

— Адски студено! — той повиши нивото на непропускливост на костюма си, за да си осигури термична изолация и се пресегна със защитена ръка да издърпа един извит лост в горната част на цилиндъра. С усилие го премести в ново положение. Част от корпуса на цилиндъра се завъртя и разкри вътрешността. Имаше три лавици с наредени по тях запечатани бели пакети.

— Вие сте биолог, Дариа. Познавате ли някои от тези неща? — Ребка бръкна и бързо извади няколко плоски и други гладки яйцевидни пакети и ги постави на скосения като чиния горен край на цилиндъра. — Не ги докосвайте с гола ръка, защото можете да измръзнете. Те наистина са студени. Още не можем да ги ядем, но можете да съобщите на стомаха си, че скоро и това ще стане.

Дариа включи ръкавиците си на пълна непропускливост и отвори един кръгъл пакет. Беше плод, изпъстрен със зелено и жълто с тънка кора и месесто стебло в единия край. Тя го обърна, разгледа структурата и плътността, изстърга тънко парче от повърхността, след това го загря със специалната ръкавица. Когато се затопли, го помириса, опита и поклати глава.

— Не си падам по плодовете, но никога по-рано не съм виждала нещо подобно. Мисля, че и не съм чела. Може да е от свят на Съюза, но не е широко разпространен плод, защото те се отглеждат навсякъде. Наистина ли мислите, че е ядлив?

— Ако не е, защо ще бъде съхраняван тук? Позовавам се на вашата логика, Дариа… ако искаха да ни убият можеха да намерят по-лесни начини. Мисля, че можем да ядем тази и другата храна. Посредника не изглеждаше много щастлив да ни види двамата, защото очакваше някой друг. Но ние също сме част от шоуто. Трябва да бъдем нахранени и напоени. И не се докарва някой от трийсет хиляди светлинни години, за да бъде оставен случайно да се отрови. Моето безпокойство е малко по-различно — той почука изпъкналата страна на цилиндъра. — Аз зная методите на строителство във Фемъс Съркъл и Четвъртия съюз и съм виждал как правят нещата в Сикропеанската федерация. Но това не прилича на тях. То е…

Той беше прекъснат от скърцащия звук на отдавна неизползвани панти. На трийсет метра цялата стена на стаята тежко потъваше в пода. Зад нея имаше друга, още по-голяма стая в средата с дълга редица предмети като необичайно големи ковчези.

Дариа преброи четиринайсет петстенни цилиндри, дълги седем метра, широки четири и високи четири.

— Това вече е технология на Строителите — каза тя. — Съвсем определено. Спомняте ли си Фламбо, близо до границата между Съюза и Сикропеанската федерация? Онзи артефакт е пълен с елементи като тези, някои от тях дори по-големи. Всичките са празни, но са в изправност.

— За какво служат? Никога по-рано не съм виждал неща като тези — Ребка пристъпи предпазливо към най-близкия от четиринайсетте. Всеки от чудовищните ковчези имаше в петстранния си край монтирана прозрачна врата. Той се доближи до нея, избърса прахта с облечената си със защитна ръкавица ръка и надзърна.

— Никой не е сигурен за какво са били предназначени първоначално — Дариа почука по стената на цилиндъра. Чу се глух кънтящ звук. — Но ние знаем, че те могат да се използват за съхраняване на неща почти неограничено дълго — предмети или организми — и предполагаме, че това е главното им предназначение. Във всеки има външно контролирано поле на стазис. Можете да видите бутоните за включване и настройка на другия край. За Фламбо беше измерен ходът на времето във вътрешността. По-бавен е средно шейсет милиона пъти в сравнение с този отвън. Прекарайте едно столетие в някой от онези цилиндри за стазис и ако останете в съзнание, ще имате чувството, че е изминала само една минута.

Ребка изглежда не слушаше. Той още стоеше с лице, опряно до вратата.

Тя го потупа по рамото.

— Хей, Ханс! Елате на себе си. Какво толкова очарователно има там? Нека и аз да хвърля едно око.

Тя се приближи. Съдът за стазис не изглеждаше празен, вътрешността му беше почти тъмна. Дариа видя неясно очертание. Трябваха й няколко минути, за да се адаптират очите й към осветлението вътре и да различи детайлите.

Тя хвана и стисна ръката на Ребка.

— Можете ли да видите какво има вътре? Хайде, ако е интересно, не ме дръжте в напрежение.

Той все още мълчеше, но думите на Дариа и докосването го накараха да се обърне към нея.

Дариа видя изкривеното му лице и намали натиска върху рамото му, сетне свали ръка.

Нищо не можеше да шокира Ханс Ребка. Никога нищо не беше повлиявало върху неговия железен самоконтрол.

Само че сега този самоконтрол беше изчезнал. В очите му бе стаен необясним ужас, какъвто Дариа никога не беше очаквала да види.

Глава 16

След като Атвар Х’сиал беше блъснала Джулиъс Грейвс в Бърди Кили, прекъснала връзката между мозъка и тялото на Е. К. Тали и запратила Д’жмерлиа в концентричните кръгове, Луис Ненда не се колеба.

Сикропеанката излезе от залата с широко отворени външни покрития на крилата. Ненда веднага я последва.

Нека сами се оправят с бъркотията!

Той мълчаливо ругаеше. Нямаше смисъл да крещи. Атвар Х’сиал имаше изненадващо добър слух, но тя не разбираше човешка реч. А когато летеше, феромонната му приставка беше безполезна, защото нямаше шанс необходимите молекули да дифундират до нейните рецептори.

Почти пълната тъмнина във вътрешността на „Глистър“ не беше от никакво значение за Атвар Х’сиал. Нейното зрение с ехолокация работеше толкова добре в абсолютна тъмнина, колкото и при най-ярка слънчева светлина, но за Луис Ненда тъмнината правеше нещата адски трудни. Сикропеанците се движеха с еднаква лекота както в светли, така и в тъмни стаи, стига да има въздух, който да предава звуковите вълни. Но с него не беше така. Той се блъскаше в тъмните стени, оплиташе се в мрежите, препъваше се в опънатите въжета, падаше по стръмните стъпала, без да знае какво ще срещне на дъното. И през цялото време нямаше ни най-малка представа накъде върви сикропеанката. Ненда се съмняваше, че и тя самата знае.

„Стига с това“ — помисли си той.

След едно сблъскване с невидима преграда Ненда намали темпото. Беше много лесно да изгуби съзнание, а той не можеше да си позволи това.

Добре беше, че можеше да я следва безпогрешно. Зардалската приставка беше конструирана да приема феромонна реч с всичките й нюанси, така че простото следване на миризмата на друг в стерилната вътрешност на „Глистър“ беше смешно лесно. Дори ако сикропеанката пресече собствения си път два пъти силата на следата щеше да му покаже къде точно е минала.

Коридорите на „Глистър“ се извиваха привидно безразборно. Ненда търпеливо следваше носените във въздуха молекули на сикропеанската физиология завой подир завой, накъдето и да водеха те. Единственото, за което можеше да е сигурен бе, че слизат по гравитационен градиент на региони е равномерно нарастващо поле. Но с по-силното поле нарастваше и опасността от нараняване при падане. Той още повече намали темпото уверен, че Атвар Х’сиал няма да избяга. Докато се движеше, Ненда правеше планове.

Една дума на Грейвс беше достатъчна да го убеди, че идеята да каже истината на съветника е ужасна. При събуждането той бе потиснал силното си желание за бягство, защото Атвар Х’сиал все още беше хваната в лотосовото поле. Тогава имаше смисъл да обвинява полето и да се прави, че е „забравил“ онова, което се беше случило на Куейк.

Разбира се, той си спомняше прекрасно всичко: бързото излитане от планетата, прихващането на „Хев-ит-ол“ от тъмната сфера, шеметното гмуркане в пространството, пристигането на Гаргантюа и малкия планетоид, който обикаляше около нея… И, накрая, оставянето на кораба на повърхността, докато сферата, която ги бе хванала и ги държеше, се премести вътре. Той си спомняше за събитията до пристигането на планетоида, когато оранжевият облак ги обгърна. Имаше дори смътен спомен, че беше пренесен надолу, надолу, надолу през много нива на вътрешността. След това всичко му се губеше до събуждането, когато видя Джулиъс Грейвс, наведен над себе си.

Споменаването от Грейвс за лотосовото поле му помогна да сглоби по-голямата част от останалото. Той и Атвар Х’сиал бяха хванати в полето. Но защо, след като щеше да има повече смисъл просто да ги убият. И накрая онзи луд робот о човешко тяло и кръгла черепна плоча ги извлече навън.

Жалко, че Атвар Х’сиал изгуби контрол над себе си, преди Е. К. Тали да може да изнесе и Калик. Ненда чувстваше отсъствието на своя хименоптски слуга. Няма значение. Имаше достатъчно време Тали да изнесе Калик сега… ако другите въобще можеха да върнат извадения мозък на Тали обратно в тъпата му глава и да го свържат така, че да работи.

Луис Ненда се спря. Намираше се в неосветен коридор, но силата на феромонната миризма нарастваше. Той се концентрира, генерира феромонно съобщение и чрез възлите на гърдите си го излъчи.

— Атвар Х’сиал? Къде си? Не мога да те видя… ти трябва да ме направляваш.

Както обикновено, беше му по-лесно да говори, докато предава химически генерираното съобщение. Не беше необходимо да се идентифицира. Ако сикропеанката получеше изобщо някакво съобщение, молекулната характеристика на Ненда щеше да е включена в него.

— Тук съм. Почакайте — молекулите на съобщението се бяха разпространили в тъмнината. Няколко секунди след това твърдата лапа на Атвар Х’сиал хвана ръката на Ненда. — Следвайте ме. Ако източникът на топлина пред нас е за вас ориентир и за зрителна радиация, кажете ми.

— Защо побягна така? — Ненда се остави да бъде воден в тъмнината, докато не видя да блещука светлина напред. — Защо не почака да извадят и Калик? Тя е моят хименопт… тя не трябва да работи за тях.

— Както Д’жмерлиа е мой и не трябва да служи на хората, но той служи — сикропеанката го въведе в дълга правоъгълна зала, затоплена и слабо осветена от червена светлина, излъчвана от стените. — Неуспехът да си върнем Д’жмерлиа и Калик е, признавам, достоен за съжаление, но аз го преценявам като необходим. Щом дойдох в съзнание, усетих опасност за вас и за мен. Съветникът Грейвс доминираше в онази група. Той имаше нескрито намерение веднага да ограничи нашата свобода. Не бях сигурна, че ще можем да предотвратим това. При недостатъчно разбиране на събитията винаги е по-добре да си запазиш свобода на действие. Следователно двамата трябваше да избягаме.

— Откъде знаеше, че ще те последвам?

Не последва специално съобщение, което да отговори на въпроса, но до рецепторите върху гърдите на Ненда достигнаха химичните послания на мрачен хумор.

— Добре, Ат. И на мен, както и на теб не ми харесва идеята да бъда заключен. Сега какво? Тук не сме в безопасност. Грейвс и останалите могат да дойдат всеки момент. Д’жмерлиа може да те проследи така лесно, както и аз. Нас все още ни застрашава голяма беда.

— Напълно съм съгласна — сикропеанката се наведе пред Ненда толкова низко, че сляпата й глава беше на нивото на неговата. Отворените жълти рога потреперваха от двете страни на лицето без очи. — Ние трябва да получим информация, Луис Ненда, преди да вземем решение. На мен ми липсват данните, които вие може би сте получили от Джулиъс Грейвс. Например, къде се намираме сега? Защо бяхме доведени тук? Колко време сме прекарали в безсъзнание? Къде е нашият кораб „Хев-ит-ол“ и дали е в изправност, за да избягаме с него?

— Мога да се опитам да отговоря на някои от тези въпроси.

Ненда потърка бузата си, докато излагаше в резюме собствените си преживявания след излизането от лотосовото поле. Бузата му беше покрита с четина от три-четири дни, но това не му говореше много; той нямаше представа колко бързо расте брадата вътре в полето. Част от казаното на Атвар Х’сиал сигурно бяха предположения.

— И така, ако вярваме на Грейвс — заключи той, — ние сме все още в кухия планетоид, въртящ се около Гаргантюа. Обзалагам се, че е същият, на който бяхме докарани след летния прилив. Грейвс казва, че той няма по-голяма представа от нас защо бяхме докарани тук или защо бяхме набутани в средата на онази стая като две дрогирани мухи. Можеш да си адски сигурна, че това не е било направено в наша полза. Не зная колко дълго сме държани там. Във всеки случай достатъчно, Грейвс и останалите да вземат кораба след летния прилив и да отлетят за Гаргантюа. Не ме питай откъде е дошъл онзи компютър със завързана на кабел кутия: мозък. Никога по-рано не съм виждал нито него, нито нещо подобно. Може би са го докарали от Опал. Мисля, че преди да тръгнат за тук са отишли обратно там, защото Бърди Кили също беше с тях.

— Аз открих присъствието на Кили. Не се плашете от него. Главната опасност идва от Грейвс и, може би, от хуманоида, но не и от Бърди Кили.

— Да. Грейвс ми каза, че желае да ни върне обратно у дома и да ни обвини в опит за убийство. Той ще направи всичко възможно да ни опази дотогава, иначе не би ми попречил да отида в лотосовото поле за Калик. Грейвс изглежда доста сигурен, че може да ни върне, за да ни съдят, така че трябва да има най-малко един кораб… онзи, с който те са дошли или „Хев-ит-ол“, а може би и двата. Ако намерим пътя към повърхността, трябва да можем да избягаме.

Голямата сляпа глава кимаше на една крачка от лицето на Ненда.

— Много добре, Луис. Имам още един въпрос: кога ще бягаме?

— При първа възможност. След не повече от няколко часа Грейвс отново ще попадне на следите ни. Защо да се мотаем тук?

— Поради една превъзходна причина — Атвар Х’сиал описа с многоставния си преден крайник дълга дъга, обхващайки залата, в която бяха. — Погледнете. Нямах време за пълен оглед, но докато вървях през залите на този планетоид, видях доказателства за техника на Строителите, каквато не е позната в спиралния ръкав. Това е къща, пълна с богатства, рог на изобилие с нова апаратура с толкова висока стойност, че не се подава на оценка. Всичко това може да бъде наше, Луис.

Ненда се пресегна и потупа набръчкания хобот на сикропеанката.

— Добре, стара ми Ат. Ти никога не се отказваш, нали? Никога. А хората казват, че съм бил алчен. Имаш ли някакви идеи как да избегнем намесата на Грейвс?

— Няколко. Но да караме подред — Атвар Х’сиал изправи крака и се надигна в пълен ръст. — Ако искаме максимална печалба, усилията ни трябва да са многоетапни. Ще ни трябва голям капитал, за да експлоатираме този планетоид. Ние трябва да планираме връщането си тук едва след като сме си осигурили подходящо финансиране. За целта, преди да напуснем, трябва да изберем няколко малки и достатъчно леки машини и оборудване, да ги вземем с нас и да ги продадем на най-богатите светове от спиралния ръкав. Аз бих могла да сторя това, но вие имате по-голям опит. Щом решим какво да вземем, трябва да избягаме от Джулиъс Грейвс и неговата група и да заминем.

— Тогава най-добре да действаме, преди те да са дошли да ни търсят — Ненда се пресегна, хвана един от предените крайници на сикропеанката и се изправи на крака. — Права си. Аз трябва да огледам техниката. Особено като зная, че не аз ще плащам за нея. Хайде да се захващаме за работа, Ат, и да изберем какво да вземем.

След първите няколко минути Луис Ненда беше готов да признае превъзходството на сикропеанката за изследване на „Глистър“. Той виждаше добре слепите тунели при достатъчно осветление, но Атвар Х’сиал с нейния чувствителен сонар и ехолокация можеше да „вижда“ зад завоите в коридорите и да узнае своевременно кога се приближават до открита площ. Тя вършеше това успешно и в пълна тъмнина.

След малко Ненда се отказа да се взира напред. Той се съсредоточи върху онова, в което беше най-добър — да ходи зад Атвар Х’сиал и да каталогизира наум новата апаратура и артефактите, покрай които минаваха. Изборът беше богат. След по-малко от половин час той се пресегна напред и почука по раковината.

— Смятам, че сме готови. Аз определих цените на половин дузина портативни апарати и мисля, че не бихме могли да пренесем повече.

Атвар Х’сиал спря и обърна бялата си глава.

— Вие сте експертът по стоки, които могат да се продадат, но все пак бих желала да чуя списъка.

— Добре. Ще ги кажа подред, най-напред най-доброто. Онази малка машина за производство на вода, която видяхме във втората зала. Помниш ли я? Никаква следа ни на източник на захранване, ни на източник на вода. Капацитет петстотин кубически метра чиста вода. Можем да сложим каквато си искаме цена и Ксераршоз или Сисити, или който и да било друг от прашните светове веднага ще я купи.

— Съгласна съм. В моя списък тя също стои на първо място. Знаете ли колко тежи?

— Мога да я повдигна, това е единственото, на което държа. Като номер две избрах кубичната кутия с универсални шарнири, три зали назад, онази, с отворения капак и синята мъгла над нея.

— Наистина ли? Видях я, но не намерих нищо забележително в нея.

— Така е, защото не гледаш с обикновено зрение. Когато погледнах в отворения капак видях звезди. А като я обърнах на шарнирите, видях Гаргантюа, направо през планетоида. Това е уред за гледане във всяка посока. Позволява да се виждат далечни предмети, без да пречат онези, които са наблизо. Чудесен уред за корабна навигация в прашни облаци. Моят избор номер три е по-трудно да се защити. Това е сферата, онази, която плуваше, без да е закачена за нищо в стаята, която току-що напуснахме.

— По мое мнение тя изглеждаше напълно безлична.

— Според мен също. Но тя беше много по-хладна от всичко около нея.

— Което трябва да е физически невъзможно.

— Затова я искаме. Невъзможните джаджи са винаги най-ценни. Нямам представа как работи, нито пък се интересувам. Но мога да ти кажа дузина места, където ще платят луди пари за нея, надявайки се да намерят вътре затворен топлинен радиатор с безкрайно голям капацитет. Номер четири…

— Достатъчно. Убедих се. Приемам вашия списък. Но има още едно нещо, което бих желала да направим, преди да съберем избраните апарати и да потърсим изход от планетоида — Атвар Х’сиал махна с един от предните си крайници. Жълтите рога се насочиха напред, разтворени максимално широко, и бавно сканираха пространството. — Напред има друга зала, отворена, с аномални акустични свойства. При определени честоти тя изглежда напълно празна. При други обаче открих един сферичен предмет в средата.

— Смяташ ли, че може да намерим нещо особено ценно там? Няма смисъл да поемаме излишен риск само от чисто любопитство.

— Не мога да оценя стойността. Само ще ви кажа, че един предмет, прозрачен при определени акустични честоти, е потенциално толкова ценен за сикропеанското общество, колкото е ценно за хората стъкло, прозрачно за светлина с определена плътност. Зная къде точно бихме могли да продадем такова откритие. За мен то може да бъде най-ценното нещо на този свят.

Докато говореше, Атвар Х’сиал вървеше бавно напред и стигна до място, където тунелът завършваше със стръмен склон. Ненда отиде до нея и погледна надолу. Той се стресна, изруга и отстъпи назад. Тя не се впечатляваше от височините, което идваше от нейните далечни летящи прародители, но с него не беше така. Бяха на ръба на двайсетметрова шахта, която завършваше с дъно във формата на купа и леко извиваше настрани.

Атвар Х’сиал посочи към средата на залата.

— Там. Виждате ли нещо там?

— Да. Сребриста сфера.

Ненда отстъпи още една крачка назад.

— Не ми харесва това, Ат. Трябва да се махаме от тук.

— Един момент. Улавям с моите сетива, че тази сфера се променя. Виждате ли?

Ненда, приготвил се да се оттегли назад, погледна без желание.

Атвар Х’сиал беше права. Докато той гледаше надолу, сферата се променяше. И по някакъв начин това мамеше окото. Цялата й повърхност се накъдри, като при трептения на живак. Тези вибрации се превърнаха във вълни с нарастваща амплитуда, докато цялата форма не се промени. Нагоре се издигна петстранна, прилична на цвете глава, към пода на залата се източи тънка бодлива опашка.

— Ах! — в залата прозвуча един въздишащ глас. — Ааах! Най-после.

От отвора в центъра на деформираната сфера трепна зелена светлина. Тя освети сляпата глава на Атвар Х’сиал. Луис се скри зад нея.

— Най-после — повтори гласът. Прозвуча му стар като самото време. Из стаята се разнесе странна остра миризма. — Най-после… можем да започваме. Вие сте тук. Изпитанието е завършено. Задълженията на Чакащия свършиха, процесът на подбор може да започне. Готови ли сте?

Увисналото във въздуха в средата на залата същество не приличаше на нищо, което Луис Ненда беше срещал в трийсетгодишните си странствания из спиралния ръкав. Но какво виждаше Атвар Х’сиал? Сикропеанката изглеждаше замръзнала. Дългите й блестящи антени бяха разгънати. Съществото в средата на залата беше отчасти невидимо за нейния сонар. Виждаше ли го тя изобщо и разбираше ли опасността?

— Ат! — Ненда изпрати феромонен сигнал с максимална настойчивост. — Не зная дали ти получаваш от това нещо същото съобщение като мен, но повярвай ми, ние сме в беда! То ни иска. Не ми отговаряй, просто отстъпи назад.

— Вие сте видът — каза гласът и зелената светлина се фокусира върху сикропеанката. — Третият чакан вид. Не си отивайте… — Атвар Х’сиал най-после отстъпи крачка назад и се блъсна в Луис Ненда. — … преходът може да започне.

Луис Ненда се пресегна напред, сграбчи един от предните крайници на сикропеанката.

— Ат! Не му отговаряй. Да се махаме от тук! — той се обърна и направи една стъпка.

Ала много късно.

Преди да направи втората стъпка, подът под краката му изчезна. Той падаше свободно във вертикалната шахта. Луис Ненда погледна надолу. Нищо, само тъмнина, която объркваше окото. Погледна нагоре. Над него беше Атвар Х’сиал с напълно разперени покривала на крилата, с широко отворени рудиментарни крила, опънала всичките си шест крака. Беше се приготвила за твърдо приземяване върху Луис Ненда.

Той погледна отново надолу, търсейки дъното на шахтата. Не можа да види нищо, но при малките размери на планетоида краят на падането трябваше да е след не повече от една или две секунди.

И после какво? Нищо приятно, това беше сигурно.

Ненда се приземи и изруга. Ретроспекцията беше чудесна. Бяха прекалили с алчността. Той и Атвар Х’сиал трябваше да вземат всичко, от което имаха нужда, и веднага да напуснат.

Ненда погледна надолу в гъстата тъмнина и през ума му мина една последна мисъл: щяха да са по-добре, ако бяха останали с Джулиъс Грейвс. В момента едно дело от общ характер за опит за убийство определено изглеждаше за предпочитане.

Глава 17

Когато Луис Ненда и Атвар Х’сиал побягнаха в тъмнината, Бърди Кили ни най-малко не съжали да им види гърбовете. Грейвс може би желаеше да арестува двойката, но карелианецът Ненда винаги бе правил впечатление на Бърди като груб и буен, а мълчаливата крилата сикропеанка винаги му бе била неприятна.

Добро отърваване от двамата. Бърди отблъсна Джулиъс Грейвс от себе си, изправи се на крака и се огледа.

Бъркотията беше пълна. Той не знаеше откъде да започне.

Грейвс се беше задъхал, мъчеше се да си поеме въздух, но иначе изглеждаше добре. Бърди го остави без внимание. Калик беше в безсъзнание, лежеше на пода на половината път до центъра на залата, но Бърди не можеше да направи нищо за нея.

Тялото на Е. К. Тали, малко по-близо, беше в най-лошо състояние. То лежеше неподвижно, проточеният от кървящата му глава кабел с измъкнат конектор беше паднал на пода на няколко стъпки от Бърди. За Тали също нищо не можеше да направи, защото тялото беше много навътре в лотосовото поле.

Бърди се огледа за Д’жмерлиа. Ло’фтианецът лежеше на пода, близо до края на концентричните кръгове и още държеше здраво с двата си предни крайника прекъснатия кабел от мозък на Е. К. Тали. Ако беше също в безсъзнание или засегнат от лотосовото поле, то…

Докато Бърди го наблюдаваше, Д’жмерлиа се размърда, запълзя към най-външния кръг. Бърди взе свободния край на кабела с конектора и отиде да го посрещне.

— Къде е Атвар Х’сиал? — попита Д’жмерлиа още щом прекоси границата на жълтия кръг.

— Избяга. Заедно с Луис Ненда. Сега не е време да се тревожим за тях.

Бърди протегна ръка с конектора.

— Обърни мозъка на Тали насам да видим дали ще можем да го включим.

Манипулирането с конектора се предвиждаше да бъде извършвано внимателно, но той беше издърпан с голяма сила и сега не можеше да се получи сцепление. Щом го пуснаха, се измъкна от гнездото. Бърди не знаеше нищо за обслужването и поддържането на хуманоиди, но той каза една молитва, пъхна отново конектора и натисна — този път по-силно.

Върху извития като купа под, тялото на Е. К. Тали трепна в спазъм. Чу се сумтене и издишане на бели дробове, силно издухващи въздух.

— Тали! — изпика Д’жмерлиа. — Чувате ли ме?

Разнебитената фигура с окървавена глава вече беше на четири крака и се мъчеше да се изправи. Тя пада още няколко пъти, подпирайки се на ожулените си предмишници. Най-после тялото се изправи.

— Чуувам… лооошо — говорът беше изкривен. — Друдно ми е… да коворя. Някои гонекторни интерфейси са раз-з-рушени при изваждането им. Други са… с вложени качества. Трябва да гомпенсирам. Не се тревожете, всичките ми схеми са дублирани. Аз се… подобрявам. Ще се оправя. Всичко ще се оправи.

Бърди не беше толкова сигурен. Тали едва каза последните думи и се строполи отново по лице.

— Не бързайте. Е. К. Тали, разполагаме с много време.

— Бррр — изгъргори Е. К. Тали. — гррр — но се оправяше. Отново се бе изправил, нестабилен, но изправен. Докато Бърди и Д’жмерлиа го гледаха, той направи две несигурни стъпки в погрешна посока.

— Не! Е. К.! — извика Бърди. — Посоката е погрешна. Елате насам, навън. Вървите към средата на стаята.

— Аз добре… разбирам това — главата бавно се обърна и погледна към тях. Гласът се стабилизираше. — Тъй като ще бъде необходимо в някой момент да изнеса хименопта Галик, сигурно е много по-лесно да сторя това сега и така да игономисам и време, и движение.

„Подобрява се — помисли си Бърди, — ако възвръщането на обичайната му упоритост може да се смята за подобрение.“ Той внимателно отпускаше кабела, докато Тали достигна Калик. Когато се наведе и внимателно взе малкия хименопт на ръце, от отворения череп потече кръв.

— Сега излизаме. Пригответе се да възстановите… граниалната ми кухина, веднага щом дойда при вас. Сензорните входове през габела са повредени. Моля, бродължете да коворите, така че да мога да усещам вашата посока. Вече не виждам.

— Насам… насам… насам… — викаше Д’жмерлиа, но той не чакаше. Тали още не беше излязъл от жълтия кръг, когато ло’фтианецът се втурна напред, пое част от теглото на Калик и тръгна назад към Бърди Кили. Когато оставиха Калик, Е. К. Тали изстена и падна на пода до нея.

— Бързо! — Джулиъс Грейвс най-после се бе възстановил достатъчно, за да им се притече на помощ. Той се зае да свали превръзката от черепа на Тали. — Стивън казва, че ако повреден нервен конектор се използва по-дълго от една или две минути, ще остане трайно увреждане. Вече сме близо до тази граница.

Грейвс свали превръзката и Бърди завъртя черепния покрив около пантата.

— Добре, Е. К., започваме. След няколко секунди ще ви възстановим.

— Сега! — каза той на Д’жмерлиа, който стоеше готов. Конекторът излезе от извадения от тялото мозък. В същия момент Бърди измъкна другия край на кабела от гнездото в задния мозък. Тялото на Тали се отпусна тежко върху Бърди. Сините очи се затвориха.

Джулиъс Грейвс махна късата свързваща спирала от връзката на задния мозък на компютъра и внимателно я постави на обичайното и място. Последва кратък спазъм на крайниците на Тали, но преди някой да има време да се разтревожи, очите трепнаха и се отвориха.

— Много добре — каза Е. К. Тали. — Връзката с интерфейса беше прекъсната само за две цяло и четири секунди. Всички сензорни и мониторни функции изглеждат нормални. Затварянето на мозъчната кухина предпочитам да извърша лично. Така че, ако не възразявате…

Тали се пресегна, отмести настрана подкрепящите ръце на Грейвс и хвана черепния покрив. Той го завъртя назад около пантата. Застанал зад него, Бърди хвърли бърз поглед на червената мрежа от кръвоносни съдове по стените на черепа, после краниумът прилепна плътно над защитните мембрани на сферичния мозък на Тали. Той натисна надолу. Чу се тихо изщракване. Черепът, макар и очукан, беше отново безшевно цяло.

Когато Е. К. Тали вдигна ръка, за да избърше кръвта от очите си, останалите трима можеха да се заемат с друго. Бърди разбра, че Калик е в съзнание и тихо ги наблюдава.

— Добре ли се чувстваш?

Хименоптът поклати глава.

— Физически се чувствам нормално, но душевно съм много объркана. Объркана, защото не зная как съм дошла тук, но още повече не зная как вие сте се озовали тук. Последното нещо, което си спомням, беше, че отивам там, долу — тя посочи центъра на залата. — Моят господар беше в центъра. Сега го няма, както и Атвар Х’сиал. Къде са те?

— Добър въпрос — Бърди автоматично навиваше кабела. Старите навици за прибраност трудно се забравят. — Д’жмерлиа, можеш ли да запознаеш Калик с положението, докато останалите решим какво да правим?

Бърди се обърна към Джулиъс Грейвс.

— Аз не съм ръководител, никога не съм бил, но искам да намеря професор Ланг и капитан Ребка толкова, колкото и вие, и да им помогна, ако са в беда. Зная, че вие искате да хванете Ненда и сикропеанката и да ги накажете. Но не мислите ли, че е време да забравим всичко това и да започнем да действаме рационално? Искам да кажа, да се махнем от тук и да отидем някъде, където знаем какво става.

Бърди се изненада от собствената си смелост. Тук той беше наистина никой, а казваше на представител на Централния съвет какво трябва да прави. Но Грейвс не изглеждаше раздразнен. Плешивата глава бавно кимаше, обезобразеното от радиацията лице беше сериозно.

— Комисар Кили, аз не мога да споря с вас. Вие, както и Д’жмерлиа, Калик и Е. К. Тали, бяхте въвлечени в тази ситуация и изложени на голяма опасност поради моето желание да изправя Луис Ненда и Атвар Х’сиал пред съда и да задоволя собственото си тщеславие. Това е несправедливо и неразумно, ала аз възнамерявам да продължа да изследвам „Глистър“. Надявам се да намеря Ненда и Х’сиал, както и Ханс Ребка и Дариа Ланг. Но вие не сте длъжни да участвате в търсенето. От този момент вие официално сте освободен. Вие, Е. К. Тали, Д’жмерлиа и Калик също сте свободни да се върнете на повърхността. Вземете „Съмър Дриймбоут“, върнете се на Опал и докладвайте. Другият кораб оставете на мен и останалите, ако мога да ги намеря и да ги освободя.

Бърди не се беше надявал да получи такъв отговор. Той застана мирно.

— Да, сър! Калик, Д’жмерлиа, Е. К.? Всички готови за тръгване!

Хуманоидът поклати глава.

— Вървете, Бърди Кили, щом се приготвите. Аз обаче не мога да ви правя компания. Бях изпратен на системата Добел със задача да разбера какво се е случило по време на летния прилив и да науча защо капитан Ребка и другите са решили да останат след всичко, случило се там. Изчерпателен отговор още нямам и моят регистър остава незапълнен. Аз трябва да остана със съветник Грейвс.

Оставаха двете извънземни. Още докато се обръщаше към тях, Бърди подозираше, че ще бъде разочарован. Калик подскачаше, цвъртеше и свиреше, което говореше за голяма възбуда.

— Господарите са живи! Господарите са живи! Д’жмерлиа казва, че са в съзнание и са някъде на „Глистър“. Почитаеми хора, моля да ни разрешите да ги потърсим и да им предложим отново нашите услуги.

— Ти все още желаеш да служиш на онези двама мошеници? — Бърди не хранеше големи надежди след чутото, но реши да опита. — Калик, те ви изоставиха с Д’жмерлиа да умрете на Куейк. Те избягаха, докато бяхте в лотосовото поле, без да се интересуват кога или как ще бъдете измъкнати оттам. Оставиха ви на произвола на съдбата. Вие не им дължите нищо.

— Но те са наши господари! Нашите истински, чудесни, единствени господари! — Калик се обърна към Грейвс. — Почитаеми съветнико, моля, разрешете ни да ви съпроводим. Ще изпълняваме всичките ви заповеди. Пуснете комисар Кили да се върне… но моля, не ни изпращайте с него на Опал. Нека да останем с вас и да потърсим господарите.

Докато слушаше и гледаше Д’жмерлиа и Е. К. Тали, Бърди разбра жестоката истина. Всички предлагаха, той да се опита да избяга — самичък — през гъмжилото от жестоки фейджи. Без Калик да му помогне като навигатор, неговите шансове бяха почти нулеви. И ако по някаква щастлива случайност успееше, щеше да лети до Опал, изправен пред горчивия факт, че му липсва кураж.

Какъв избор! Да се представи като глупак или като страхливец. С вероятност страхливецът да бъде убит, докато се опитва да излети от „Глистър“. Може би щеше да бъде в по-голяма безопасност тук.

Бърди въздъхна.

— Пошегувах се. Предпочитам да разбера какво е станало с другите. Водете, съветнико. В тази операция всички сме заедно.

— Чудесно. Радвам се, че ще останете. Вие сте много ценен — Грейвс го дари с очарователна усмивка.

Бърди се сви раболепно. Ако имаше нещо по-лошо от това да бъдеш страхливец, то беше да бъдеш взет по погрешка за герой.

Самотното обикаляне на Калик из вътрешността на „Глистър“, преди да пристигнат другите си заслужаваше. Докато вървеше, хименоптът състави в главата си план на залите и коридорите, през които беше минал. Калик вече знаеше, че в долните нива има силна гравитация, вредна за хора и сикропеанци. Беше сигурна, че няма път за достигане до повърхността, освен чрез инхибитора на поле. За да достигнат до него обаче, Ненда и Атвар Х’сиал трябваше да минат отново през залата с лотосовото поле. Тъй като не бяха минали през нея, те сигурно бяха някъде в по-ниските нива от вътрешността на „Глистър“.

Джулиъс Грейвс ги поведе, следван от двете извънземни. След тях вървеше Тали, все още държащ макарата с навития от Бърди кабел. Във вътрешността може би нямаше други лотосови полета — Калик не знаеше да има, но беше по-добре да вземат предпазни мерки.

Колоната завършваше Бърди. Отзад не беше по-безопасно, но той искаше да е сам, за да мисли. Все още не бе приел изцяло решението си да остане на „Глистър“. Беше му дошло наум, твърде късно обаче, че най-малкото трябваше да се върне на повърхността и да види какво става там. Доколкото знаеше фейджите бяха се устремили към други цели. Може би пътят към дома беше свободен. И дори да не си бяха отишли, той би могъл да се върне горе и да бъде в по-голяма безопасност, отколкото тук.

Спускаха се през система от коридори, плъзгащи се рампи и зали с различна форма и големина. В този момент Бърди не беше сигурен, че може да намери пътя назад, но това нямаше голямо значение, защото Е. К. Тали бе записал всеки завой и извивка в своята неорганична банка данни.

Неочаквано Бърди се блъсна в гърба на хуманоида. Грейвс, който вървеше пред другите, беше спрял, но Бърди не беше забелязал.

Съветникът се обърна.

— Има нещо напред — неговият дълбок, глух глас се беше снишил до дрезгав шепот. — Чуват се странни звучи. Вие почакайте тук. Ние с Д’жмерлиа ще продължим. Ще се върнем след не повече от пет минути. Ако не се върнем, комисар Кили поема ръководството на по-нататъшните действия.

Грейвс изчезна, преди Бърди да може да възрази. „Всички по-нататъшни действия?“ Беше издигнат от ординарец в президент, без да има представа какво точно трябва да върши.

— Как да разбера кога са минали пет минути? — обърна се той към Е. К. Тали.

— Аз ще ви кажа. Моят вътрешен часовник е с точност до фемтосекунда[32] — Тали вдигна един мръсен пръст. — От последните думи, казани от съветник Грейвс, са изминали точно… четирийсет и шест секунди. Четирийсет и седем. Четирийсет и осем. Четирийсет и девет. Петдесет.

— Престанете, Е. К.! Не мога да мисля.

— Наистина ли? Колко странно. Аз нямам такъв проблем. Моите съчувствия за това ограничение в серийната обработка на вашия мозък.

— Говоренето ви също ми пречи. Млъкнете. Само ми съобщавайте при изтичане на всяка минута.

— Много добре, комисар. Но една минута вече изтече.

— Тогава ми съобщете като изтече втората — Бърди се обърна към Калик. — Твоят слух е по-добър от моя. Чуваш ли някакви звуци пред нас?

Калик спря и се ослуша.

— Звуци, да — каза най-после тя. — Но нищо, което дори и малко да прилича на човешко присъствие. Сумтене и стенания. Като от вентилиране на драузър.

— Хайде, Калик. Не е възможно тук да има драузър. Той би запълнил целия планетоид. Различаваш ли някакви думи?

— Може би. Но не и на език, който разбирам. Д’жмерлиа е по-добър лингвист от мен, може би трябва да попитате него.

— Но той тръгна с Грейвс.

— Когато се върне.

— Ако той се върне, аз няма да се нуждая от…

— Две минути — обяви високо Тали. — Мога ли да говоря?

— Боже Господи, Е. К., сега пък какво има? Казах ви да мълчите. Ох, давай, изплюй камъчето.

— Разтревожен съм от средата. Както може би знаете, функционирането на моя мозък изисква екраниране от електромагнитни полета. За целта защитните мембрани съдържат чувствителни монитори на поле. Коридорът, в който се намираме съдържа доказателство за инхибитори на поле и това доказателство става толкова по-силно, колкото по-навътре отиваме.

— И какво от това? Не мислите ли, че има по-важни неща, за които да се тревожим?

— Не. Ако приемем, че инхибиторите на поле са годни и че стабилността на вътрешната структура на „Глистър“ се поддържа със същите методи като на повърхността, то с включването на инхибиторите ще настъпи съществена промяна на средата. А това може да стане всеки момент.

— Промяна на средата? Какво имате предвид под „промяна на средата“?

— Казано по-просто, ние ще пропаднем през пода. След това не знам. Нямам информация какво лежи долу. Външните слоеве на „Глистър“ са средно петдесет метра един от друг. Петдесет метра падане при това силно гравитационно поле ще направи всеки от нас полуинвалид с евентуално изключение на Калик.

— Господи! — Бърди бързо отстъпи назад и се втренчи в краката си. — Падане петдесет метра? Всички ще станем на каша.

Преди да може да каже нещо повече, в тунела пред тях се чу тропане на много крака. Д’жмерлиа изприпка назад.

— Всичко е наред — съобщи възбуден той. — Съветникът Грейвс каза, че е безопасно да продължим напред и да отидем при него. Той разговаря със същество, което живее на „Глистър“. То можело да говори на човешки език… и знаело къде са Атвар Х’сиал и Луис Ненда! И нямало намерение да ни стори нищо лошо. Не сме в опасност. Моля, следвайте ме.

— Спри за минутка. Ти също, Калик — Бърди сграбчи късата козина на гърба на хименопта, задържайки я, макар че ако тя беше решила да върви, нищо, което той или някой друг човек можеше да направи, щеше да я спре. — Ти можеш да твърдиш, Д’жмерлиа, че сме в безопасност, но Е. К. казва друго… Според него подът на тунела всеки момент може да се разтвори под краката ни. Всички ще пропаднем и ще загинем. Колкото по-нататък отиваме, толкова по-лошо става. Не може ли, който и да е той, малко да почака, докато проверим дали сме в безопасност?

— Не зная — Д’жмерлиа спря за момент замислено. — Предполагам, че може — каза най-после той. — В края на краищата то е чакало шест милиона години. Няколко минути повече може би няма да са от голямо значение.

От вътрешните файлове на хуманоида Е. Кримзън Тали:

Бележка за постоянния доклад относно нови аномалии в човешкото поведение

Последният опит ми дава основание да подозирам, че използваните при инструктаж на хуманоиди информационни банки са толкова неверни при представяне на човешките реакции, че техните данни са не само безполезни, но и определено вредни.

Това заключение се потвърждава от неотдавнашния ми опит.

На мен не ми беше ясно, че след изваждане и повторно слагане на мозъка ми ще мога да работя на предишното ниво. Макар че той функционира така добре, както винаги, състоянието на тялото физически очевидно е влошено. Нещо повече, уверен съм, че интерфейсът ми е повреден, макар да зная, че аз не съм най-добрият да съдя за това.

Хипотезата за намалена функционалност може лесно да се потвърди или отхвърли с тестове. След изваждането и последващото връщане на мозъка и прекъсване на интерфейса хората от групата без всякакви процедури за оценка на моите характеристики се отнасят към мен със забележимо по-високо уважение.

Логиката навежда само на едно обяснение. Окървавената превръзка около главата ми, която за всяко разумно същество е знак за влошена функционалност, беше приета като знак за повишено обществено признание. Физическото увреждане при хората изисква по-високо уважение. Колкото по-увреден е моят череп, с толкова по-голямо уважение се отнасят към мен!

Човек се чуди от какви крайности може да е продиктувано това. Ако горната част на черепа ми трайно липсва, ще нарасне ли уважението към всички мои действия?

Вероятно.

Ами ако съм напълно потрошен? Този въпрос изисква самонаблюдение.

Глава 18

Бърди бе работил двайсет и шест и половина години, които му се струваха като вечност на правителството на Опал. Въз основа на това той често беше казвал, че хората са най-обидчивите, ексцентрични и твърдоглави същества във вселената.

Повече нямаше да го казва. Той току-що бе решил, че тук, на Думсдей[33], има други, които надминават хората по лудост.

Те стояха ужасени на края на тунела над отвесна шахта, водеща към нищото. Джулиъс Грейвс беше навел плешивата си глава над ръба, загледан в нещо като голяма сребърна лъжичка за чай с цвете за дръжка, плуваща над нищото. И Джулиъс или може би Стивън говореше с нея, сякаш тя бе отдавна търсен изгубен брат.

— Не мога да разбера какво искаш да кажеш, Чакащи — рече той. — Това е първото ни посещение. Никога по-рано не сме били тук.

Лъжичката му отговори.

Не веднага, обаче. Отначало тя издаде шум, който заприлича на Пърди на останала без въздух гайда. След това изхриптя като свирка на парен локомотив. После каза, имитирайки акцента на Грейвс:

— Не вие лично. Нямах предвид вас. Вие, видовете.

Което за Грейвс изглежда беше толкова лишено от смисъл, колкото и за Бърди, защото съветникът сбърчи голата си глава и каза:

— Нашите видове са били преди тук?

Чу се нов стон като от умиращ даузър — Калик беше права за това. После лъжичката продължи:

— Необходимите членове на вашите видове дойдоха тук. Повече, отколкото ни трябваха. Един щеше да е достатъчен. Но дойдоха трима човеци, включително и онзи със специалните приставки.

При тези думи Калик изкрещя право в ухото на Бърди по-силно от всеки звук, произведен от съществото-чаена лъжичка.

— Приставки! — възкликна тя. — Приставки! Това означава господаря Ненда. Той е бил тук и е още жив.

Чакащия сигурно я беше разбрал, защото продължи:

— Един с приставка, да, жив и имаше също една от другия вид — голяма, сляпа, с тайна реч. Тя също мина оттук.

Това впечатли и Д’жмерлиа толкова силно, колкото и Калик.

— Ох, Атвар Х’сиал! — възкликна той, сграбчи ръката на Бърди и заповтаря името на сикропеанката като химн. — Ох, Атвар Х’сиал! Жива! Комисар Кили, не е ли чудесна новина?

Бърди реши да не отговаря. На него му се струваше, че оцеляването на който и да било гол бръмбар не беше толкова важно, особено такъв, който използва Д’жмерлиа като роб. Но той добре разбираше, че ло’фтианецът и хименоптът имаха свои собствени чудновати правила за това какво е важно.

Ахканията на Д’жмерлиа нито за минута не спряха Чакащия. Краят на чаената лъжичка се разшири малко повече и тялото потрепери силно. После каза:

— И така, вече достатъчно минаха. Трите вида са тук. Вашето по-нататъшно присъствие е ненужно. Ние ще осигурим безопасен преход за всички до вашите родни светове.

Изглеждаше малко рано да започнат да правят стойки и да гърмят шампанско, но тези думи все пак бяха най-доброто нещо, което Бърди беше чул, откакто напуснаха Опал. Безопасен преход до техните родни светове — всички щяха да се върнат у дома! Ако Чакащия не беше на пет стъпки от него по средата на нищото, Бърди щеше да се опита да се хвърли на врата му и да го разцелува.

Но после дойде най-лошата част, нещо, което Бърди не можеше да повярва. Д’жмерлиа и Калик излязоха напред и започнаха да се вайкат и треперят, като свиреха оглушително.

— Не, не, това не трябва да стане. Ние искаме да последваме нашите господари. Вие трябва да заведете и нас. Ние не можем да се върнем без господарите си.

Това изглежда малко раздразни Чакащия. Той издаде ужасен звук от прочистване на гърлото, стомаха и червата.

— Вие също искате да бъдете заведени? Така ли да разбирам думите ви?

Бърди реши, че след стоене и чакане на това място шест милиона години едва ли някой е запазил напълно разсъдъка си. Но Калик и Д’жмерлиа изглежда не споделяха това мнение.

— Да, да — казаха те, — заведете ни!

— Това е напълно възможно — призна Чакащия. — То не представлява никаква трудност, макар че времето на прехода, разбира се, не може точно да се предскаже. Но за другите, за тримата човеци, безопасният преход до техните родни светове…

Това беше!

— Да! — извика Бърди. — До нашия дом…

— Не — намеси се Джулиъс Грейвс, преди Бърди да може да каже друго. — Не, за мен това ще бъде напълно неподходящо. Моята задача не е завършена. Аз трябва да разбера какво се е случило с професор Ланг и капитан Ребка. Трябва да намеря и да арестувам Луис Ненда и Атвар Х’сиал и да ги върна на Съюза, за да бъдат съдени. Заведете и мен, ако обичате.

Това сигурно беше една от най-глупавите молби, които Бърди беше чувал през целия си живот. Атвар Х’сиал и Луис Ненда бяха отпратени в нищото, при малко късмет по пътя към Ада, и вместо да каже довиждане, приятно пътуване и да се връщаме у дома, Джулиъс Грейвс искаше да ги преследва!

— Тогава… — каза Чакащия.

Той замълча една секунда по-дълго и Е. К. Тали се намеси:

— Мога ли да говоря? Аз не мога да се върна на Сол с неизпълнена задача. Аз бях натоварен да науча какво се е случило през летния прилив и защо. Сега не съм по-близо до отговора, отколкото в деня на напускане на лабораторията на Персефон. Логиката подсказва, че отговорът трябва да включва и действията на Атвар Х’сиал и Луис Ненда. Подходящо е и аз „да бъда заведен“, каквото и да означава този израз и да се присъединя към другите.

Това потвърди мнението на Бърди, че Е. К. Тали е робот-идиот. Ако хуманоидът беше наполовина интелигентен, както се предполагаше, той щеше да тръгне за дома и когато пристигне, да съчини някоя история за летния прилив. Всяко шестгодишно дете на Опал би могло да я измисли. Но Тали сигурно е обучаван лошо и затова може да разказва само истината.

Когато Д’жмерлиа и Калик пристъпиха напред, Бърди изостана, ала сетне също се приближи към ръба. Той знаеше точно какво иска — да бъде изпратен на Опал, у дома, по вълшебния и безопасен път, обещаван от Чакащия.

— Аз бих желал… — започна той.

Не можа да го каже, защото чаената лъжичка започна да вибрира като камбана. Бърди беше убеден, че тя е готова да направи нещо решително и предвидливо отскочи назад. През това време Грейвс започна отново да говори. От тона на гласа му се разбираше, че това е Стивън.

— Преди всичките да се присъединим към другите — каза той, — аз имам още въпроси. За този планетоид и Строителите и защо те се нуждаят от хора и сикропеанци? И къде ще отидем ние? И кой сте вие и каква е вашата роля във всичко това? И какви са трите вида, за които споменахте. Това са въпроси, на които чувствам, че вие можете да отговорите както вероятно никой друг. Затова, ако бъдете така любезен…

Бърди беше сигурен, че на Стивън ще му бъде наредено да млъкне. Но вместо това, Чакащия издаде още един просташки звук, което съвсем обезкуражи Бърди. Чакащия престана да вибрира и замалко увисна неподвижен във въздуха. После се премести малко по-близо.

— Въпроси — промърмори той. На Бърди гласът му прозвуча изтощено, сякаш планираше да отиде някъде другаде и да изкара на спокойствие още една дрямка от шест милиона години, а Грейвс му пречи. — Това е може би… предсказуемо. И не е лишено от основание.

Чакащия продължи да се движи напред, докато накрая фактически почти ги притисна до ръба. Той не докосна никого, но Бърди можеше да каже, че сребристата повърхност е студена, достатъчно студена да смрази въздуха около него. Той го разгледа внимателно, но не можа да разбере от какво е направен. На повърхността му пробягваха вълнички, високи не повече от един или два милиметра. Сигурно Чакащия поне отчасти беше течен. Когато седна на опашката си, Бърди видя, че формата се огъна и се изду на дъното.

— Много добре — каза най-после той. — Ще ти отговоря. Най-добре е, ако започна със собствената си история…

Бърди мислено изстена. На шест милиона години и повече извънземен от всичко друго в целия спирален ръкав, но в някои отношения не по-различен от останалите.

Въпреки предоставения му избор от теми, Чакащия започва да говори за себе си.

Глава 19

Един сигнал дълбоко в мозъка на Ребка му внуши какво вижда в камерата. Никога по-рано не беше виждал нещо подобно на него, но кожата на ръцете му изтръпна, космите по врата му настръхнаха.

— Ханс? — повика го Дариа. — Отместете се. Мой ред е.

Тя го задърпа за ръкава. Тогава нещо в скованата му поза й подсказа, че онова вътре не е обичайно и той няма да се отмести. Тя се притисна по-близо до него и отново надзърна през прозрачния капак на камерата.

Трябваше да мине малко време, за да се адаптират очите й към пониженото ниво на светлината. Но докато зрението й се адаптираше, умът й обяви високо и ясно: „Внимание! Това е камера за стазис! Вътре не трябва да има никаква светлина. Изобщо! Не и докато камерата запазва състоянието на стазис.“ Но какво става вътре?

После, когато видя, всякакво рационално мислене секна. На не повече от три стъпки от лицето й имаше голямо око с диаметър колкото протегнатата й ръка, със спуснат над него клепач. Тази лазурна очна ябълка беше почти затворена. Намираше се върху широка, издута глава в среднощно синьо, широка най-малко един метър. Между раздалечените очи имаше извита нагоре човка, достатъчно голяма да хване и разбие човешки череп.

Останалата част от тялото беше дълга седем метра. На Дариа не й беше нужно да гледа повече.

— Зардалу — думата прозвуча от устните й като шепот, принуден да излезе въпреки нейната воля.

Ханс Ребка се размърда. Тихо произнесената дума го беше извела от транса.

— Да. Кажете ми, че сънувам. Няма такова нещо. Зардалу вече не съществуват.

— И е живо… Погледнете, Ханс, то мърда!

С тази забележка чувството за научно любопитство се върна у Дариа. В спиралния ръкав зардалу бяха изтребени преди много хиляди години. Макар те да служеха все още за галактически плашила всичко около тях беше теория, мит или легенда. Никой не знаеше подробности — нито за тях, нито за тяхната философия, еволюция или навици. Никой не знаеше как сефалоподите, морски някога същества, са могли да оцелеят и да дишат на сушата.

Но Дариа неочаквано разбра, че може да отговори на последния въпрос. Тя забеляза леко вълнение върху голямото тяло. Зардалу сигурно дишат, като използват модификация на техниката, с която си служат обикновените морски сефалоподи за придвижване — само че вместо да поемат и да изхвърлят вода като сепия, зардалу използват същото мускулно действие да поемат и изхвърлят въздух.

А за придвижване?

Тя се вгледа в тялото. Горната му част беше цилиндър със закръглен връх и ленти от гладки мускули по него. Очите и човката бяха разположени около един метър по-надолу. Под човката имаше дълъг вертикален отвор, заобиколен от гъвкава мускулна тъкан. Нямаше никаква разлика в ширината между главата и торса, но под дългия процеп на устата се виждаше огърлица от торбички с кръгли отвори, широки около петнайсетина сантиметра, обкръжаващи цялото тяло. В тях имаше бледосини и с различна големина овални форми. Около главното тяло личеше плетеница от дебели, също бледосини пипала. Те бяха достатъчно здрави за ходене на тях, макар че около най-дебелите им части бяха увити широки ремъци. Две от пипалата завършваха с добре разделени краища.

„Ако тези тънки нишки притежават независим контрол — мислеше си Дариа, — зардалу притежават по-голяма сила да манипулират от човешката… по-голяма от тази на всяко същество в спиралния ръкав.“

Тя изпита тревожно страхопочитание. Зардалу може би я изпълваха с ужас, но в същото време тя знаеше, че са красиви. Тази красота идваше от идеалното съответствие между форма и функция. Съчетанието от мускулна сила и нежно докосване не можеше да не я впечатли. Единствената аномалия беше мрежата, която опасваше горната част на пипалата.

— За какво са онези ремъци, Ханс? — прошепна тя. — Те не могат да служат за физическа опора. Мислите ли, че са предназначени за пренасяне… на малките или на храна и оръжия?

Но Ребка още гледаше вълничките по тялото.

— Дариа, това не трябва да става. Това е невъзможно. Не забравяйте, че това е блок за стазис. Всичко е замръзнало, сякаш времето е спряло. А онова нещо там, вътре, диша… бавно, но достатъчно, за да се вижда. И погледнете онова око.

Тежкият клепач трепна. Докато го наблюдаваха, края на едно дебело пипало се изви няколко сантиметра.

Ребка бързо се отдръпна от камерата.

— Дариа, това зардалу не е в стазис. Може да е било преди няколко часа. Сега то започва да се събужда. Нямам представа колко ще продължи реанимацията, но Говорителя-между трябва да е започнал процеса веднага с нашето пристигане. Той каза, че тук има само две форми и аз предположих, че това сме ние двамата. Но сега разбирам, че това изглежда е означавало два вида. Хора и зардалу. Трябва да се опитаме да го намерим и да го предупредим. Той вероятно няма представа какви са били зардалу навремето.

Ребка обиколи всички камери за стазис и пред всяка се спираше за секунда.

— Всичките са еднакви. И всичките започват събуждат.

Той бързо се върна при модула с храна, взе още замръзнали пакети и ги натъпка в джобовете си. Дариа се чудеше, че в такъв момент той можеше да мисли за храна. Тя си спомни колко гладна беше се чувствала, но в момента не можеше да хапне нищо.

Ребка се обърна нетърпеливо към нея.

— Хайде.

Тя се подчини с нежелание. Беше против инстинкта й да остави нещо толкова ново, за което безброй учени и експерти по културата в спиралния ръкав бяха изразходвали много умствена енергия. Ханс беше прав, като каза, че Говорителя-между може би няма представа какво представляват зардалу, но това беше също толкова вярно и за познанието на хората за зардалу. Съществуваха предположения и теории, но никой не знаеше нищо със сигурност. А тя беше тук с идеалната възможност да изясни фактите.

Само едно нещо я накара да последва Ребка — страхът, който пропълзя по гръбнака й, неканен като капилярен поток от ледена вода при вида на тъмносинята кожа и грамадното тяло. Тя не искаше да бъде сама със зардалу дори и то да не е в съзнание.

Според специалистите хората никога не са срещали зардалу. Голямото въстание е станало преди човечеството да излезе в Космоса. Но може да има и повече подробности от онези, което съществуват в банките данни. Умът й подсказваше, че срещи със зардалу е имало много преди писаната човешка история.

И тези срещи са били кървави и безмилостни. Някога, много отдавна зардалските съгледвачи са следели отблизо Земята, но зардалу са били спрени, преди да могат да я колонизират. Не от действия на тогавашните хора, а от Голямото въстание. При него са били унищожени много интелигентни раси и десетки планети. А Земята се е възползвала от този резултат, без да знае за дадените жертви. Зардалу са били изтребени.

Или почти изтребени.

Дариа усети, че докато вървеше подир Ханс, цялата трепери. Той беше прав. Те трябваше да намерят Посредника и да го предупредят дори и да не бяха сигурни за какво точно го предупреждават.

Достигането до него по принцип трябваше да бъде съвсем лесно. Те бяха влезли в сферата на неговото тяло и не бяха излизали от нея. Следователно трябваше все още да са вътре в Посредника.

Но Дариа не го вярваше. Тя вече не вярваше на сетивата си. Залите с камерите за стазис и зардалу бяха прекалено големи, за да бъдат в Посредника. Строителите контролираха конфигурацията на пространството и времето, което надминаваше най-безумните мечти на сегашните обитатели на спиралния ръкав. Доколкото знаеше, Посредника можеше да е много далеч — на хиляди светлинни години според представите на хората.

Докато вървеше подир Ханс Ребка към двете врати на залата, Дариа погледна зад себе си — същите врати, през които бяха влезли преди по-малко от час. Големите ковчези все още бяха тихи. Но сега тя знаеше тяхното съдържание, знаеше, че тишината е зловеща — тишина, която възвестява предстоящо раздвижване. Тя се почувства странно разтревожена от напускането на залата, дори по-разтревожена, отколкото при присъствието си в нея.

Още щом минаха през първата плъзгаща се врата и след това през втората, Дариа веднага разбра, че инстинктите й не са я подвели. Външността се беше променила. Те излязоха не в безкрайната равнина, където бяха срещнали Посредника, а в една мрачна стая със сиви стени. И вместо празнотата на високите тавани, или плетениците, въжетата, мрежите и параваните на „Глистър“ Ханс и Дариа стояха пред стотици кубове с цвят на слонова кост и размери от такива на малки кутии, които съвсем лесно можеха да се носят под мишница, до по-високи от човек. Кубовете бяха разпръснати по целия под на правоъгълната стая като зарчета, хвърлени от великан.

Нищо не помръдваше. Нямаше никаква следа от Посредника.

За изненада на Дариа, след като Ребка внимателно огледа средата, той отиде напред да погледне в две от кутиите. Бяха една до друга и стигаха до коленете му. Ребка седна на едната, бръкна в джоба си и извади някакъв пакет, отвори го и започна да бели тънкокория плод, който извади от него.

— Още е малко студен във вътрешността — каза Ребка след няколко секунди. — Но не можем да си позволим да бъдем прекалено придирчиви.

— Ханс! Зардалу! Трябва да намерим Посредника.

— Искате да кажете, че ще ни хареса — той отхапа малко парче от плода, сдъвка го и се намръщи. — Не е много вкусен, но е по-добър от нищо. Вижте, Дариа, аз не по-малко от вас искам да намерим Посредника и да говорим с него. Но как? Надявах се да установим, че сме още вътре в него, така че излизайки навън, да го срещнем. Не излезе така. Това място е по-странно от всичко, което някога съм виждал през живота си и мисля, че и на вас не ви харесва. Докато се приближавахме към него, вие видяхте размера на този артефакт. Бихме могли да прекараме останалата част на живота си в търсене на някого, но ако той не желае да се покаже, никога няма да го намерим.

Дариа си представи чудовищната космическа конструкция, която бяха видели през последната част от тяхното приближаване, фините нишки, простиращи се на милиони километри. Ребка беше прав. Конструкцията беше твърде голяма дори да се наблюдава, камо ли пък да се търси нещо в нея. Но идеята да не се търси…

— Искате да кажете, че ще стоите тук и нищо няма да вършите?

— Не. Аз мога да намеря решение, а ако човек не знае какво да върши, най-добре да не върши нищо. Ще седя и ще ям. И вие ще вършите същото — той потупа кутията до себе си. — Точно тук. Вие сте логически мислеща личност, Дариа. Помислете добре. Ние нямаме идея къде е Посредника нито как да го намерим. И не знаем как да излезем оттук… Искам да кажа, че дори не знаем топологията на това място. Но ако питате къде е най-вероятното място да се покаже Посредника, бих ви казал, че е точно тук, където ни остави. А ако ме питате кой е най-добрият начин да прекараме времето си, бих казал, че трябва да вършим две неща: да ядем и да почиваме, и да стоим там, където можем лесно да следим какво става в другата зала, където са зардалу. Всъщност ние би трябвало също да се храним там, но зная, че ако гледам онези ковчези, няма да мога да преглътна нито хапка.

Признаци на психична неустойчивост у Ханс Ребка? Дариа не знаеше дали я одобрява или не. Тя седеше на белия кашон със залепен на едната му страна етикет със снежинки. Капакът беше леко топъл на пипане. Той се огън под тежестта на тялото й съвсем малко — точно колкото да й бъде удобно.

Може би това изобщо не беше признак на слабост у Ребка. Щом не знаеш какво да правиш не прави нищо. Човек би могъл да помисли, че това е нейна философия, на научния работник, живял в кабинет двайсет години. Но вместо да не прави нищо тя изпитваше огромно желание да върши нещо… каквото и да е. Ребка, роденият специалист по изглаждане на конфликти, който беше минал през стотици трудности, той можеше да седи и да си отдъхва.

Дариа взе един хладен жълт плод. Да яде? Яде. Намери го малко недозрял, с трудна за дъвчене зърнеста текстура. Никакви артефакти. Ребка беше прав и за това. Сигурно не бяха докарани чак тук, за да бъдат отровени или оставени да умрат от глад. Само че какво право имаха те да правят някакви допускания за мисловните процеси на извънземните, след като всичко, което се беше случило след тяхното пристигане на Гаргантюа, беше пълна загадка?

Дариа погълна още три парчета от непознатата храна. Стомахът й все още не възразяваше, но тя предпочиташе онова, което ядат, да е топло. Почувства хлад. Потрепери, включи костюма си на по-високо ниво на непропускливост. Дариа беше готова да поиска още плодове, но забеляза, че Ребка се е изправил и се оглежда. Тя проследи погледа му и не видя нищо.

— Какво има?

Той поклати глава.

— Не зная. Само… — Ребка се обърна към далечната страна на залата. — Усещате ли го? Не е въображение. Течение… става по-силно.

Студено течение. Дариа разбра, тя го усещаше от известно време, без да разбира, че е течение. Духаше хладен вятър, разрошваше косата й и огъваше леко костюма й.

— От какво е предизвикано?

Тя знаеше отговора, макар Ханс да клатеше озадачен глава. Дариа виждаше на далечната страна на залата въртяща се фигура — тъмен въздушен цилиндър като мътна вода или стъкло с хоризонтални ивици. Той заформяше вихър, който се простираше от пода до тавана. Тя се изправи и сграбчи ръката на Ребка.

— Ханс! Трябва да се махнем оттук и да се върнем в другата зала… Вятърът става все по-силен.

Циркулацията, създадена от вихъра, се превърна в силен вятър, завихрящ се из цялата зала. Кой можеше да каже колко силен ще стане? Ако продължеше да се засилва, тя и Ханс щяха да бъдат съборени.

Той кимаше, без да се опитва да надвика воя на вятъра. Хванати един за друг, те тръгнаха да търсят завет във входа. На влизане Ребка се обърна.

— Почакайте една секунда! — наложи се да крещи в ухото й, за да го чуе. — Вятърът продължава да се засилва, но ще спре… Погледнете!

Въртящият се въздушен цилиндър се прибираше в себе си. Докато наблюдаваха, от пет метра широчина той се сви на по-малко от една протегната човешка ръка. Ядрото му стана мазно, с мек ръб, черно и толкова тъмно и плътно, че през него не се виждаше стената на залата. Воят на вятъра стана още по-силен. Ушите на Дариа я заболяха.

Тя отиде по-навътре във входа. Силата на вятъра беше ужасяваща. Вихърът ставаше все по-тъмен и по-опасен. Тя се пресегна да дръпне назад Ребка — той надзърташе в залата, макар вихрите да дърпаха косата му и да шибаха тялото му. Пръстите й го сграбчиха за костюма. Воят на вятъра ставаше все по-силен и по-силен.

Тя го дърпаше. Ребка изгуби равновесие и политна назад. Дариа се блъсна в затворената врата.

В този миг всичко спря. Вятърът стихна, звуците замряха.

В залата настъпи пълна тишина. И тогава в неестествената тишина се чу тихо изпукване, не по-силно от това при изваждане на коркова тапа от бутилка. Вихърът смени цвета си, стана кървавочервен и започна да избледнява.

В следващия миг тишината беше нарушена. От изтъняващото ядро на въртящата се колона излезе фигура. Човешка!

Беше Луис Ненда. Цветът на кожата му беше жълто-зелен. Гол до кръста, той ругаеше невъобразимо.

Малката черна чанта, която винаги носеше със себе си, шляпаше по голите му гърди. На две стъпки след него, влачейки се нещастно на шест крака, пристъпваше гигантската сляпа фигура на Атвар Х’сиал.

На Опал те бяха врагове. Ненда и Атвар Х’сиал се бяха опитали да убият Дариа Ланг и Ханс Ребка и Ребка щеше да бъде щастлив да им окаже същата чест.

Трийсетте хиляди светлинни години променяха нещата. Те се поздравиха като отдавна разделени братя и сестри.

— Къде, по дяволите, се намираме? — попита Ненда, когато спазмите в стомаха му престанаха достатъчно, за да може да каже нещо.

— Далеч от дома — каза Ребка.

— Зная това, но къде?

Размениха информация и Дариа научи, че нейното пътуване дотук е било истинско удоволствие в сравнение с онова, което се е случило на двамата новопристигнали.

— Спиране и отново тръгване — каза Ненда. — Тръгване и спиране, по целия път — той шумно се оригна. — Подмятане надолу с главата и в следващия момент обратно. Продължи цяла вечност. Ако имах нещо в стомаха си, петдесет пъти щях да повърна — той замълча замалко. — Ат казва, че и тя се е чувствала така. А вие сте пристигнали толкова леко. Сигурно има повече от един път за идване тук. Ние явно сме пътували във втора класа и сме минали по по-лошия път.

— Но по-бърз — поправи го Ребка. — От вида ви личи, че двамата с Атвар Х’сиал сте напуснали „Глистър“ дни подир нас. Ние мислехме, че сме пътували само няколко минути, но трябва да е било много повече… Не знаем колко дълго бяхме задържани в нищото между преходите.

— Е, аз мислех, че сме пътували седмици — Ненда отново се оригна. — Ох, така е по-добре. Трийсет хиляди светлинни години ли казахте? Това е много далеч от дома. Нека да ти бъде за урок, Ат. Алчността не води до нищо добро.

— Тя може ли да ви разбира? — Дариа гледаше сипаничавите голи гърди на Ненда и виждаше как вдлъбнатинките и възлите потреперват и пулсират в такт с говора му.

— Разбира се. Най-малкото винаги когато използвам приставката. Обикновено в същото време изговарям думите, защото така ми е по-лесно да зная какво искам да кажа. Но Ат всичко разбира. Гледайте. Чуваш ли ме, Ат?

Сляпата глава кимна.

— Видяхте ли. Човек трябва да има вградена приставка, за да може да разговаря с Ат и с други сикропеанци — той погледна гърдите на Дариа. — Обърнете внимание, че не бих искал да видя тези цици обезобразени.

Всякакво съчувствие, което Дариа изпитваше към карелианеца, тутакси се изпари.

— Ако бях на ваше място, Луис Ненда, щях да запазя приказките си за пред съда. Очаква ви официално обвинение, което ще бъде предявено, щом се върнем на спиралния ръкав. Съветникът Грейвс вече изпрати съобщение.

— Обвинение за какво? Нищо лошо не съм направил.

— Вашият кораб стреля по нас — отвърна Ребка. — Вие се опитахте да унищожите „Съмър Дриймбоут“ след летния прилив.

— Опитал съм се да го разруша? — лицето на Ненда бе самата невинност. — Сигурен ли сте, че съм бил аз, капитане, а не три други момчета? Никога не съм чувал за „Съмър Дриймбоут“. И не си спомням изобщо да съм стрелял по нещо. Спомняш ли си да сме стреляли по нещо, Ат? — той млъкна. Сикропеанката не помръдна. — Няма начин. Виждате ли, тя е съгласна с мен.

— Тя също е виновна!

— Искате да кажете невинна.

Лицето на Ребка беше изгубило обичайната си бледност.

— По дяволите! Мисля, че няма да чакам дори да се върнем у дома. Мога да изготвя обвинение срещу вас тук, също както и Грейвс — той пристъпи една крачка към Ненда.

Другият мъж не помръдна.

— В такъв случай, вие сте луд. Много важно! Хайде, арестувайте ме… и ми кажете къде ще ме заключите. Може би ще ме затворите заедно с вашата приятелка тук. Ще ми бъде много приятно. На нея също — той се усмихна и я погледна с възхищение. — Какво ще кажеш, скъпа? С мен ще изпиташ по-голямо удоволствие, отколкото си изпитала с него.

— Ако правите опит да смените темата, няма да мине — Ребка пристъпи напред, като застана на крачка от Ненда.

— Наистина ли искате да видите дали мога да ви арестувам? Опитайте още няколко духовитости като тази.

Ненда се обърна към Дариа и й намигна.

— Виждате ли го как побеснява, когато някой се опитва да постигне мир?

Ненда държеше под око Ребка и на мига отблъсна ръката, която сграбчи китката му. После двамата мъже сплетоха ръце и се втренчиха един в друг.

Дариа не можеше да повярва. Никога по-рано не беше виждала Ребка да изтървава нервите си… А Луис Ненда никога не беше бил нещо друго, освен хладен и циничен негодник. Каква беше причината за това избухване? Напрежение? Умора?

Не. Тя виждаше техните изражения. Те се измерваха с поглед, изпитваха се да видят кой е по-голям мъж.

Значи така се държат хората на примитивните далечни светове. Ако разкаже на Сентинел Гейт, всеки би помислил, че причината е в нея.

Двамата мъже още стояха със сплетени ръце. Дариа се пресегна и дръпна Ребка.

— Престанете! — извика тя. — И двамата. Държите се като диваци.

Те не й обърнаха никакво внимание, но Атвар Х’сиал се пресегна с многоставните си предни крайници, сграбчи ги за кръста, вдигна ги във въздуха, по един мъж във всеки крайник, и без усилие ги отдалечи един от друг. След секунда-две Атвар Х’сиал ги остави да стъпят на краката си, но продължи да ги държи раздалечени.

Сляпата глава се обърна към Дариа, хоботът се разви и издаде тихо съскане.

— Зная — каза Дариа. — Като животни са, нали? Подръж ги още минута-две — тя разпери широко ръце, сякаш раздалечаваше мъжете още повече. Атвар Х’сиал може би нямаше да разбере думите й, но сигурно щеше да разбере тяхното значение.

Дариа отиде и застана между тях.

— Чуйте ме и двамата. Не зная кой от вас е по-глупав, но можете да оставите идиотския си спор за по-късно. Искам да ви кажа само една дума — тя млъкна, очаквайки те да насочат цялото си внимание към нея. — Зардалу! Чувате ли ме? Зардалу.

— А? — ръцете на Луис Ненда още бяха протегнати към Ребка, но се отпуснаха като отсечени. — За какво става дума?

Дариа посочи към входа зад нея.

— Там вътре. Четиринайсет зардалу.

— Глупости! От хиляди години в спиралния ръкав няма зардалу. Изтребени са.

— Вече не сте в спиралния ръкав, Ненда. Намирате се на трийсет хиляди светлинни години от плоскостта на галактиката. И там в залата има четиринайсет камери за стазис с по едно зардалу във всяка. Живи!

— Не вярвам. Никой не е виждал зардалу дори препариран или мумифициран — Ненда се обърна към Ханс Ребка. — Чувате ли я? Опитва се да се шегува?

— Не се шегува — Ребка оправи костюма си, който Ненда беше смъкнал наполовина от раменете му. — Това, което казва, е истина. Те наистина са в камери за стазис, но мисля, че това няма да продължи дълго. Когато ги видяхме, стазисът беше започнал да приключва.

— Искате да кажете, че сте се били с мен, докато там зардалу са излизали от стазиса? И ме наричате луд? Вие сте лудият!

— Да не намеквате, че аз започнах боя!

Дариа отново застана между тях.

— И двамата сте луди. Пак ли започвате? Защото, ако започвате, надявам се Атвар Х’сиал да разбере достатъчно, за да удари главите ви една в друга и да ви влее малко разум.

— Атвар Х’сиал разбира. И ще го стори — Ненда загледа затворената врата. Неочаквано той отново се превърна в стария спокоен Ненда. — Зардалу. Не зная какво сте открили, но може би ще бъде по-добре да отидем там. Ще кажа на Ат какво става. Тя е като мен обаче… няма да повярва, докато сама не види.

Той се обърна към сикропеанката.

— Това няма да ти хареса, Ат — сивите феромонни възли на гърдите му пулсираха в такт с човешката реч. — Тези двама шегаджии казват, че там има зардалу. Чу ме, нали? Четиринайсет, в стазис, но живи и готови да тръгнат. Зная, зная.

Сикропеанката клекна на задните си крайници, разгъна антената над главата си и напъха хобота в надипления джоб.

— Тя не иска да слуша това — рече Ненда. — Казва, че сикропеанците не се страхуват от нищо във Вселената, но образът на зардалу е част от колективната памет на расата. Лошата част от нея. Никой не знае защо.

Ханс Ребка отвори първата от двете плъзгащи се врати.

— Да се надяваме, че няма да имаме възможност да научи. Аз предлагам вие и Атвар Х’сиал да останете замалко назад… просто за всеки случай.

Той отвори втората врата. Дариа задържа дъха си, после го изпусна с въздишка на облекчение. Големите петстенни цилиндри лежаха както ги бяха оставили, тихи и затворени.

— Добре — Ханс Ребка се намръщи. — Вие искате доказателство. Ето го. Погледнете там.

Ненда пристъпи предпазливо към прозрачния капак в края на камерата за стазис и надзърна. След няколко секунди той шумно въздъхна.

— Зная — каза тихо Ребка. — Впечатляващо, а? И страшно. Трябва да намерим начин да включим отново полето за стазис.

Луис Ненда поклати глава.

— Не зная каква игра играете, капитан Ребка и професор Ланг, зная само, че е тъпа.

Той се отдалечи от дългия ковчег.

— Има още тринайсет за проверка, но аз се обзалагам, че всичките са като този — той се обърна с лице към Дариа. — Празен е, скъпа. Празен като черепна кутия на дитрон. Какво ще кажете за това?

Статия 42: Дитрони

Разпространение: Никога не достигнали до равнище самостоятелно да пътуват из Космоса, дитроните се намират в голям брой само на техния роден свят (Дитрона, официално Лурис III, Сикропеанска федерация, сектор пет). Транспортирани дитронски колонии могат да се намерят също на съседните на Дитрона светове Принал (Лурис II) и Иверген (Лурис V). В началото на сикропеанската експанзия дитрони били откарани на други звездни системи, но там не оцелели. Навремето смятали, че причина за това са хранителни несъответствия, но от последните анализи става ясно, че основни фактори са физиологически. През третата фаза на техния жизнен цикъл дитроните не могат да оцелеят, ако групата, в която живеят стане по-малка от двайсет.

Физически характеристики: Необходимо е да се разгледат отделно трите фази на дитронския жизнен цикъл, условно означени като S-l, S-2 и S-3. Дитроните са уникални измежду известните интелигентни видове с това, че най-високите умствени нива се постигат не в най-зрялата им фаза, а във фазата преди съзряването и чифтосването (S-2).

Ларвената форма (S-1) се ражда в котило с не по-малко от пет и не повече от тринайсет малки. Новороденият дитрон тежи по-малко от килограм, но е напълно подвижен и веднага започва да яде. Той е почти сляп, притежава седемкратна радиална симетрия, асексуален е, тревопасен и не притежава измерена интелигентност.

Фазата S-1 продължава един дитронски летен сезон (три четвърти стандартна година), в края на който телесната маса на малкото достига двайсет килограма и започва метаморфоза. S-1 се движи под земята, като плосък светложълт диск с около един метър в диаметър. През пролетта той се появява като S-2 — тънко, тъмнооранжево, многокрако месоядно с двустранна симетрия и страхотен апетит. Дитронът S-2 напада всичко, с изключение на собствените си форми S-1 и S-3. Не е известно да притежава език, но от поведението му се съди, че е безспорно интелигентен. Разглеждането на дитрон във фаза S-2 най-напред е довело до признаване на този вид като интелигентен.

През тази фаза на живот дитронът е отшелник, енергичен, антисоциален. Всички опити за изпращане на дитрони S-2 на други светове са пропадали, не защото организмите умират, а защото той никога не е преставал да се храни лакомо, при всяка възможност да атакува своите поробители и да се опитва да избяга. Затворена, формата S-2 решава за минути проблем, който за повечето хора или сикропеанци би отнел час или повече.

Формата S-2 продължава четиринайсет години, като през цялото време дитронът непрекъснато расте. В края на този период теглото му достига дванайсет тона, а дължината петнайсет метра. Не съществуват по-огромни хищници в спиралния ръкав (археолози на Лурис III са открили древна форма на дитрон S-2, която е била два пъти по-голяма от днешната S-2 и очевидно също толкова лакома. Тя обаче, вероятно не е била интелигентна).

Преходът във фаза S-3 става неочаквано и очевидно без предупреждение за самата S-2. Предполага се, че първият признак на промяна в състояние S-3 е значителното намаляване на интелигентността на дитрон S-2 и неочаквания стремеж за сдружаване. Предишното антисоциално същество търси и защитава групи от други променящи се дитрони S-2. На местата с меки речни брегове се събират до сто дитрони и изравят тунели, където всеки изплита собствен защитен пашкул. Новопристигналите защитават мястото от хищници, преди сами да започнат да дълбаят. Метаморфозата се извършва за период от две години. Телесната маса на появяващите се S-3 намалява до по-малко от един тон. Останалият пашкул представлява ценна награда за всеки, който може да преодолее защитата на другите S-2.

S-3 е изправено двуного, кафеникавочервено на цвят, с голяма глава, с две очи и двустранна симетрия. Неговият буден вид и голяма черепна кутия е убедила ранните изследователи на Лурис III, че S-3 трябва да е по-интелигентен и сигурно по-дружелюбен от предхождащия го S-2.

За нещастие главата на S-3 се използва главно като резонаторна кухина. Тя позволява на съществото да издава любовни призиви, които се чуват на големи разстояния, но черепът съдържа главно въздух. Самият мозък е малко повече от двеста грама и служи на S-3 да си намери другар, да се чифтоса и да роди ларвената форма S-1.

Много пъти са правени опити дитроните да се използват като роби, защото S-3 е покорен и обича компания. Само сикропеанците продължават да отглеждат S-3 или за роби, или за домашни животни, или задруги цели, които остават скрити.

История: Дитроните нямат нито писмена, нито уста история. Палеонтологическите изследвания показват, че през последните три милиона години тези същества малко са се променили по форма, за разлика от големината.

Култура: Не съществува такава. Дитроните S-1 и S-3 са глупави. Дитроните S-2, безспорно интелигентни, но не строят никакви конструкции, не използват инструменти, не носят облекло и не пишат летописи. Всички опити за комуникация с дитрони S-2 са безуспешни.

Из „Универсален каталог на видовете“ (Подклас интелигентни)

Глава 20

Периодът преди пристигането на информацията беше доста спокоен, мирен, продължил цяла вечност. Последното излизане на повърхността само по себе си беше чудо. И подобно на всички чудеса, нищо преди това не предвещаваше неговата поява.

Храната в средната част на атмосферата на газовия гигант беше богата и изобилна, климатът постоянен, а пълното отсъствие на конкуренция беше премахнало всякакви стимули за еволюция.

Доминиращата форма на живот прекарваше времето си лениво в приятното море от водород и хелий под високо налягане. Това бяха свободни маси от клетки, които се комбинираха, разделяха и рекомбинираха в безкрайно разнообразие. Резултатите понякога бяха прости, понякога сложни, но винаги без самосъзнание. Те съществуваха непроменени осемстотин милиона години.

Когато пристигна, напрежението беше дошло отвън и от много далече. Една супернова, на осем светлинни години от системата Мандъл, изпрати суграшица от радиация и свръхбързи частици, които навлязоха в горните слоеве на атмосферата на Гаргантюа.

Доминиращата форма на живот, на десетки хиляди километра надолу, беше добре защитена и продължи да дреме. Но малките и примитивни многоклетъчни същества, живеещи почти на края на пространството, почувстваха пълната сила на нахлулия поток. Те бяха безвредни, неспособни да се състезават със свободно организираните, но по-ефективни образувания. Сега мутираха сред буря на убийствена радиация. Оцелелите станаха ненаситни и отчаяни и разшириха своята биосфера надолу. Като паразити, те започнаха да нападат по-дълбинните обитатели и да променят техните хранителни вериги.

Дремещите долу трябваше да побързат или да умрат. Отначало техният брой намаля. Те глупаво търсеха убежище в дълбините, в непроницаемите бездни близо до скалистото твърдо ядро, където жизнените условия бяха сурови и храната по-малко.

Това не беше достатъчно. Паразитите ги преследваха, разнищваха преходните им структури, пречеха им с тяхното безпрепятствено преместване по каприза на въздушните потоци и температурните градиенти.

Дремещите имаха прост избор: да се адаптират или да умрат. Тъй като за оцеляването им беше съществено опазването на формата непроменена, те се превърнаха в унифицирани структури. Развиха твърда кожа, за да предпазват тези структури, външна обвивка, достатъчно твърда, за да устои на атаките на паразитите. Развиха и подвижност, за да могат да бягат. Научиха се да разпознават и избягват рояците гладни гризачи и агресивни гладници.

И започнаха да развиват умения. Не много след това дойде самосъзнанието. Последваха милиони години на развитие на технологията. Дремещите прогониха паразитите обратно в горния слой на атмосферата и за първи път обявиха областта за тяхна собственост.

Сега те се намираха в познати среди и в дом, който се простираше от скалистото централно ядро на Гаргантюа с налягане милиони атмосфери до близката до вакуум йоносфера на планетата. Разработиха материали, които могат да издържат на това екстремно напрежение и още по-екстремни стойности на радиация и температура. Накрая решиха да се преместят на място, където все още съществуващите паразити не могат да ги последват — в самия Космос.

Технологията взеха със себе си. Дремещите станаха Строители. Без да бързат, те се разпростираха в спиралния ръкав от звезда на звезда. Никога вече нямаше да окупират планета. Техен роден дом стана световния дом. Накрая изоставиха и забравиха стария си дом. Той остана център на транспортната система на Строителите.

Вече не бяха дремещи. И все пак в едно съществено отношение те си оставаха такива, каквито винаги са били. Активните и агресивни схеми на поведение наложени им от паразитите, бяха само отпреди няколко милиона години. Те бяха наслоени върху основното им поведение като тънък фурнир върху онова, което произтичаше от тяхната идилична и почти безкрайна ера на безгрижно благоденствие.

Строителите изградиха в Космоса големи обекти, превърнали се в артефакти, с комуникационна мрежа, простираща се отвъд спиралния ръкав. Ала те вършеха това без особени усилия, само с малка част от колективното си съзнание. Те бяха Строители, разбира се, но преди всичко бяха Мислители. За тях размишлението беше най-висшата и предпочитана дейност. Активността беше понякога необходимо, но винаги нежелано отклонение.

Новото безметежно съществуване продължи почти двеста милиона години, през които Строителите се заеха спокойно да анализират характера на самата Вселена. Тогава възникна нов голям проблем, по-неприятен дори от паразитите. И им се наложи да извършат още по-голяма промяна…

Чакащия замълча. По някаква скрита команда осветлението в голямата зала още повече намаля. Извънземният се повдигна няколко сантиметра над повърхността на тунела, пред който седеше Джулиъс Грейвс, а от двете му страни — Д’жмерлиа и Калик. Е. К. Тали и Бърди Кили седяха от два часа зад тях на твърдия под на тунела с кръстосани крака и изтръпнали стави, мълчаливи и внимателни. Най-после Чакащия беше отново в състояние да говори с човешка реч. Стилът му на разказване се оказа бавен и хипнотизиращ, принуждаващ слушателите да пренебрегнат околната среда и собствените си физически нужди.

Бърди се размърда и огледа другите един подир друг. Е. К. Тали беше в най-лошо състояние. Хуманоидът се беше навел напред и подпрял тежко на длани и лакти. Очевидно необходимостта от почивка и възстановяване не му е била достатъчно обяснена. Ако се съдеше по външния му вид, не след дълго Тали щеше да припадне от изтощение.

Грейвс седеше отпред и Бърди не можеше да вижда лицето му. Израженията на двете извънземни от двете му страни повечето време бяха неразгадаеми. Единственото нещо, на което те, изглежда, държаха, беше да намерят Луис Ненда и Атвар Х’сиал, за да могат да слугуват отново на старите си господари. Те се бяха проснали на пода, втренчени в блестящото тяло на няколко стъпки пред тях.

— И какъв беше новият проблем? — попита Грейвс.

— Решиха, че тази информация не е полезна за мен — отпадналият глас прозвуча по-уморено отпреди, сякаш искаше разговорът да свърши колкото се може по-бързо. — Аз, разбира се, бях създаден от Строителите, много отдавна, така че макар моите източници на данни тук да са големи те са ограничени до информацията, която е преценено, че е необходима за моето ефективно функциониране. Когато достигнете Серенити[34], главният артефакт, далеч от галактическата равнина, ще получите повече информация от тази, която аз мога да ви дам.

— Ще намерим ли там Строителите? — Грейвс беше станал официален говорител на групата.

— За това също нямам информация — Чакащия замълча. — Настоящото местонахождение на Строителите не ми е известно. Но зная, че вие трябва да работите с Посредника, онзи, който има моята форма. Когато Строителите решиха да се преместят на Серенити, те отложиха някои решения до настъпване на определени събития. Тези събития сега са предстоящи и включват Посредника.

— Кога са напуснали спиралния ръкав Строителите?

— Не съм съвсем сигурен — Чакащия издаде познатия бълбукащ шум като от кипяща вода и продължи: — Аз самият чаках шест милиона години във вътрешността на планета, която вие наричате Куейк. Но, разбира се, аз бях стар отпреди това… Не съм сигурен колко стар. Ммм. Десет милиона ваши години? Дванайсет?

Последва нова продължителна пауза, през която Бърди се чудеше дали конструкциите на Строителите не са се превърнали в непотребен боклук.

— Аз още бих чакал — продължи Чакащия, — но преди няколко седмици най-после бяха получени сигнали. Те показват, че всички конструкции на Строителите в спиралния ръкав са посетени от член на един от избраните интелигентни видове.

Планът най-после може да започне да се изпълнява.

Енергията от прилива, отдадена на Куейк по време на летния прилив, беше впрегната да отвори планетата. Това позволи да бъда изпратен в околностите на Стария дом. Аз дойдох до входа на транспортната система, където се намираме сега.

Много скоро ще влезем в този вход по ваше искане. Имате ли други въпроси.

— Ако не можем да срещнем Строителите дори на Серенити, не можете ли да ни опишете как изглеждат? — попита Грейвс.

— Не е необходимо. Вие вече познавате едни, които имат външен вид като Строителите — фейджите.

— Съществува теория, според която фейджите са артефакти — каза Стивън Грейвс. — Да не искате да кажете, че фейджите са създадени от Строителите по техен образ и подобие?

— Не. Фейджите са Строителите… дегенерирали форми, изродени. Техният интелект е изгубен. Те могат да се размножават, да извършват най-елементарните актове на поглъщане на материя и енергия и това е всичко. През цялото време те са създавали неприятности на всяка структура в свободното пространство на спиралния ръкав. Вътрешността на планети, като тази на Куейк, дават основание да се мисли, че силните гравитационни полета препятстват тяхното присъствие.

— Какво се е случило, та Строителите са се превърнали във фейджи? — попита Грейвс.

— Не мога да кажа — Чакащия се размърда, повдигна се по-високо над пода. — Зная само, че това беше друго последствие от Големия проблем, онзи, който накара Строителите да напуснат спиралния ръкав и да търсят продължителен стазис на артефакта. А сега, край на въпросите. Време е да влезете във входа.

Бърди се огледа. Всичките тези приказки за някакъв вход. Нямаше нищо, което макар и малко да прилича на вход.

— Не зная къде е вашият вход — започна той, — но що се отнася до онзи сигурен преход обратно до нашите родни планети, който ни обещахте…

Той още не беше завършил изречението си и подът под краката му се изпари. Бърди чу силен шум около себе си и погледна надолу. Падаше, спускаше се в нищото. Той затвори очи.

Мислейки за онова, което се беше случило, Бърди реши, че сигурно е държал очите си плътно затворени, докато не почувства твърда почва под краката си. Или може би бе изгубил съзнание. Нямаше желание да разсъждава над този въпрос. Беше сигурен само в две неща. Първо, когато другите описваха пътуването, той нямаше представа за какво говорят. Не си спомняше нищо.

И второ, когато най-после отвори очи…

Той стоеше на плоска, безкрайна равнина под мрачен и безличен таван със светеща сивота.

И не беше самичък. Дори преди очите му да се бяха отворили напълно, той ги видя изправени над него, протягащи се към него светлосини пипала. Бяха…

… съществата от кошмарите му.

Бърди видя дузина едри, тромави среднощно синкави тела. Те се приближаваха, острите им човки се отваряха.

В този момент се почувства повече от готов да затвори очи и отново изгуби съзнание.

Статия 16: Зардалу

Разпространение: Подобно на цялата информация за зардалу данните за разпространение се основават на фрагментарни исторически летописи и непълна расова памет на други видове. Смята се, че великата империя известна като общността Зардалу е представлявала приблизително полусферичен регион с диаметър над хиляда светлинни години и е била разположена на 1400 светлинни години, 22 часа, 27° на север (галактически равнинно-ъглови координати, радиални разстояния по отношение на Сол; координатите спрямо сикропеанската координатна система са дадени в Приложение Б). Повърхността на полусферата, съставляваща общността Зардалу е приблизително тангентна на Кролспейс (Вж. статия „Хора“). Долната част на самата полусфера покрива Сикропеанската федерация (Вж. статия, Сикропеанци).

При най-големия си възход, точно преди Голямото въстание преди приблизително единайсет хиляди години общността Зардалу е управлявала над хиляда свята. Съществуват доказателства, че първите мисии до световете на Четвъртия съюз и на Сикропеанската федерация са станали точно преди Въстанието и че зардалу са възнамерявали да завладеят тези райони.

Въпреки слуховете днес за скрити светове, населявани от зардалу — слухове, които между много видове са се превърнали в легенди — трябва да се отбележи, че след Голямото въстание не е срещано нито едно зардалу. Може уверено да се твърди, че преди единайсет хиляди години зардалу са изчезнали.

Физически характеристики: Не са открити никакви физически останки или рисунки. По време на Голямото въстание систематически са унищожени всички зардалските летописи заедно с всякакво доказателство за изчезването на зардалу. Оскъдните данни, получени от расовата памет, главно на хименоптите, са единодушно признати. Те са несъмнено предмет на естествена за робските видове деформация, когато се отнася до спомени за техни бивши господари:

Зардалу са земни цефалоподи, притежаващи между шест и дванайсет пипала. Големината им не се знае с точност, но е сигурно, че са били значително по-големи от хименоптите (които рядко са над метър и половина, дори и при напълно изпънати крака). Едно правдоподобно предположение за височината на изправено зардалу е, че е три метра, макар че според историята на хименоптите те са най-малко два пъти по-високи.

Съществуват доказателства, че зардалу са имали гладка, покрита с мазнина кожа, с цвят от светлосиньо (пипала) до тъмносиньо (главно торс). На главата са имали големи очи с клепачи, страховита човка и уста за хранене.

Няма данни за вътрешната им анатомия. Съществуването на ендоскелет или липсата на такъв е чисто предположение. На базата на техните големи размери и способността да се движат и функционират добре на суша изглежда вероятно зардалу да са притежавали най-малко елементарен скелет или вътрешни обвивки от полутвърд хрущялен материал.

Не съществува никаква информация за интелигентността на зардалу или за културното им ниво, нищо не се знае и за чифтосването и семейните им навици. И до ден-днешен те се ползват с репутацията на изумително често размножаващи се индивиди, но тази репутация не почива на научни доказателства.

История: Почти нищо не може да се каже със сигурност, освен следното: въз основа на тяхното широко разпространение и развита империя, зардалу сигурно са извършвали космически пътувания най-малко двайсет хиляди години преди сикропеанците или хората и дори може би много по-рано.

Първоначалният роден свят на вида зардалу остава неизвестен, макар неговото име, Дженизий да заема важно място в легендите. Много е вероятно той да е бил един от десетината светове, овъглени и стерилизирани в жестоката борба на Голямото въстание. Сигурно всеки от подчинените раси, който е могъл да открие и унищожи зардалския свят, би го извършил без колебание.

Култура: Пет думи резюмират спомените за зардалската култура: империалистична, силна, напориста, експанзионистична и жестока. Лошият спомен от зардалу все още предизвиква сред всички интелигентните същества силни емоции, макар видът да е изчезнал преди десет хилядолетия.

Из „Универсален каталог на видовете“ (Подклас интелигентни)

Глава 21

Дариа се върна в тихата стая малко по-рано преди другите трима. През изминалите четири часа тя се бе убедила, че търсенето не води доникъде. А и беше уморена и отново гладна.

Въпреки това тя не можа да седне, докато не погледна във всяка от големите камери. Знаеше, че ковчезите ще бъдат празни. Нямаше никакъв смисъл зардалу да са се върнали в състояние на стазис, дори ако се допусне, че знаят как да включат камерите.

Но логиката нямаше нищо общо с нейното желание. Тя трябваше лично да види, за да е сигурна.

Няколко минути след това в залата тихо пропълзя Атвар Х’сиал. Точно на време. Тя и Дариа си кимнаха. Това беше всичко, което можеха да направят без Луис Ненда като преводач, но Дариа беше сигурна, че сикропеанката също не е открила нещо полезно. Само това можа да прочете по езика на тялото, точно толкова, колкото и Атвар Х’сиал от нея.

Ребка и Ненда дойдоха заедно. Изглеждаха ядосани и разтревожени.

— Нищо ли? — попита Дариа.

Двамата поклатиха глави едновременно.

— Нищо — отвърна Ненда. — Ни Строители, ни Посредник, ни зардалу. Мръсници! Ще ни трябват десет хиляди години да претърсим това място. Майната им! — също като Дариа, той и Ребка отидоха при камерите и надникнаха вътре, за да се уверят, че са празни.

— По-лошо е, отколкото мислех — каза Ненда, когато се върна. — Ат казва, че никъде не долавя миризма от тях. А тя от сто километра може да усети миризма от подмишница на комар. Такива смрадливи същества като тях трябва да вонят отдалеч. Всички са изчезнали. Какво ще правим сега, момчета и момичета?

Липсата на миризма беше убедила Ненда в изчезването на зардалу, не някакви аргументи, изтъкнати от Дариа или Ханс Ребка. Когато Атвар Х’сиал беше напъхала бялата си глава в една от големите камери и беше извадила с лапа следа от мазно петно, за да ги увери, че никъде в спиралния ръкав нищо не мирише така, Ненда веднага бе повярвал. Сикропеанците разпознаваха миризмите по-добре отколкото хората образите. Дариа провери по ред камерите и в една от тях долови слаб мирис на амоняк и гранясала мазнина.

Ребка седеше върху един от ковчезите, хванал в две ръце брадичка си.

— Какво ще правим? — повтори той. — Предполагам, че трябва да продължим да търсим. Посредника каза, че щом се съберат и трите вида, действието ще започне. Тогава не знаехме какво иска да каже, но сега знаем.

— Всички сме тук — каза Ненда. — Хора, сикропеанци и зардалу. Чудесно… Само дето не можем да намерим зардалу.

— Ние не можем. Но хващам се на бас, че Посредника може. Това е неговият дом.

— Да… но ние не можем да намерим и Посредника — Ненда отиде напред, застана пред камерата и погледна презрително към Ребка. — Страхотно, капитане. Ако сте толкова убеден, че Посредника ще ни намери, не разбирам защо си правим труда да го търсим.

Ребка не помръдна.

— Защото бих желал да му кажа за зардалу, преди те самите да му кажат — отвърна тихо той. — Просто в случай, че той не знае за тяхната репутация. Имате ли някаква идея, умнико? Готов съм за всякакви изненади.

— Това няма да помогне кой знае колко.

— Добре — Дариа застана между тях. — Това обаче ще помогне. Иначе ще кажа на Атвар Х’сиал да се заеме с вас. Мислех, че се съгласихме, че преди да сме се измъкнали от тази каша, не можем да си позволим да се караме и да се бием.

— Съгласих се да сътруднича. Но не съм казвал, че ще му се кланям или че ще се съгласявам с него, ако предложи нещо тъпо…

Ненда беше прекъснат от Атвар Х’сиал, която прелетя по въздуха и застана до него. Тя го сграбчи с една предна лапа с нокти и го дръпна назад, така че главата му се озова пред нейната раковина.

— Хей, Ат! — извика Ненда. — Тина, престани с тези шеги.

Сикропеанката го изтегли близо до себе си и грубо го обърна с лице към входа на залата.

— Какво! — възлите на гърдите му пулсираха. — Сигурна ли си?

Той се изви и извика към Дариа:

— Зад камерите. Бързо! Вие също, капитане.

— Какво става? — Ребка слезе от камерата, на която седеше, но вместо да се скрие, се втурна напред.

— Ат казва, че усеща миризма на зардалу. Оттам! — Ненда кимна към входа. — И чува гласове. Слаби. Нещо идва.

— Кажете на Атвар Х’сиал и на Дариа да се скрият зад камерите. Вие също. Аз ще остана тук.

— Играем си на герои, а капитане? — Ненда потри голите си, покрити с възли гърди. — Правиш ми услуга — той се обърна. — Хайде, Ат, да се махаме.

Сикропеанката не помръдна. Тя се беше навела напред. Дългите й антени бяха максимално разгънати и отдалечени една от друга. Атвар Х’сиал дръпна Ненда по-близо до долната част на раковината си.

— Тръгвайте — нареди Ребка. — Вие двамата, какво чакате?

Но Ненда беше спрял, освободил се от обгърналите го предни крайници на Атвар Х’сиал и се взираше във входа.

— Промених мнението си. Ще остана.

— Защо, човече? — Ребка отиде при него. — Ако са зардалу, не трябва да стоим тук.

— Съгласен съм. Затова вие с професора се върнете вътре — Ненда обърна глава и хвърли далечен поглед на Ребка. — Ат казва, че е помирисала хименопт. Не просто някакъв дърт хименопт… Помирисала е Калик. Аз оставам.

Следващата минута бе изпълнена с напрегнато бездействие. От входа на залата нищо не се появи. Атвар Х’сиал не даде друга информация нито коментира думите на Луис Ненда. Дариа, чувствайки се глупаво и плахо, излезе иззад камерата и се присъедини към останалите трима. Ханс Ребка я погледна строго, но не й предложи да се върне.

Най-напред се почувства миризмата, слаба и непозната, носеща се с потоците циркулиращ въздух. Дариа не я разпозна. Буцата в гърлото й сигурно беше от нерви. Но тя проточи шия напред, като се мъчеше да види в мрака отвъд входа на тунела нещо, което се извисява три пъти по-високо от човек.

— Според Ат ей сега ще се появи — дрезгавият глас на Ненда беше преминал в шепот. — Още две секунди. Бъдете готови за изненада.

Бавно, по странен начин в тъмнината се движеше някакво тяло. В първия момент то почти не се виждаше, в следващия ясно се открои.

Дариа чу приличния на лай смях на Луис Ненда, застанал вляво от нея. Стори й се, че чу ехото от смеха. Заплахата беше дошла. Не беше седемметров сухоземен сефалопод, подпиращ се на масивни пипалообразни крайници. Приличаше на мъж с ръст малко под среден. На главата си имаше кървава превръзка, тромавото му движение показваше, че краката или централната му нервна система силно са увредени.

Мъжът продължи да се тътри напред, докато дойде на няколко стъпки от групата.

— Някои от вас не ме познават — каза той, — но аз ви познавам. Вие сте Дариа Ланг, Ханс Ребка, Луис Ненда и сикропеанката Атвар Х’сиал. Аз се казвам Е. К. Тали. Тук съм да ви предам едно послание и да ви задам един въпрос. Но първо ми кажете кой е водач на групата.

Ханс Ребка и Луис Ненда се втренчиха един в друг.

Накрая Ненда вдигна рамене.

— Продължавайте, бъдете мой гост.

Ребка се обърна към Е. К. Тали.

— Аз. Кажете въпроса?

— Първо трябва да предам посланието. Аз съм само пратеник. Останалата част от групата, която дойде тук с мен, се състои от човеците Джулиъс Грейвс и Бърди Кили, ло’фтианеца Д’жмерлиа и хименопта Калик. Сега те са пленници на вида, известен в спиралния ръкав като зардалу. В мига, в който се опитате да ги освободите със сила, те ще бъдат екзекутирани. Трябва да добавя, че моето съгласие да изпълня тази мисия беше наложено със заплаха щяха да екзекутират съветника Грейвс, ако не изпълнех нареждането им. А сега въпроса. Има ли тук други членове на интелигентни същества от спиралния ръкав или вие сте единствени? Моля, отговорете високо и ясно.

— Не мога да дам определен отговор. Единственото, което мога да каже, е, че ние сме единствените тук, за които знаем.

— Логически по-ясен отговор не може да има. Сигурен съм, че този ще бъде удовлетворителен. Фактически…

Ребка и другите от групата вече не слушаха. Зад хуманоида се появиха и напълно го засенчиха три огромни фигури. Тази в средата носеше Калик, с увити здраво около корема й пипала, с глава, обърната надолу, така че да не може да използва лъскавото си жълто жило. Това вече беше достатъчно Ребка да ахне от изненада. Никакъв организъм в спиралния ръкав не можеше сам да задържи хименопта. Но Калик не се бореше. Очите й бяха отворени, един от задните й крайници беше извит под необичаен ъгъл. Страховита синя човка беше надвесена над гърба й, готова да кълве.

Две други зардалу носеха само импровизирани тояги, направени от извити части от контейнерите за храна. Те бяха почти еднакви на вид, с изключение на огърлиците от торбички с кръгъл отвор около тялото под цепнатите усти. От стегнатите торбички на зардалуто отдясно стърчаха светлосини овални тела.

Човката на зардалуто в средата се раздвижи и издаде висок тракащ звук. Калик отговори. Последва друга бърза размяна на тракания и свирения.

— Хей, Калик — извика Ненда.

Хименоптът не го погледна.

— Задачата на Е. К. Тали като посланик приключи — каза тя вдървено. — Той не може да общува със зардалу и се смята за излишен. Беше изпратен тук пръв като лъжлива цел, в случай, че е поставен смъртоносен капан около тази зала. Аз мога да общувам и с вас, и със зардалу. Следователно, аз ще бъда преводач на всички следващи послания. Лидер на зардалу е онази, който ме държи. За целите на посланието ще я наричаме Холдър.

— Негодници — прошепна Ненда достатъчно силно, за да го чуе Ребка. — Какво са направили с нея? Това не е моята, истинската Калик.

— Те дойдоха тук готови за бой — каза тихо Ребка. — Десет хиляди години в състояние на стазис и се събуждат, готови да завладеят Вселената. Внимавайте какво вършите и говорите. Не можем да си позволим да направим и един погрешен ход.

— Кажете ми, ако направя нещо такова.

Зардалуто отляво протегна две светлосини пипала от средата на тялото си и без усилие издърпа Е. К. Тали към себе си. В същия момент онова, което държеше Калик, я обърна във въздуха и я постави на земята пред Луис Ненда. Тя стоеше на присвитите си задни крака. Наредените в пръстен около главата на хименопта черни очи го гледаха, без да мигат. Ненда бавно кимна, без да каже нещо.

— Холдър знае, че вие сте предишният ми господар — каза Калик. — Тя ми нареди да ви кажа, че сега аз ще служа на нея и само на нея.

Луис Ненда тежко преглътна. Дариа виждаше как мускулите на челюстите му се свиват и разпускат.

— Чувам те — каза най-после той. — Кажи на Холдър, че съм получил посланието и съм го разбрал.

— И попитай — добави Ребка — какво искат от нас. Кажи й, че ние пристигнахме неотдавна. Не познаваме пътищата тук. Не знаем как да отидем до Посредника или до някой друг обитател на този артефакт.

— Холдър знае много от тези неща — каза Калик след нов кратък разговор със зардалуто, което стоеше зад нея. Хименоптът затвори очи по странен начин, преди да продължи: — Тя не знае желанията на Посредника и не иска да ги знае. Тя и нейните другари имат една-едничка цел. Ако им помогнете да я постигнат, вие и групата пленници ще останете живи. Ако не сътрудничите или се опитате да им се противите, или ги предадете, вие и цялото ви потомство ще загине.

— Чудесни условия. Добре, разбирам. Каква е тяхната цел?

— Да бъдат пуснати оттук и да им се даде кораб. Трябва да им бъде разрешено да напуснат, без да бъдат преследвани, и да отидат, където желаят. За целта Холдър и другите знаят, че ще се нуждаят от помощта на съществата, които и да са те, които владеят това място. Тя знае, че не сте вие.

— Всичко това няма нищо общо с нас. Какво се иска от нас?

— Нещо съвсем просто. Холдър е разбрала, че владетелите на това място желаят да извършат свои експерименти, като използват зардалу, хора и сикропеанци. За тази цел желае да остави един зардалу. Тя вече го е избрала. Когато владетелите на този свят дойдат да се срещнат отново с вас, вие трябва да заявите, че ще си сътрудничите с тях само след като бъде изпълнено едно условие: след като им бъде осигурен напълно оборудван междузвезден кораб и на всички зардалу, освен едно, се разреши да напуснат и да отидат до избрано от тях място. След това вие, хора и сикропеанци, ще бъдете свободни да постъпите както желаете, да сътрудничите с владетелите тук или да се съпротивлявате.

— Кажи на Холдър да почака една минута — Ребка се обърна към Ненда и Дариа. — Чухте всичко. Мисля, че не можем да сторим нищо, освен да се съгласим или най-малкото да кажем, че сме съгласни. Но ние трябва да съобщим на Атвар Х’сиал какво става.

— Тя вече знае — каза Ненда. — Погледнете я — сляпата глава на сикропеанката бавно се поклащаше. — Аз излъчих феромонен превод още по време на изявлението. Атвар Х’сиал е съгласна, че нямаме друг избор, освен да сътрудничим.

— Дариа?

— Какво друго можем да направим, ако не искаме Бърди Кили или съветникът Грейвс да умрат?

— Нищо — Ребка отново се обърна към Калик. — Ти вероятно си го чула, но ето нашият официален отговор. Предай на Холдър, че приемаме условията. Кажи й още, че не знаем кога ще имаме контакт с Посредника или с някое от останалите същества, които контролират този артефакт. Но когато влязат в контакт с нас, ще им съобщим, че цената на нашето сътрудничество е да пуснат всички зардалу, освен едно, избрано от самите тях. И че отказваме да сътрудничим, докато не стане това.

Калик кимна и започна отново да щрака и да свири, провеждайки разговор със зардалу. Едно пипало се пресегна, хвана Калик през средата и я дръпна назад.

— Холдър ми нареди да ви кажа, че решението ви е умно — каза хименоптът. — Естествено заложниците ще бъдат задържани. Един от тях обаче е пред умиране и не си струва да бъде задържан. Холдър ще използва това същество като пример. Тя желае да ви докаже сериозността на намеренията на зардалу и да покаже на всички вас глупостта от евентуално предателство. Холдър ви предупреждава, да не се опитвате да ги последвате. Ще се върне, когато тя реши.

Калик престана да говори. Лидерката на зардалу се пресегна с друго пипало, хвана ранения крайник на Калик, измъкна го от ставата и го хвърли в краката на Луис Ненда. Калик изсвири от болка.

В този момент зардалуто, което държеше Е. К. Тали, го бутна напред. Грубата, с остър ръб тояга, която държеше, се издигна и се стовари върху главата на Тали точно над ухото. Цялата горна част на черепа падна отсечена на пода на залата.

Зардалу се оттеглиха в тунела с Калик. Тялото на Е. К. Тали остана да лежи проснато и неподвижно пред Дариа Ланг. Кръв шуртеше от обезобразената глава.

Тримата човеци не се втурнаха да вдигнат Е. К. Тали. Това беше оставено на Атвар Х’сиал, по-малко запозната с физиологията на човека и човешките потребности за оцеляване. Тя отиде при него, изправи осакатеното тяло и го занесе на мястото, където лежеше отсечената част от черепа.

— Какво прави тя? — попита Дариа Ланг с треперещ глас. — Та той е мъртъв!

Луис Ненда седеше тежко отпуснат на пода и си мърмореше. При думите на Дариа вдигна глава и побърза да се изправи на крака.

— Тя върши онова, което трябваше да свърша аз, ако имах малко ум в главата. Тали прилича на човек, но не е. Грейвс каза, че е хуманоид. На планетоида умът му беше направо изваден от главата, но това ни най-малко не го смути. Хайде, може би има начин да го накараме отново да функционира.

На пръв поглед изглеждаше, че няма никаква надежда. Тялото беше отпуснато и безжизнено, горната част на черепа беше отсечена, виждаше се счупената бяла черепна кост.

— Първо — каза Ненда, — трябва да спрем кръвотечението.

— Не — Ханс Ребка се пресегна към черепната кухина. — Черепът изглежда лошо пострадал, но това не е най-големият проблем. Трябва бързо да възстановим функционирането на мозъка, иначе с него е свършено. Кажи на Атвар Х’сиал да го държи. Здраво! — Ребка бръкна в черепа. Ръцете и краката на хуманоида бяха започнали да потръпват конвулсивно. — Вижте, тук е проблемът. Този удар е прекъснал нервната връзка. Опитвам се да я възстановя. Става ли нещо?

— Дааа. Да, наистина — отговори Тали с неясен, гъргорещ глас. — Благодаря… ви. Веднага ми стана ясно… че интерфейсът мозък-тяло е прекъснат, но без… сензорни входове нямах никаква представа какво стана след това. Нито можех… да съобщя за проблема — светлосините очи се отвориха, премигнаха и от тях покапа кръв. Тали се огледа — Сега функционирам. Говоря сравнително добре. Работя с резервните интерфейси. Засега те, изглежда, са достатъчни. Къде са зардалу?

— Отидоха си. За момента — Дариа беше взела от Атвар Х’сиал отчупената горна част на черепа и я гледаше отчаяно. Беше кървава маса, сплъстена коса и кост с остър ръб. — Отведоха Калик със себе си.

— Сигурно ще се върнат. Позволете — Тали се пресегна и взе частта от черепа си от ръцете на Дариа. Внимателно го разгледа. — Предната панта я няма, откъсната е. Но задните щифтове изглеждат незасегнати. Те може би ще го държат на място, при условие че не правя резки движения и държа главата си изправена.

Той замълча.

— Добре ли сте? — попита Ребка.

Тали махна с ръка към него.

— Пуснах диагностичните програми. Надявах се единственият голям проблем да е неизбежната некроза на черепа, лишен от захранване с кръв. Но сега зная, че има други, по-сериозни проблеми. Това тяло скоро ще умре. То не може да функционира повече от двайсет часа при непрекъснато действие. Може би два пъти повече, ако му се осигури подходяща почивка. След това няма да мога да се движа, после ще загубя всичките си сензорни входове. Важно е, преди да се случи това веднага да ви предам потенциално важната информация.

Докато говореше, Тали се мъчеше да намести откъснатата част от черепа си. След няколко секунди се отказа.

— Има също повече структурни повреди, отколкото предполагах. Ако направим добра превръзка, можем да забравим за черепа. Това е най-добрият резултат, който мога да постигна — той седна на пода, хванал с ръце главата си, а Ханс Ребка се зае грижливо да бинтова окървавената коса и черепа.

— Така — продължи Тали, — сега мога ли да говоря? Пригответе се да приемете информацията. Ще бъде трагедия, ако фактите, които вече съм събрал, не ви бъдат предаден поради повреди в моите собствени системи.

— Можете да започвате. Слушам ви — след епизода със зардалу Луис Ненда беше пребледнял, но не от страх. Сега той гледаше навъсено, ноздрите му се бяха разширили. — Желая да чуя всяка информация, която можете да дадете за тези сини копелета.

— Има един фактор, който според Джулиъс Грейвс е от изключителна важност. Той ме инструктира да ви го кажа, ако възникне евентуална възможност. Виждате ли пръстена от торбички около всяко зардалу?

— Като огърлица от мъниста около телата им? Разбира се. Трудно е да се пропуснат.

— Но вие вероятно не знаете какво представляват те. Това са репродуктивни торбички. Във всяко издуто мънисто се развива по едно малко. Зардалу изглеждат хермафродити и всяко от тях може да създаде многобройно потомство. Вие видяхте едно малко фактически да се появява. И още с раждането си те ядат ненаситно.

— Тук има достатъчно храна.

— Достатъчно за нас и за възрастните зардалу. Но невръстните са главно месоядни. Според Калик, зардалу смятат, че ако малките се хранят само с наличната тук храна, ще се развият непълноценно.

— Какво имате предвид под „непълноценно“? — попита Ненда. — Всички ние са храним с нея. Как така непълноценно?

— Не зная. Но Джулиъс Грейвс е убеден, че ако на зардалу не се даде възможност скоро да напуснат и да отидат, където желаят, не след дълго вие и заложниците ще се превърнете в храна за малките им. Техните искания трябва много бързо да бъдат изпълнени.

Дариа почувства, че й се повдига. Но Ребка само сви рамене.

— Значи малките ще ни изядат — каза Ненда. — Страхотно! Не разбирам защо информацията за това ще е от значение за нас. Какво друго имате да ни съобщите?

— Мога веднага да ви заведа в залата, където се намират зардалу. Ако искате, разбира се.

Ребка погледна другите.

— Не е точка първа от дневния ни ред, нали? Ние не знаем какво бихме правили, ако отидем при тях. Може би ще поискаме, но по-късно. Какво друго?

— Нещо, чиято стойност не може да се определи, макар Стивън Грейвс да смята, че е съществена. Единствена Калик може да общува с тях. В далечното минало хименоптите са били роби на зардалу, а хименоптският език не се е променил. Калик казва…

— Спрете за минута, Тали — прекъсна го Ребка. — Вие не преставате да ни натрапвате Калик казва това, Калик казва онова. Аз мисля, че ние не можем да вярваме нито дума от онова, което ни казва Калик. Тя изглежда е напълно под властта на зардалу.

— Да — Ненда поклати глава. — Така изглежда, но не е. Ние с Калик си имаме кодове, които използваме, когато не можем да говорим. Вие сигурно не сте забелязали трепкането на очите, когато тя пълзеше пред онази зардалу. В средата. Аз обаче го разчетох. Тя няколко пъти ми повтори: „Чакайте. Още не.“ Знаеше, че съм готов да избухна и ми каза, че не е време за това.

— Каза ли ви нещо друго? — попита Ребка. — Някакви подробности за техните оръжия, за техните слаби места?

— Хей, вие какво си представяте. Тези кодове с очи не са пълноценен език. Но ще ви кажа какво ми предаде Калик индиректно. Зардалу са силни. Нищо не може да задържи един зрял хименопт. Ние не бихме могли, ако се опитаме. Онова зардалу го е направило с лекота. Ако ще се бием с тях, ще ни трябва нещо специално.

— Но Калик беше отслабнала — каза Дариа. — Дори преди да й бяха откъснали крака, тя беше накрая на силите си. Може дори вече да е мъртва.

— Не — Ненда се обърна към Тали. — Вие просто не познавате нашите хименопти. Трябва да се случи нещо много повече от това, за да се безпокоим за Калик… Откъснатият крак вече отново израства. Но това прави въпроса още по-важен и това не е приятно. Вижте, щом зардалу е могло да я държи и е могло да й причини всичко това, нас ще направи на кайма. И като стана дума за кайма, нека да чуем останалото от Тали, преди малките зардалу да започнат да писукат за вечеря. Какво друго каза Калик?

Хуманоидът седеше и се държеше с две ръце за главата.

— Когато най-напред ни хванаха, тя ги слушала, преди те да се досетят, че разбира зардалски език. Между впрочем Калик няма високо мнение за тяхната интелигентност. Те не се тревожели от онова, което вече били казали пред нея дори след като научили, че разбира езика им. Калик чула голяма част от техния разговор. Очевидно тези зардалу са били хванати през последните дни на Голямото въстание от Чакащия или нещо като него. Тук били пренесени в състояние на стазис. По това време планета подир планета, управлявани от общността Зардалу се присъединявали към Революцията. Зардалу били поголовно изтребвани, били завладени и най-отдалечените им селища, а обитателите — избити. Онези четиринайсет индивида потърсили спасение в Космоса. Те са последните останали. Калик казва, че те според тях са единствените оцелели членове от техния вид.

— Надявам се да е права — каза Ребка. — Радвайте се, ако е така.

— Поради това, са решени да избягат на всяка цена оттук и да се скрият някъде, докато се възстановят. Тяхната сила винаги е била в голямата им плодовитост. При наличие на тиха планета, за едно или две столетия ще станат стотици милиони. Тогава ще се организират и ще бъдат готови отново да подновят завоевателската си политика.

Високата фигура на Атвар Х’сиал стоеше наведена и мълчалива по време на разговора. Сега тя се размърда и завъртя отворените си жълти рогове отстрани на главата към Луис Ненда.

— Аз съм съгласен с това — обърна се Ненда към другите. — Аз предадох на Ат, докато вървяхме, казаното от Тали. Тя направи важни изводи. Ако зардалу са били уловени близо до техните родни планети и приведени в стазис и сега току-що са излезли от това състояние възможно е да нямат представа къде се намират. Двамата с Ат не сме разговаряли с Посредника, но на мен ми се струва, че той се изразява малко неясно. А току-що излезлите от стазис зардалу, трябва да са адски объркани. Може би те мислят, че могат да се настанят в кораба, да излетят и да намерят място, отдалечено на няколко светлинни години, на което да се скрият. Това не е така, но нека не сме ние тези, които ще им го кажат. Ат смята, че ще е добре да им предоставим кораб и да им помогнем да излетят оттук… а после сините копелета да открият, че са на майната си на трийсет хиляди светлинни години от всичко познато.

— Това е чудесно — каза Ребка. — Стига Посредника да се съгласи. Но аз не вярвам. Ако той вече не им е казал къде се намират, сигурно следващият път, когато ги срещне, ще им каже.

— Не можем да му попречим да им каже. Но можем да се погрижим да не сме ние. И може би трябва, когато имаме възможност, да насочваме разговора в друга посока. Ако тези зардалу не са от най-умните същества, може би няма да е трудно — Луис Ненда погледна Е. К. Тали, чиято глава клюмаше върху гърдите му. — Хайде, какво друго трябва да ни съобщите?

Тали мълчеше.

— Оставете го на спокойствие — намеси се Дариа. — Не го ли виждате, че бере душа.

— Откъде знаете?

— Погледнете го. Той се олюлява.

— Може би по-късно ще стане още по-зле — Ненда се наведе над затварящите се клепачи на Тали. — Тялото си почива, но той не спи. И това може да е последният ни шанс. Ударете му шамар, професоре, изкарайте го от това му състояние.

— Не — този път се обади Ханс Ребка. — Вие не сте експерт по хуманоиди, Ненда. Нито пък аз. Тали познава състоянието на това тяло по-добре от който и да било човек. Ако той смята, че трябва да почива, нека почива. Ние не бива да му пречим.

— И какво се очаква да правим? Да седим и да чакаме зардалу да ни позвънят за вечеря?

— Повече или по-малко — Ребка отиде при Е. К. Тали и го помъкна по гладкия под до една стена. — Вече дни наред сме в движение. Всички изглежда сме готови да рухнем. Нуждаем се от почивка. Аз ще последвам примера на Тали и ще подремна. Ако сте умни, и вие ще направите същото. Можем да се редуваме да пазим. И ако искате да сте готови за действие, когато зардалу се върнат, по-добре се погрижете да не сте изтощени.

Той седна до Тали.

— В противен случай… Е, в противен случай, когато звънецът удари за вечеря, можете да откриете, че сте първото блюдо от менюто.

Глава 22

Два часа по-късно Дариа Ланг беше сама и се луташе из пространството зад камерите за стазис. Ханс Ребка и Луис Ненда се нахраниха, после Ребка бе казал без следа от емоция: „О, колко е приятно и тихо! Чудесно време за сън.“

Ребка и Ненда легнаха до Атвар Х’сиал. Тримата веднага заспаха, без изобщо нещо да ги смущава.

Сън. В този момент Дариа можеше толкова да спи, колкото и да диша флуор.

Тя погледна хъркащия Ханс Ребка. Явно беше имала връзка с робот, със същество, лишено от нормални чувства. И Ненда беше същият, ако не и по-лош, легнал на гръб с отворена уста.

Е. К. Тали стоеше прав, но мълчеше. Дариа не се реши да направи опит да го заговори. Умът му може би беше зает с изчисления, но тялото му си почиваше, доколкото можеше. Тали имаше голяма нужда от почивка, за да се възстанови.

Лошото беше, че Ребка бе прав и тя го знаеше. Трябваше да си починат и да си пазят силите. Дариа се насили още малко. Това си бе успех. Но щом затвори очи, в съзнанието й се появиха онези грамадни синьо-черни тела, предизвикващи объркани и страшни мисли. Къде бяха зардалу в този момент? Какво става с Грейвс, Бърди Кили, Калик и Д’жмерлиа? Бяха ли все още живи?

Накрая се отказа от всякакъв опит да заспи. Излезе от залата и тръгна да обикаля из лабиринта от коридори. Макар да си представяше, че зад всеки завой се крие по едно зардалу, движението беше за предпочитане, отколкото да седи и да гледа как другите спят. Нейното по-ранно издирване на Посредника беше останало без резултат и я караше да се чувства неудобно. Тя беше личност, която се нуждаеше от усещане за пространствена среда и сега имаше възможност да придобие такова.

Трябваха й два часа системно търсене, за да си ориентира в разположението на мястото. Изградената в мозъка й триизмерна картина обаче беше объркваща. Дариа откри, че е достигнала края на коридора или е излязла в широка отворена зала с илюминатори по стените. Те гледаха навън към огромни конструкции в открития космос — дълги цилиндри и спирали и изящни конзоли с неясно предназначение, извиващи се в дъга отвъд границата на видимостта. Както беше казал Ненда щяха да са необходими хиляди години за изследване на този комплекс — и още повече да се разбере неговата функция.

Докато вървеше, възможността за истинско изследване ставаше все по-малко вероятна. Тя сигурно би мога да види стотици хиляди, може би милиони километри, от артефакта на Строителите известни като Серенити, но не можеше да ги достигне. Начерта в ума си план на местата, които бе посетила, преди да стигне до някакъв глух край и достъпният район да се свие до най-скромни размери. Беше се движила само в периметър от няколко километра във всяка посока. Може би поради тази причина Посредника можеше винаги да влезе във връзка с тях.

Другата страна на този факт беше още по-смущаващ. Ако тяхното движение беше така ограничено, спасението от зардалу също ставаше невъзможно. Защото ако тя и останалите не можеха да се движат свободно из целия Серенити, независимо къде са се скрили, те ще бъдат открити от един преследвач, решен да ги намери.

Дариа се опита да се отърси от тази мисъл и продължи да върви. В подсъзнанието й се бе загнездило нещо друго, но за известно време й беше трудно да го определи. Разбра го, едва когато се връщаше към залата, където беше оставила другите да спят.

Гравитацията. Гравитационното поле в залата с камерите за стазис беше може би три четвърти от стандартното. Но сега, като вървеше „надолу“, тя разбра, че през последния половин час се е движила в район с по-малка гравитационна сила. Доразвита, тази мисъл й подсказа, че в посоката, в която сега се беше насочила, сигурно имаше някакъв източник на гравитационно поле.

Дариа се върна в залата с камерите за стазис, но вместо да спре, продължи към района с най-силно гравитационно поле.

Тя потисна обезпокоителната мисъл, че това е посоката, в която бяха тръгнали напусналите ги зардалу. Щеше й се Тали да им беше казал къде точно зардалу са установили лагера си, но се насили да продължи да върви. На по-малко от километър полето стана значително по-силно. Тунелът, по който вървеше, на няколко пъти се разклони. Всеки път тя вземаше отклонението, което водеше „надолу“. Тунелът започна да се вие надолу по спирала с намаляващ диаметър.

Дариа се спря. Благодарение на лека вентилация от неизвестни отводи въздухът във всички зали оставаше свеж. Но сега усещаше да духа по-силен вятър. Тя близна обратната страна на дланите си и ги вдигна пред себе си, разперени на един метър една от друга. Лявата си ръка почувства значително по-хладна. Лекият вятър идваше от тази посока.

Дариа продължи да върви напред по-предпазливо от преди. Въздушният поток беше достатъчно силен да разроши косата й. Вече подозираше какво ще намери. Докато вървеше из кривината на тунела, зърна някакво движение напред.

Изпита облекчение да намери нещо познато — и все пак й стана страшно. Тъмният вихър надолу по наклонената пътека на не повече от трийсетина стъпки пред нея много приличаше на онзи, с който тя и Ханс Ребка бяха паднали на „Глистър“. Той имаше същия смущаващ за окото вид като циркулиращата структура, която беше засмукала Луис Ненда и Атвар Х’сиал и те бяха изчезнали.

Дариа беше сигурна, че се е озовала в единия край на космическа транспортна система, но нямаше представа, ако си позволи да се качи, къде ще бъде отведена и дори дали има някакъв начин да оцелее при прехода. Сега тя разбра, че не представяше онова, което се бе надявала да намери, когато започна обиколката — път за спасение от зардалу.

Вихърът имаше хипнотично въздействие, изкушаваше я да се приближи. Дариа устоя на изкушението и отстъпи назад. Склонът бързо стана по-стръмен, гравитационното поле — по-силно. След пет-шест крачки може би щеше да бъде засмукана, независимо колко упорито се опитваше да остане настрана.

Наистина ли този вихър ще я върне обратно в спиралния ръкав? Или ще я отпрати в някое непознато и още по-далечно място? Може би в неговия край се намира истинска пространство-временна сингулярност[35], циклон, който ще разложи обречения пътник на субядрени частици.

Дариа не желаеше да разбере. Но онзи тъмен вихър може би беше последно убежище, предпочитана окончателна алтернатива, пред разкъсване от човката на зардалу. Тя тръгна обратно към залата, където другите спяха.

Вървеше предпазливо. Зардалу до такава степен бяха обсебили съзнанието й, че не можеше да мисли за нищо друго.

Никой не го каза, но Дариа беше съвсем сигурна, че зардалу няма да останат миролюбиви, дори ако получат онова, което искат. Те ще искат да са сигурни, че никой няма да може да ги последва… никой не трябва да научи, че те все още съществуват. Най-добрият начин да са сигурни в това беше да се отърват от всеки, който ги е видял.

Неочаквано дълбоко хихикане зад нея накара мускулите й да се стегнат и сърцето й да подскочи в гърдите. Нещо я хвана за ръката и тя се обърна.

— Хей, вие там — каза един тих глас.

Беше Луис Ненда. Не беше чула тихото му приближаване.

— Друг път не правете така!

— Нерви? — той отново изхихика. — Успокойте се, професоре. Няма да ви изям.

— Какво правите тук? И вие ли не можете да спите?

Той вдигна рамене.

— Подремнах малко. После се събудих. Много съм ядосан и не мога да намеря покой.

— Много ядосан?

— Ядосан. Луд. Бесен. Какъвто винаги съм бил. Вие видяхте какво направи онази зардалу на Калик.

— Видях. Но съм изненадана, че така го изживявате. Тя беше ваша вярна робиня, но вие я оставихте там, долу на Куейк, да умре и по време на летния прилив стреляхте по кораба, в който беше тя.

— Казах на Грейвс и на другите, че не си спомням да съм стрелял по никакъв кораб — той се изхили. — Във всеки случай, дори и да е било така не съм знаел, че Калик е била на борда.

— Но признавате, че сте я оставили да умре на Куейк.

— По дяволите, не! Щях да я взема, преди да стане горещо. Във всеки случай не това е въпросът. Калик е мой хименопт. Тя ми принадлежи. Какво правя аз с нея е едно, а какво й направи онази синя негодница — е съвсем друго. Тя няма право да я докосва — Ненда се намръщи. — Как й беше името?

— Холдър.

— Вярно. Е, искам да ви предупредя, когато ги срещнем отново никой да не пипа Холдър. Тя е моя. Мъртва е. Ще я изкормя и ще изям червата й на закуска, ако ще после цяла седмица да дрейфам.

— Много сте смел, когато ги няма, но когато бяха тук, мълчахте като риба.

— Така беше. Също и Атвар Х’сиал. Аз и тя, и Ребка също. Ние знаем каква игра играете вие. Вие също не се втурвате да я спасявате, не действате и сега прибързано. Вие наблюдавате, чакате и избирате точното време. Правете разлика между предпазливост и страх, професоре.

Дариа погледна валчестата му сърдита фигура.

— Добре говорите, Ненда, но това няма да помогне. Зардалу са три пъти по-големи от вас и десет пъти по-силни. И навярно имат оръжия, а вие нямате.

Ненда се беше обърнал, готов да си тръгне. Той й се усмихна съжалително.

— Мила, вие можете да сте умен професор, но не знаете много за реалния живот. Мислите, че нямам оръжия? В такъв случай това би било първия случай, откакто съм проходил — той се пресегна до прасеца си и извади дълъг нож с тънко острие. — Това е само за начало. Но то ще стигне да нарежа червата на зардалу за наденици. И ако мислите, че аз съм невъоръжен, погледнете само какво носи Атвар Х’сиал под крилата си. Тя е истински поддръжник на идеята за самозащита. Атвар Х’сиал е достатъчно умна. Тя знае, че оръжието трябва да се използва само когато е необходимо — Ненда й намигна. — Трябва да вървя. Сега спете добре и приятни сънища. И помнете, че ние с Ат сме тук да се грижим за вас.

Дариа проследи с поглед как се отдалечава към завоя в коридора.

— Внимавайте къде отивате! — извика тя след него. — На около стотина метра натам има вихър и може би сингулярно поле. Искрено ще съжалявам, ако попаднете в него.

Той не отговори. Дариа продължи към залата, странно окуражена от срещата. Луис Ненда и Ханс Ребка имаха поне едно общо нещо — през живота им се бяха случвали толкова ужасни неща, че нищо не можеше да сломи духа им.

Е. К. Тали не беше се помръднал. Но Ханс Ребка беше се събудил и седнал, а Атвар Х’сиал бе изчезнала.

— Нямам представа — отговори Ребка на въпросителния й поглед. — Не зная къде е нито тя, нито Ненда. Нито пък къде бяхте вие, преди да се бяхте появили.

— Аз видях Ненда — Дариа му разказа набързо за срещата си с Луис Ненда и за скитанията си. — Но пътят навън не е безопасен — каза тя, когато стигна до вихъра и убеждението си, че това е входен пункт към транспортна система. — Изобщо не е за ползване, преди да сме се убедили, че е предназначен за живи същества. И дори тогава не може да се използва, преди да открием крайните му точки.

— Не съм сигурен в това. Нещата са такива, каквито хората смятат, че са. Не изключвайте от това правило и онзи вихър.

Той отказа да обясни думите си. Не каза нищо повече по темата, освен че добави замислено, когато Дариа се оплака, че Посредника е говорил с тях само веднъж и после съвсем се е скрил.

— Посредника и вашият вихър имат едно общо нещо и е добре да не го забравяме. И двата са извънземни. Една от най-лошите грешки, които можем да направим, е да си мислим, че разбираме начина на мислене на извънземните, без да ги познаваме достатъчно. Ние смятаме, че е трудно да знаем какво мотивира Атвар Х’сиал или Калик, или дори зардалу, но хиляди пъти по-трудно е да знаем какво се опитва да постигне един Строител или неговите творения.

— Мислите ли, че ние и Посредника се разбираме неправилно?

— Сигурен съм. Ще ви дам само един пример. Всички ние сме ядосани, защото сме оставени тук, без да знаем какво ще последва от страна на Посредника. Ние сме разстроени, защото не знаем как да се свържем с него. Но той е съществувал, седял е и е чакал милиони години! От негова гледна точка един ден… или дори година… е като мигане на окото. Той вероятно няма представа, че неговото отсъствие ни тревожи.

Ненда я прихвана и я поведе към мястото, където седеше Тали, мълчалив, със затворени очи.

— Дариа, ние нямаме представа кога или дали Посредника ще се върне. Ако изобщо не сте спала, трябва веднага да се опитате да поспите. Аз дремнах два часа и не можете да си представите колко по-добре се чувствам — той видя, че тя се оглежда. — Не се тревожете. Ако зардалу се върнат, ще ви събудя. Никъде няма да отида. Ще стоя тук и ще ви пазя.

По негово настояване Дариа легна и затвори очи. При съществуващото положение тя не очакваше да може да заспи дори за секунда. Тя отново се замисли за зардалу, за свиренето от болка на Калик, когато кракът й беше изскубнат от тялото, за черепната травма на Тали, и за парчето череп, захвърлено в залата. После си спомни за спокойното, бледо лице на Ханс Ребка и гнева на Луис Ненда от онова, което се бе случило на Калик и неговата необяснима самоувереност.

Почти сигурно е, че ще загинем, но тези двамата няма да го приемат дори и за секунда.

Дариа отвори очи и видя Ханс Ребка да я гледа. Той й кимна. Тя затвори отново очи и за трийсет секунди заспа.

След срещата си с Дариа Ланг Луис Ненда не отиде далеч. Седеше с кръстосани крака на пода на лошо осветено помещение на по-малко от триста метра от мястото, където тя спеше. Наведена над него, с раковина, достатъчно близо да може той да я докосне, стоеше Атвар Х’сиал.

— Добре — феромонната реч на Ненда се разпростря и стигна до чакащата сикропеанка. — Какво долови с твоите звукови рецептори?

— По-малко, отколкото се надявахте. Всъщност мисля, че ще бъде разумно да споделите тази информация с капитан Ребка и професор Ланг. Тя няма никаква евентуална търговска стойност.

— Все пак обаче искам да я чуя, преди да решим.

— Онова, което видях посредством нискочестотното звуково изображение, е вероятно точно същото, което вие сте получили чрез собственото си зрение. Външната форма на зардалу е внушителна.

— Не ми казваш нищо ново. Една от тях беше достатъчна да удържи Калик.

— По-интересна информация дойде от ултразвуковото сканиране на цялото тяло. Огърлицата от торбички, която всяка зардалу има под главния орган за приемане на храна, съдържа, както съобщи Е. К. Тали, млади зардалу в различна степен на развитие. В широките пояси около горната част на пипалата не са скрити оръжия, както подозирах, а храна и лични принадлежности. Не виждам в това заплаха. По-важното е, че зардалу имат два циркулационни центрове за телесни течности. Главният, който носи кръвен кислород, е леснодостъпен за ултразвукова ехолокация. Разположен е дълбоко в центъра на торса, половин метър под огърлицата и половин метър под повърхността.

Атвар Х’сиал издаде едновременно феромонен еквивалент на проклятие, въздишка и подигравателен смях.

— За съжаление сърцето не е леснодостъпно, нито за вашите ножове, нито за моя сонар. То лежи дълбоко. Същото се отнася и за мозъчния център и за централните канали на нервната система. Мозъкът е под сърцето, а нервният стълб тръгва оттам надолу до най-далечната част на тялото. Това е ефективна структура за защита от нараняване далеч по-добра от вашата или моята.

— Проклятие!

— Зная. Съжалявам, Луис Ненда. Разбрах вашите чувства, когато кракът на Калик беше откъснат и споделям амбициите ви. Тяхното осъществяване ще изисква много повече от физическа сила.

— А как стои въпросът с твоите оръжия? Имаш ли начин да ги вкараш в действие?

— Невинаги. Беше трудно да пренеса ефективни оръжия през пунктовете на прехода Боуз.

— Аз казах на Дариа Ланг, че ти можеш да убиеш зардалу.

— Това, за нещастие, си е чисто пожелание. Аз имам ножове, но те са твърде къси, за да достигнат мозъка или сърцето на зардалу. Имам и три електростатични гранати. Не са предназначени да се използват като оръжие, но причиняват болезнено повърхностно обгаряне. За нещо с големината и силата на зардалу обаче това ще бъде като ухапване от комар.

— Забрави за тях. Със същия успех можеш да се опиташ да ги гъделичкаш, докато се спукат от смях. Това ли е всичко?

— Имам и едно устройство, което в мрежата Боуз не беше взето за оръжие. То може да свърши добра работа, но колкото за сметка на зардалу, толкова и за ваша сметка.

Атвар Х’сиал се пресегна под крилата си и извади малко черно яйце. Ненда любопитно го огледа.

— Не прилича много на оръжие. Какво е неговото действие?

— Известно е като „звезден взрив“. Имам две. Произвежда силен светлинен взрив в обхват от едно точка четири до едно точка два микрометра. Всяко същество, което вижда посредством такава радиация, в зависимост от очната чувствителност и непосредствеността на облъчване, ще ослепее временно или трайно. Вярвам, че очите на зардалу използват лъчи в този диапазон на вълната. Същия диапазон, за нещастие използват и хора, ло’фтианци и хименопти. Аз, разбира се, ще остана незасегната.

— В такъв случай по-добре ме предупреди кога да затворя очи. Това е хубаво, но то не решава проблема. Как и къде би могла да го използваш? Трябва добре да помислим, Ат.

— Ще помислим. Длъжна съм да ви посоча, че ние нямаме монопол в случая. Колкото и да ви е неприятно, Луис, трябва да работим с капитан Ребка и професор Ланг. Най-малко до времето, когато зардалу престанат да са проблем.

— След това… — голямата сляпа глава се завъртя, сякаш оглеждаше всичките милиони километри площ на Серенити, които ги заобикаляха. — След това и само след това можем да започнем отново да действаме при нормални условия. Което ще рече търговски условия. Затова, предполагам, тук има много повече от обикновените неща, които биха ни съблазнили.

— И аз имам същото впечатление. Само веднъж да се измъкнем от това място! Тук има неща, за които на мнозина в спиралния ръкав ще им потекат лигите.

— Далеч повече от онова, което досега ни беше позволено да видим. Някъде в този артефакт лежи технологията, с която е създадено съществото, което Ребка и Ланг идентифицират като Посредника и е създадена междугалактическа транспортна система. Ако тези тайни станат наши…

Сикропеанката спря. Големите антени на върха на сляпата глава неочаквано се разгънаха като платна два метра дълги и един метър широки. Те се обърнаха назад към залата, където тя и Луис Ненда бяха оставили Тали и Ребка.

Ненда се обърна заедно с нея.

— Какво има, Ат? Още зардалу?

— Не, но улавям слаби нови миризми, отдалеч, като тези от Чакащия. Ако не греша, известният като Говорител-между влиза в залата с камери за стазис, в която са Ребка, Ланг и Тали. Това е, предполагам, среща, на която се налага да присъстваме.

Глава 23

Свободното движение из вътрешността на Серенити може би беше забранено за хора, но имаше други, за които това ограничение не се отнасяше.

Дариа окончателно се увери в това при появата на Посредника. Извънземната структура се движеше нагоре през непроницаемия под на залата като сребрист дух. По средата той спря и големината му започна равномерно да намалява. Когато Луис Ненда и Атвар Х’сиал влязоха забързани в залата и видяха събеседника си, те се изправиха пред привидно неподвижно вградена в твърдия под полусфера. Посредника изглеждаше точно като горната половина на Чакащия.

Главата с форма на цвете леко се наведе напред да погледне новопристигналите, после се обърна към Ребка, Ланг и току-що събудилия се Е. К. Тали. Хуманоидът беше блед и слаб.

— Чакаме ви от последната ни среща — каза Ребка. — Съществуват големи проблеми. Знаете ли кои са зардалу?

„Разбира се — главата-цвете се наведе и кимна. — Още от пристигането им аз отговарям за тях. Аз изключих камерите за стазис и позволих да се извърши тяхната реанимация. Каква е целта на вашия въпрос?“

— Те сега са будни.

„Както й следва да бъде.“

— И опасни. Вече нараниха двама от нашата група и заплашват останалите. Сигурен съм, че вие не ни докарахте чак дотук, за да ни убият зардалу.

Посредника не отговори веднага. Той започна да напява и тихо и да мърмори: „Човек, сикропеанка, зардалу… Човек, сикропеанка, зардалу…“ После, след няколко секунди мълчание, рече: „Всички присъстват. Така, както трябва да бъде. Процесът може да започне…“

— Не и ако включва някой от нас — Ребка излезе напред достатъчно близо, за да докосне блестящата повърхност на Посредника. — Докато вие не ни изслушате и не получим отговори на няколко важни въпроса, ние няма да направим нищо.

„Това не може да стане. Вашето участие се…“

— Е, опитайте се да го направите, без преди това да сте говорили с нас. Ние няма да участваме. Никой човек или сикропеанка. Недалеч от тук се намира входът на транспортна система. Ако се наложи, ще я използваме.

Ребка беше го казал напосоки, мъчейки се да изкопчи информация. Отговорът на Посредника потвърди предположението на Дариа.

„Ще бъде крайно неразумно. Без преди това да се използва подходящ ключ, не е гарантирана сигурна крайна точка на пътуването. Един такъв преход положително ще бъде фатален.“

— Ще поемем риска. Ако не получим от вас отговори на някои въпроси, няма да ви сътрудничим.

„Казвам ви, че сътрудничеството е наложително — Посредника отново замълча за няколко секунди. — Но ще ви изслушам и ще отговоря, ако е необходимо, по възможност кратко.“

— Колко кратко?

„Не повече от осем ваши часа.“

— Ние обаче не разполагаме с толкова много време. Нека да ви разкажа за зардалу и какво правят те.

„Слушам ви — Главата-цвете въздъхна. — Говорете, щом трябва.“

Посредника изслуша обясненията на Ханс Ребка в пълна тишина. Другите го прекъснаха само веднъж, когато Луис Ненда изръмжа от гняв при разказа на Ребка как зардалу са се отнесли към Калик.

„Много добре — каза Посредника, когато най-после Ребка стигна до последните заплахи на зардалу. — Всичко това е много добре. Трябва да започнем.“

— Какво трябва да започнем?

„Процесът на подбор — Посредника се заповдига през пода, докато цялото тяло и опашката с рог накрая се показа за първи път пред Ненда и Атвар Х’сиал. — Зардалу, изглежда, разбират без обяснение какво е необходимо. Но за останалите от вас… слушайте внимателно.“

„За Строителите това беше просто проблем. В сравнение с него всичко друго от трансформацията на планети до създаването на звезди беше нещо обичайно. И докато всички проблеми изискваха пълната им концентрация, този беше чисто абстрактен:

«Какво е дългосрочното бъдеще на Вселената?»

Като неделима част от централния въпрос, като смущаваща естествена последица дойде и другият, по-личен:

«Каква е целта на Строителите и каква роля ще играят те в еволюцията на Вселената?»

Строителите не можеха да дадат отговор, но те живееха страхотно дълго и бяха безкрайно търпеливи. Те размишляваха върху тези въпроси двеста милиона години и най-после бяха стигнали до заключение, което беше по-лошо от самия въпрос — това беше парадоксът.

Те заключиха, че хаотичните елементи са направили дългосрочното бъдеще на Вселената неопределено и в Гьоделианския смисъл на въпроса. На него не можеше да се отговори вътре от самата Вселена. Ала в същото време, неопределено или не, бъдещето на Вселената е предопределено. По такъв начин с или без Строителите на неопределения въпрос накрая ще се намери отговор.

Изправени пред парадокса, Строителите взеха типично за тях решение: пренесоха се навътре, заровиха се дълбоко в природата на тяхното собствено съзнание; проучваха умствени процеси и мисловни структури; откриха отделните елементи на мисълта и навика, но все още не можеха да решат били ли са онези индивидуални атрибути основни за проблема или не са имали нищо общо с него.

Строителите бяха отново в безизходица. Нещо по-лошо: тяхната неспособност да решат проблема започна да оказва катастрофални последици върху самите тях. Вместо бавна еволюция и развитие, както е било стотици милиони години, започна бърз процес на упадък. Появиха се несъвършени форми на Строителите — фейджите.

Това беше начин за спасяване от непоносимия душевен проблем. Глупави, забравящи собствената си лична история, невежи за постиженията на техния вид, фейджите бяха дълголетници като техните интелигентни събратя. Скоро те се превърнаха в напаст за целия спирален ръкав. Където можеха да живеят Строителите, там можеха да живеят и всеядните фейджи. С липсата на интелигентност и с лениви рефлекси те рядко биваха опасни, но станаха много досадни на също толкова бавно движещите се Строители.

И отново Строителите потърсиха отново спасения от новата трудност с помощта на обичайния си подход.

Те бяха близо до решение на проблема, но не трябваше да бързат. Щяха да изчакат в състояние на продължителен стазис. Когато дойдеше точното време и обстоятелствата се променяха, техните слуги и конструктори щяха да ги събудят. Тогава щяха да се заемат отново с проблема, но в качествено различна епоха.

В решението да чакат имаше логика, защото макар Строителите да не можеха сами да решат проблема, те знаеха, че в бъдеще може би ще имат помощ.

В хода на тяхното развитие в спиралния ръкав Строителите не видяха нищо, което макар и малко да прилича на тях, но в развитието на други форми на живот те забелязаха същества от «малките светове», в чийто генезис имаше известно сходство със собствения им произход от газовия гигант. Новите бяха различни…“

— Различни как? — Луис Ненда зададе въпрос поставен му от Атвар Х’сиал. Това беше първото прекъсване на бавния говор на Посредника.

„Малко живееха — Посредника отговори и продължи: — Невероятно кратък живот и въпреки това изпълнен с насилие, ирационални желания, алогични надежди. Съвсем неподготвени да бъдат полезни и все пак…

Строителите нямаха никаква трудност с краткосрочните проекти за бъдещето чак до десет или двайсет милиона години. Те имаха аналитичен инструментариум, с който да оценят темповете на развитие на видовете и да предскажат с голяма точност, че някои форми на живот са в процес на еволюция, която неизбежно ще ги доведе до самосъзнание, интелигентност и технология.

Далеч по-трудно беше да се предскаже докъде ще достигнат тези форми философски. Ще достигнат ли до собствена перспектива за смисъла, вложен във вселената? Ще станат ли те един ден, въпреки странните си органи, надеждни сътрудници на самите Строители?

Никакви техники на прогнозиране на Строителите не можеха да отговорят категорично на този въпрос. Това отново беше свързано с проблема и пред този въпрос тяхната интелигентност се оказа безсилна.

Строителите ясно видяха появата на интелект на три малки светове от спиралния ръкав. Те предсказаха, че в бъдеще всеки може да играе важна роля. Един от тези видове сигурно ще прибави ново измерение към мисълта на Строителите, необходимо за преразглеждане на проблема. Един от тези видове. Но кой?

Но въпросът не можеше да бъде разрешен, преди появата на видовете да бъде завършена и техните цивилизации и философски възгледи установени. Само едно нещо изглеждаше ясно, макар че всичките три вида изглеждаха много различни от Строителите, най-вероятно за намирането на ново разбиране на проблема ще бъде полезен онзи, който се различава най-много от самите Строители.“

— Вие продължавате да повтаряте, че ние сме толкова различни от Строителите — каза Дариа. — Аз разбирам, че ние живеем много по-кратко. И сме още много далеч от модерната технология. Но тези различия не изглеждат принципни… Времето ще промени и двете.

„Би могло и ще стане — Сребристото цвете-глава кимаше и светеше с вътрешни светлини. — Но времето не може да промени някои елементи, общи за вас, зардалу и сикропеанците. Обичайни също за ло’фтианци и хименоптите, както изглежда, макар тези видове да са се появили по-късно и тяхното влияние в спиралния ръкав да е по-слабо. Елементът, притежаван от всички ваши видове е трудно да се изрази с една дума. Той може да бъде наречен разточителство.“

— По-добре го наречете някак другояче, ако искате да ми стане ясно — каза Луис Ненда. — Какво разбирате под разточителство?

„Раждаемост. Изобилие. Прахосничество.“

Посредника се поколеба, търсейки думи. Досега се справяше добре, въпреки тенденцията от дълги, загадъчни паузи. Дариа се чудеше колко от казаното е изкривено в нюансите поради езикови проблеми. Тя изгаряше от желание да има в ръцете си една от онези многоезични преводачески уредби, така обичайни на далечната Сентинел Гейт и така редки на един беден свят като Опал. Далечният Сентинел Гейт.

Тя разбра, че гледано от Серенити, Опал и Сентинел Гейт бяха съседи. Петстотин светлинни години бяха нищо за онзи, който се намира на трийсет хиляди светлинни години от галактиката.

„Може би е най-добре да ви дам пример — каза най-после Посредника. — Аз функционирах много милиони години. Вероятно ще функционирам още толкова. Ако получа някакво нараняване, ще се оправя сам. Ако е необходимо да го направя, мога да модифицирам или подобря собствените си действия и организация.

Аз съм изкуствено създадено същество, но самите Строителите, моите създатели, са се развили по естествен път по същия начин. Те живеят вечно, по вашите стандарти, и са способни на индивидуално самоусъвършенстване и трансформация.

Сравнете това със съществата от вашите светове. Вие живеете малко, всеки от вас, знаете, скоро ще умре, и въпреки това не сте завладени от мисълта за смъртта или за бъдещето без вашето присъствие. По стандартите на Строителите вие се размножавате невероятно бързо и също толкова бързо се променят вашите видове. Въпреки това вие не можете да се самоусъвършенствате като индивиди. Но за вас това няма значение, защото — най-изненадващо от всичко — оцеляването на един индивид за вас не е от значение.“

Луис Ненда сръга леко с лакът Дариа.

— Чуйте това? Адски сигурно е, че можехте да ме направите да приличам на глупак.

— Шт!

„На много от малките светове Строителите намериха чудно проектирани организми — продължи Посредника. — Те бяха специализирани да тичат или да летят, или да се държат във въздуха, или с голям успех да преследват други същества. Но след като един отделен организъм престане по някакъв начин да функционира, поради старост или малка повреда, той става излишен. Оставят го да загине. Този чудесен механизъм се изхвърля, докато друг също толкова съвършен заеме неговото място. Това отношение към живота, това разточителство и идеята, че то може някога да доведе до интелигентен живот… беше толкова чуждо на Строителите, че те не можеха да го разберат. Защото ако интелигентността може да се изрази с едно-единствено нещо, това сигурно е натрупването на опит.

Но в тази неяснота лежи възможността за намиране на решение на проблема, казаха Строителите. Те бяха опитали с всичко познато. Следователно, това беше абсолютно съществено за евентуален възможен прогрес. Строителите не знаеха коя от появяващите се интелигентни форми на живот може да се окаже по-различна от тях, но те знаеха едно: ще им е необходима най-необичайната. Тогава предприеха мерки да създадат необходимата процедура за подбор.

Беше просто. Трябваше да се изчака тези три вида да се развият достатъчно технологично, за да напуснат малките светове и да изследват артефактите на Строителите из спиралния ръкав. При първа възможност трябваше да бъдат взети индивиди от трите вида и да бъдат доведени тук. А после да се извърши самия подбор. Може би щеше да бъде необходим стазис, за да се осигури присъствието на представители на тези видове по едно и също време, но това не беше проблем. Технологията на стазиса съществуваше от сто и петдесет милиона години. Във всеки случай Строителите предсказаха появата на всички видове по едно и също време.

Онова, което никога не са очаквали, беше индивидите от два различни вида да пристигнат заедно, както стана с вас двамата — Главата-цвете се наведе ниско към Ненда и Атвар Х’сиал. — Това обаче не представлява проблем. Всъщност то опростява нещата, тъй като не се налага да повтарям обяснението. Затова не е необходимо по-нататъшно чакане.“

Гласът на събеседника им започна да става по-дълбок и по-тих. Сребристата форма бавно се заспуска надолу. Скоро опашката й изчезна в пода, а след нея и изпъкналата кръгла част на тялото.

„Засега вие сте тук, всичките три вида, точно както се желае — каза сънливо Посредника. — Условията са постигнати. Моята начална задача е изпълнена. Процесът на подбор може да започне. Всъщност действията на зардалу показват, че вече е започнал…“

— Почакайте! — извика Дариа. Над гладкия под беше останала само главата-цвете. — Строителите… кажете ни къде се намират сега Строителите.

Бавното спускане спря за секунда.

„Аз зная много неща — апатията в гласа беше заместена от мъката на любопитството. — Но това не зная.“

Сляпата глава кимна и сребристият петоъгълник изчезна.

Ханс Ребка, Луис Ненда и Атвар Х’сиал веднага разбраха. На неопитния професор Дариа Ланг и Е. К. Тали, който беше още по-малко опитен, трябваше да се обяснява — и все пак им беше трудно да разберат отговорите.

След като Посредника си отиде те продължиха да задаваха същите въпроси на останалите.

— Дариа, колко пъти трябва да ви се казва? — рече най-после Ханс Ребка. — Запомнете, ние имаме работа с извънземни мисловни процеси. От тяхна гледна точка онова, което те вършат, е съвършено логично. Те са убедили себе си, че съществата, които може би ще могат да им помогнат да решат техния проблем, трябва да притежават максимум от онова, което те смятат за характеристики на „малките светове“ — насилие, енергия и степен на различност. Строителите не искат да работят едновременно с повече от един вид, затова ще изберат само един. Или по-скоро те ще оставят един вид „сам да се избере“. Процедурата по подбора е изградена на тази основа.

— Мога ли да говоря?

— Не — сряза го Ненда. — Можете само да слушате. Ще ви го обясня накратко, Тали. Това изглежда е необходимо за вас двамата. Строителите са ни устроили тристранно състезание с елиминиране. Хора срещу сикропеанци и срещу зардалу. Победителят получава голямата награда — оцеляване, шанс да работи със Строителите. Загубилите получават знаете какво.

— Но това е абсолютно… — Дариа едва се въздържа. Тя щеше да каже нечовешко, което беше смешна квалификация. Вместо това каза: — Варварско. Вие… Луис Ненда. Вие няма да се биете до смърт с вашата приятелка Атвар Х’сиал, нали?

— Разбира се — Ненда погледна грамадната сикропеанка срещу него. — Освен ако не съм сигурен, че ще победя. Вижте, професоре, проблемът не е в онова, което аз бих избрал да направя или да не направя. Просто ни казаха правилата. Ние не сме ги избирали. Аз мисля, че има само един начин да действаме… и Ат е съгласна с мен. Тя проследи нашия разговор. Първо, трябва да се заемем със зардалу и да не им позволим да участват. След това ще решим как да се разправим помежду си — хора и сикропеанци.

— Те са четиринайсет — тихо каза Тали. — А ние девет… четирима, от които, вече са заложници на зардалу.

Ненда изсумтя.

— А вие какво искате да направим, да отидем и да обясним аритметиката на Посредника и да му кажем, че не е справедливо? Докато той отново се появи всички ние може да сме мъртви.

— Ненда е прав, Е. К. — намеси се отново Ребка. — Няма значение как сме попаднали в това положение или колко малко ни харесва то. Ние трябва да го приемем и да решим как да оцелеем. Ако седим тук и чакаме зардалу да се върнат нищо няма да направим. Те ще разберат, че не сме постигнали исканото от тях споразумение с Посредника и ще обвинят нас.

— А какво можем да направим? — Дариа почувства, че нейната настойчива молба не беше стигнала до Ребка. Той беше така замислен, сякаш бяха на кръгла маса и дискутираха разрешение за акостиране на Опал. — Всеки момент биха могли да дойдат зардалу.

— Биха могли и вероятно ще дойдат — Ребка огледа членовете на групата, оценявайки всекиго от тях. — Така че нека да видим какво имаме, с каква информация разполагаме, с какви начини за действие…

— Правилно! — съгласи се Ненда. — После ще разузнаем малко, за да научим къде са и какво правят. Аз имам опит в това отношение, както и Ат. Тали може да ни каже къде да ги намерим.

— Но те са толкова силни… — на Дариа й беше трудно да признае, че при мисълта за зардалу се разтреперва. Освен това не й харесваше погледът на Ненда — една странна смесица от задоволство и гняв. — С какво може да помогне такова разузнаване? — додаде тя. — То няма да ги направи нито по-слаби, нито по-силни.

— Грешите — Ненда я погледна. — Информацията е сила, скъпа. Ще хвърлим едно око все пак. После ще се върнем, ще съберем каквото имаме и ще споделим, онова, което сме разбрали. И след това ще ги ударим. Бързо! Дръжте се зардалу, идваме! Обзалагам се, че това е последното нещо, което са очаквали.

Това беше и последното нещо, което очакваше Дариа. Да съберат какво? Та те не разполагаха с нищо… дори и с информация. Зардалу държаха всички козове — сила, брой, жестокост, заложници.

Но като видя решимостта, изписана върху лицата на Ханс Ребка и Луис Ненда, Дариа разбра, че нейното мнение няма да има голямо значение.

Глава 24

— Някога присъствали ли сте на раждане на човек… нормално раждане, имам предвид, не оперативно и не на животно? — попита шепнешком Бърди Кили.

Джулиъс Грейвс изобщо не му отговори само кимна с глава, макар че светлината беше съвсем слаба, за да се види.

— Аз съм присъствал — продължи тихо Бърди. — Десетина пъти. На Опал. И ще ви кажа, че дори и при нормално раждане е ужасно за майката. Като го види човек се радва, че е мъж. Жените изпитват удоволствие от раждането по-късно, когато държат бебетата си на ръце. Това се вижда по лицата им. Но то не прави раждането по-малко болезнено или по-лесно. При тези същества… — той поклати глава.

Двамата мъже седяха в един ъгъл на залата. Д’жмерлиа беше на няколко метра с Калик. От време на време те тихо си свиреха и тракаха, но вниманието на Калик беше съсредоточено главно върху зардалу.

Четиринайсетте големи тела лежаха изтегнати между тях и единствения вход. От време на време едно голямо око със спуснат клепач се обръщаше и мигаше към Грейвс и Кили. Иначе земните сефалоподи с нищо не показваха, че усещат присъствието на хора. Сигурно не се страхуваха, че някой от групата може да избяга.

Зардалу приказваха помежду си на техния език, който на Бърди звучеше точно като езика, използван от Калик. Стивън Грейвс го увери, че е илюзия. Гласните струни на зардалу просто издаваха гама от честоти и вокални фрикативни[36] звуци подобни на хименоптските, или просто хименоптите много столетия по-рано вероятно бяха тренирали да говорят така, за да могат техните господари да ги разбират.

Но не това привличаше вниманието на Бърди Кили. Докато те говореха или ядяха, или просто лежаха и си почиваха, зардалу раждаха. Те извършваха този акт бързо, леко и спокойно.

Бърди и Джулиъс Грейвс наблюдаваха процеса, докато Стивън Грейвс го записваше в огромната си памет, за да не се забрави с времето — или напук на времето, помисли си Бърди, и да може да го прибави към централните банки данни на Четвъртия съюз. Стивън също беше записал мнението си, че зардалу са се развили при ниска степен на осветление, която предпочитаха и сега. Той обоснова това си мнение върху факта, че са струпали хранителните си запаси в най-лошо осветената част на залата.

Стивън не се опита да свери идеите си със случайните проблясъци от расова памет на Калик за зардалу. Хименоптът не беше надежден. Всички бяха го разбрали, още с първата поява на гигантските земни сефалоподи. Направеното тогава и онова, което правеше Калик сега, беше извън всякаква представа за сътрудничество с възможна изгода в бъдеще. При първия сигнал на древните си господари Калик беше легнала и запълзяла по корем, нежелаеща да вдигне нагоре нито едно от многото си черни очи.

Зардалу приеха нейното робство като естествено. Нараняването на крака й беше извършено да затвърди властта на Холдър, а не защото тя се съпротивляваше. Подобно на Луис Ненда, зардалу сигурно знаеше, че загубата на един крайник не е голяма травма за един хименопт.

Докато Грейвс и Кили наблюдаваха, четири зардалу родиха. Първият признак беше ритмично пулсиране на едно от подутите места в огърлицата от торбички. След по-малко от пет минути то беше последвано от появата в торбичката на кръгъл конус, като връх на мида. Беше бледосин на цвят, бързо се издуваше и изскачаше петнайсетина сантиметра извън отвора на торбичката.

Най-напред Бърди мислеше, че този конусообразен връх е главата на новородено. Когато острият връх продължи да излиза още повече и се отвори той разбра грешката си. От него се появи гладко, кръгло яйцевидно тяло с цвят на недозряла кайсия. Това изненада Бърди повече, отколкото беше готов да признае. Той очакваше всичко в зардалу от очите до торса и краищата на пипалата да бъде със същия нюанс на синьото.

Яйцевидната форма беше мозъчно-черепната торбичка на новороденото. То пристигаше като миниатюрна версия на своя родител, с изключение на рудиментарните пипала. Малкото се гърчеше напълно свободно от торбичката още две минути, поемаше първата вълнуваща глътка въздух, след това се плъзгаше надолу по тялото на възрастното под прикритието на пипалата. Бърди хвърли последен поглед към светлооранжевото, после няколко минути не видя нищо друго. Но скоро между две от пипалата на родителя се появиха човка и уста. Чу се тихо изсвирване. Родителят на оплакващото се отроче избра от контейнерите в центъра на залата парче храна и му го подаде.

От реакцията на младенеца стана ясно, че не е искал това. След още няколко минути той продължи да негодува и да кълве с острата си човка месата на своя родител.

А междувременно една втора торбичка на огърлицата започна да се издува…

— Страхувам се, че няма дълго да се задоволят с тази храна — каза Грейвс. — Искат месо.

— Калик казва, че те могат да оцелеят и с друга храна, ако се наложи — Бърди се надяваше, че гласът му прозвуча по-оптимистично, отколкото той самият го почувства.

Грейвс кимна.

— Но те не виждат никаква причина, поради която това се налага. Ние трябва да я създадем, ако можем — той започна да си проправя тихо път към Калик. Мястото на изгубения крайник на хименопта вече беше зараснало и беше започнал да израства друг.

— Чакаме вече пет часа — каза Грейвс веднага щом се приближи достатъчно до нея, за да чуе шепота му. — Колко трябва да мине, преди да започнат да вършат нещо друго?

Докато говореше, Грейвс видя укоряващия поглед на Бърди Кили. През последните няколко часа имаше мълчаливо споразумение за нищо да не разчитат на хименопта. В отговор Грейвс вдигна рамене. Какви други възможности имаха? Те не можеха да разбират зардалу, дори техните похитители да желаеха да говорят с тях.

Калик тихо изсвири на Д’жмерлиа, после каза:

— Не зная. Те не обсъждат плановете си пред мен. Виждам обаче нови признаци на нетърпение. Сега има повече малки зардалу, отколкото зрели и те са принудени да търсят по-подходяща жизнена среда. Искат да напуснат това място.

— Ще ти разрешат ли да зададеш един въпрос или да направиш предложение?

— Не е прието един роб да прави това.

— Но ако ти нарежда човек да го сториш?

Калик погледна със светлите си неразгадаеми очи към Джулиъс Грейвс.

— Ако на зардалу се каже, че въпросният човек е мой бивш господар, те може би ще разберат защо съм помолена да задам въпрос от негово име. Или… — тя млъкна.

— Или?

— Или могат силно да се разгневят, че не им се подчинявам напълно. Могат да решат да ме убият като нелоялно докрай същество.

Джулиъс Грейвс поклати глава.

— Тогава да забравим за това.

— Аз не мисля обаче — продължи Калик, — че това е най-вероятният резултат. Те знаят, че за тях аз съм единственото средство за комуникация с вас и с другите хора. Няма да искат да изгубят този канал. Какво е вашето послание?

— Бих желал да предложа аз да бъда използван като посланик до капитан Ребка и другите. Кажи на зардалу, че мога да обясня на другата група необходимостта от бързо действие и да им посоча защо зардалу трябва да напуснат това място колкото се може по-скоро. Бих желал да наблегнеш, че моята роля в човешките дела винаги е била роля на посредник между видовете. Попитай ги дали мога и сега да изпълнявам тази роля.

Калик проведе друг кратък разговор със свирения с Д’жмерлиа.

— Почакайте тук — каза тя накрая. — Ще се опитам — хименоптът изпълзя назад към плътната група зардалу, държейки ниското си тяло близо до пода и жълтото жило напълно прибирано.

— А пък аз мислех, че един предател е вече предостатъчно — каза тихо Бърди Кили, щом Калик се отдалечи, за да не може да го чуе. — Но вие сте по-лош и от нея. Тя поне е била възпитавана да бъде роб.

— Вие добре ме познавате, комисар. Или поне трябва да ме познавате. През целия си живот съм работил за изглаждането на проблемите между видовете. Този случай е точно такъв. Не мога да остана безучастен наблюдател.

— И затова се продавате на тях, ставате техен роб?

— Разбира се, че не ставам роб. В момента ние просто уговаряме условията, доколкото се отнася до зардалу. Това не е достатъчно добро. Ние трябва да установим директна комуникация с тях. Те трябва да мислят за нас като за хора… разумни, интелигентни същества като тях.

— Те да мислят за нас по този начин! Никак не е вероятно. Какво ви кара да мислите, че ще реагират разумно?

Грейвс кимна към групата скупчена около Калик, среднощно сини тела.

— Невероятно, може би. Но погледнете там! Изглежда дава резултат.

Едно от зардалутата се беше издигнало на мощните си пипала и вървеше към тях, последвана от малкия хименопт.

То спря пред Д’жмерлиа, наведе се и погледна в него с хладни, светлосини очи, всяко голямо колкото ло’фтианската глава. После се обърна и огледа по същия начин Грейвс и Бърди Кили.

От страховитата небесносиня човка излезе тихо изсвирване и серия от тракания. Накрая зардалу се изправи в цял ръст и се върна при останалите.

— Е? — попита Грейвс. — Какво казаха? Съгласиха ли се?

Калик поклати глава.

— С цялото си уважение аз мисля, че може би беше грешка да ги занимавам с вашия въпрос. Казаха, че аз съм напълно достатъчна да им осигуря цялата нужна им комуникация с хората и че ако е необходимо, Д’жмерлиа може да комуникира със своята господарка — сикропеанката Атвар Х’сиал. Освен това казаха, че на другата група ще им бъде даден само още един час да проведат среща със съществата, които контролират това място и да уредят зардалу да заминат, където пожелаят. Бърди Кили погледна към Грейвс.

— Казах ви. Пълен неуспех! Защо това нещо изобщо си направи труда да дойде тук? Какво ни каза то, Калик?

— На вас нито дума, страхувам се. Каза ми обаче, че е взето решение. След един час зардалу ще влязат в контакт с другата група. Ако тогава не бъде постигнато удовлетворително споразумение зардалу да напусне това място, ще бъде жертван друг заложник — хименоптът погледна в Бърди с тъмни, нетрепкащи очи. — За голямо съжаление, комисарю, взето е решение тази жертва да бъдете вие.

Бърди се втренчи в Калик, неспособен да говори. Джулиъс Грейвс скочи на крака.

— Връщай се веднага при тях и им кажи, че всички ще се бием до смърт, но няма да позволим да се случи подобно нещо — покритото с белези от радиацията лице на Грейвс пребледня от гняв. — Комисарят Кили е толкова ценен, колкото всеки един от нас. Той има толкова много таланти, колкото и аз! Ние няма да им позволим да смятат когото и да било за излишен.

— Моите уважения, съветник Грейвс — Калик се беше обърнал настрана да избегне погледа на Бърди. — Въпросът не е в талантите или кой е излишен. Вие и комисарят изглежда сте оценени еднакво в това отношение.

— Тогава в какво, по дяволите, се състои въпросът?

Калик премести очи върху Джулиъс Грейвс, все още избягвайки да погледне Бърди.

— Нещо много по-просто, съветник. Младите зардалу растат и стават все по-взискателни.

— Вие сте много слаб. Комисарят Кили безспорно има повече месо.

Глава 25

Бърди Кили никога не беше се мислил за герой. Напротив. Когато другите търсеха приключения, той работеше под прикритие.

Но този път беше различно. Той беше на прицел и не съществуваше възможност да се прикрие. Трябваше да направи нещо.

Бърди усети прилив на храброст, предизвикан от ужаса при вида на зардалу и на техните гладни малки. Те непрекъснато надничаха изпод защитния чадър на пипалата и искаха храна. Светлооранжевите човки бяха дебели само сантиметър, но нямаше никакво съмнение, че са много остри. С лекота разкъсваха всяко парче храна, дори най-твърдите кори, и когато малките, недоволни от онова, което им се предлагаше, кълвяха твърдата плът на родителите си, възрастните подскачаха.

След като първото болезнено впечатление от тази гледка премина, Бърди тихо се приближи до Джулиъс Грейвс.

— Съветник, какво ще правим? Вие чухте Калик… След един час с нас ще бъде свършено. Най-напред с мен, след това с всички.

Грейвс кимна, набръчкал лоба на голямата си плешива глава от безпокойство.

— Зная, зная. Ние няма да им позволим да те изядат, комисар. Преди да се случи това, ще трябва да се бият с нас. Но какво можем да направим? Те отказват да ме изслушат, камо ли да ми позволят да действам като посредник. Ако биха се съгласили да седнат и да поговорим…

Бърди нямаше предвид разговор. Той знаеше от опит, че онези, които искат да седнат и да поговорят, губят спора. Предпочиташе едно мощно автоматично оръдие.

Бърди кимна и се върна на мястото си. Джулиъс Грейвс беше готов да говори, но нямаше да предприеме нищо друго. Сигурно нямаше изобщо да може да попречи на зардалу да го дадат за храна на малките.

Той отново се обърна към похитителите. Огледът му започна от страхливо поглеждане към малките до основно проучване на всички земни сефалоподи.

Те, разбира се, имаха вид на неуязвими. Но Бърди знаеше, че това е илюзия. Единайсет хиляди години по-рано видове, които от рождение са възпитавани да вярват в превъзходството на зардалу, бяха въстанали и се бяха били с тираничните си господари — и бяха спечелили. Те ги бяха изтребили, с изключение на тези последни няколко представители на вида.

В защитната им броня трябваше да има някое слабо място, някаква пукнатина, която бе използвана по време на Голямото въстание…

Сигурно не е лесно да се открие такава. Бърди беше видял по-рано как две зардалу вдигнаха празни контейнери за храна и ги сплескаха, за да си направят от тях оръжие. Той отиде до един такъв контейнер и стъпи върху него. Не подаде нито милиметър. Изпита респект пред силата на триметровите, прилични на въжета пипала. Те можеха да го направят на пихтия, без да помръднат дори на йота несъществуващите си коси.

Така. Наистина са толкова силни, колкото изглеждаха.

А дали виждат и чуват добре? До момента никое зардалу не се беше обърнало към него. Бърди потропа леко с пръсти по един празен контейнер за храна. Никакъв резултат. Няколко по-силни удара с длан също не предизвикаха реакция от тяхна страна.

Той се изправи, бавно и тихо отиде до края на залата и тръгна да излиза. Зардалу бяха близо до единствения изход, но в едната страна имаше достатъчно място човек да се промъкне покрай стената, без да влезе в обхвата на техните пипала.

Бърди се промъкна и се приближи няколко стъпки от най-близкото зардалу. Скоро достигна до място, откъдето можеше да вижда вън от залата. Изходът водеше към широк коридор. Едно бързо втурване би го завело към неизвестната вътрешност. Той се изправи на пръсти. В този момент най-голямото зардалу, онова, което се представи като Холдър, изсвири пронизително към мястото, където лежаха Грейвс, Калик и Д’жмерлиа.

— Моите уважения, комисар Кили — извика Калик. — Зардалуто каза да напуснете мястото, на което се намирате сега. Нарежда веднага да се присъедините към нас. И освен това ви заповядва да се въздържате от чукане по контейнерите за храна. Малките се дразнят от шума.

Бърди кимна. Най-ужасното от всичко беше, че зардалу дори не го заплашиха с наказание, ако не се подчини. Знаеха, че той е наясно какво го очаква. Обърна се бавно и се придвижи назад покрай гладката сива стена, но в този момент зърна движение във външния коридор. Наложи си да продължи, без да се обръща. Неговият поглед за част от секунда не беше достатъчен да идентифицира човека, но беше човек, не зардалу, сикропеанка или друго извънземно. Човек, приведен в дъното на коридора, надзъртащ да види какво става в залата. На Бърди му се стори, че далеч зад него, почти неразличим в тъмните сенки, зърна друг, по-малко познат силует.

Той продължи да се движи покрай стената, върна се на мястото си и седна до Джулиъс Грейвс. Няколко минути по-рано беше убеден, че зардалу не чуват особено добре, сега обаче не беше толкова сигурен. Беше се убедил, че долавят и най-лекия шум. А дори да не чуват, Калик сигурно чуваше. Предателят хименопт щеше да им каже всичко.

Бърди се наведе и доближи уста до ухото на Грейвс.

— Не казвайте нищо и не вършете нищо — прошепна. — Може би идва помощ.

— Какво? — попита Грейвс толкова високо, че се чу на двайсетина метра. — Говорете силно, комисар, не под носа си. Слухът ми не е много добър.

— Нищо — побърза да отговори Бърди. — Нищо не съм казал.

Няколко зардалу се обърнаха да ги погледнат с огромните си небесносини очи с тежки клепачи. Преди Бърди да има време да се почувства виновен, че привлича вниманието им друг земен сефалопод, по-близо до вратата, се изправи на мощните си разперени пипала. От хранопровода се чу звук като от орган и той се отправи към изхода на залата.

Бърди никога не беше виждал нещо толкова голямо да се движи толкова бързо и безшумно. Зардалуто изскочи от залата като тих среднощен лъч — един миг вътре, и в следващия го нямаше. Бърди чу звук от движение навън и вик на изненада. Той знаеше, че звукът не бе дошъл от изчезналото зардалу. Бяха човешки гласови струни, същите, които нададоха и дрезгав рев от болка.

— Какво беше това? — попита Грейвс. — Какво стана?

Бърди не отговори. Изчезналото зардалу се връщаше в залата. Не беше само. На два метра от пода, стиснато с едно кафяво пипало, увито около врата му, висеше тялото на Луис Ненда. Дишането му бе спряло. Ритащата му, посиняла фигура се бореше за живот.

— Не дойдох да шпионирам.

Луис Ненда триеше ожуленото си гърло. Пуснат от смъртоносната хватка на пипалото, но с друг мускулест екстензор, обвит плътно около гърдите и ръцете, той не желаеше да срещне погледите на други хора и извънземни. Беше забил поглед надолу и пелтечеше:

— Не дойдох да шпионирам. Нито съм търсил връзка с моите хора. Дойдох да… да се опитам да… да преговарям.

Калик, наведена към Ненда, беше съсредоточила половината от очите си върху изражението му, а другата половина — върху новите си господари. Лидерът на зардалу свиреше, свистеше и затягаше дружеската си прегръдка около Ненда.

— На последната среща ви беше казано да не поемате инициативата — преведе Калик. — Беше ви наредено да останете и да уредите със съществото, наречено Посредник, незабавното напускане на зардалу на това място. Толкова ли са тъпи хората, че не разбират такава ясна заповед?

— Не са — Ненда се мъчеше да си поеме глътка въздух. Приличното на въже пипало около гърдите му постепенно се стягаше. — Ние проведохме тази среща точно както ни наредихте. Но нямаше полза! Посредника не е съгласен да си отидете. Ние не можем да му заповядваме!

Когато тези думи бяха предадени, последва серия от шумно тракане от страна на Холдър.

— Но вие предположихте, че бихте могли. На вас трябва да ви се даде добър урок — преведе Калик.

Едно друго пипало се протегна напред, уви приличната на въже част около левия крак на Ненда и започна да го дърпа. Ненда изрева от болка.

— Пуснете го! Веднага! — Джулиъс Грейвс се спусна напред и заудря тялото на зардалу. Ново пипало се протегна и презрително го отблъсна. В същото време Калик издаде бърза серия от цвъртения и свирения.

Извиването и дърпането спряха и Ненда увисна в хватката на зардалу.

— Обясних им — каза Калик на Грейвс, останал без въздух на пода, — че хората са съвсем различни от хименоптите. Откъсването на някой крайник за Луис Ненда ще е много по-сериозно нараняване, отколкото при мен. То вероятно ще завърши със смърт.

Грейвс кимна. Холдър пусна крака на Ненда и заговори отново на Калик.

— Холдър пита — преведе хименоптът на Ненда — защо вашата смърт трябва да ги интересува? Вие някога сте били мой господар и може би се опитвам да ви служа, дори и сега. Казах му, че не е така. Но Холдър посочи, че малките се нуждаят от подходяща храна, а ползата от вашето по-нататъшно съществуване не е ясна. Холдър е сигурен, че вие се опитвате да шпионирате, макар да отричате това. А Файндър[37], зардалуто, която ви хвана, мисли, че е видяла друг непознат далеч в коридора, който избягал като видял да ви хваща. Друг шпионин, може би, който успял да избяга? Но тук не става въпрос за това. Можете ли да посочите една причина, поради която да ви бъде пощаден живота? Ако можете, бързо я казвайте.

Ненда погледна към Джулиъс Грейвс и Бърди Кили, после отмести поглед встрани. Лицето и вратът му бяха покрити с пот.

— Мога да посоча на Холдър причина — каза той с дрезгав глас. — Затова дойдох тук. Мога да бъда много ценен за вас, ако обещаете да ми запазите живота. И ако повече не ме наранявате. Не мога… да издържам на болка.

— Холдър е развеселена от вашето невежество и дързост — отвърна Калик след друг бърз разговор с лидера на зардалу. — Зардалуто никога не обещава. Но ще ви изслуша, вместо веднага да ви убие. Какво е това толкова ценно, което притежавате?

Ненда облиза устни.

— Кажи на Холдър, че те искат да избягат оттук и да се върнат на планета в старата общност Зардалу. Аз мога да им кажа как да го направят. Веднага!

Последва нова размяна на свистения.

— Холдър не ви вярва.

— Кажи на Холдър, че мога да го докажа. В своите обиколки из този артефакт една жена от нашата група е намерила входното място към транспортна система на Строителите. Тя ни обясни точно къде се намира и как да го използваме. Системата работи. Кажи на Холдър, че мога да я заведа там и те ще могат да отидат, където пожелаят. Ще заминат, преди Посредника дори да е разбрал, че са намерили входа към системата.

— Ненда! Не можете да сторите това — Джулиъс Грейвс беше се изправил. — Бог ми е свидетел, че не искам вие или някой друг да бъде убит. Но помислете какво ще направите, ако им покажете как да извършат преход. Ще върнете отново зардалу в спиралния ръкав и ще им помогнете да започнат отново техните безчинства.

Мускулестото пипало се протегна и стисна Грейвс за рамото. Той извика от болка и падна на пода.

Бърди Кили се завтече към него. Докато зардалу разговаряха помежду си, той прегледа Грейвс.

— Няма нищо счупено — каза тихо Бърди. — Мястото само е силно охлузено. Може да има пукната ключица, макар да се съмнявам. Стойте неподвижно. Не се опитвайте да движите ръката си. Ще я превържа към гърдите — той погледна към Луис Ненда и повиши глас: — А вие, вие жалка измет! По-лош сте и от Калик. По-добре се молете да не излезем живи оттук. Иначе вашето име и това на Калик ще бъдат прокълнати из целия спирален ръкав.

— Млъкнете — Калик посочи към Д’жмерлиа, който през цялото време беше се привел към пода. Бледо лимонените му очи се въртяха нервно на стълбчетата си ту към един, ту към друг говорещ. Ло’фтианецът изпълзя напред и застана до Джулиъс Грейвс.

— Помогни му, Д’жмерлиа, ако желае да ходи — каза Калик. — Холдър реши. Ние отиваме с Ненда… Всичките. Зардалу ще огледат транспортната система. И дано да работи, иначе всички ще пострадаме — тя посочи към стоящата до нея зардалу, където точно зад снопа пипала се виждаше светлооранжев овал. — Холдър предупреждава да не се опитвате да избягате, докато вървим. Малките са гладни. На тях им е безразлично каква храна ще им дадат — мъртва или жива.

Пътуването през сумрачните тунели на артефакта на Строителите продължи дълго. Зардалу искаха да проверят твърдението на Луис Ненда, но не бяха толкова наивни да повярват, че няма някаква хитрост или уловка. Вървяха бавно, използваха заложниците да проверят всички подозрителни места и внимателно оглеждаха всеки коридор, преди да навлязат в него.

Джулиъс Грейвс и Д’жмерлиа бяха заставени да вървят отпред като детектори за скрити бомби или мини. Близо след тях вървяха шест зардалу. Бърди Кили, следващ в колоната, беше изненадан, че докато сините грамади пред него вървяха, продължаваха да се появяват новородени. Докато ги наблюдаваше, от огърлицата родилни торби се появиха още две светлорозови миниатюрни зардалу. Щом се родиха, те се спуснаха по еластичното мазно тяло, за да се скрият под защитните пипала. Минути след това се появиха малки човки и запискаха за храна. Родителите ги заредиха в движение с храна от широките джобове в основата на торсовете им.

Луис Ненда беше от страната на Кили. Бърди охлади желанието на другия мъж да му говори. След няколко опита Ненда се обърна към Калик, която ходеше отзад, заобиколена от осемте зардалу.

— Попитай Холдър нещо, моля те — каза той. — Попитай го какво ще стане, когато отидем при транспортната система. Напомни й колко усилия полагам да им помогна. Кажи й, че е справедливо да бъда пуснат след това.

Калик предаде молбата. Последва свирене.

— Холдър се съгласи, най-малкото обеща — каза Калик.

— Ако всичко е както казахте, няма да бъдете убит. Ако не е — не ви завиждам.

Бърди обърна глава.

— Пръв вас трябва да изядат дано, Ненда, мръсен предателю! Това ще спаси останалите, защото вашият вонящ труп ще отрови всяко зардалу, което се докосне до него. Ако има справедливост, вие пръв трябва да умрете.

— Справедливост? О, но справедливост не съществува, комисар — Ненда се огледа. Очите му бяха налети с кръв, напрегнати. — Не и тук, нито някъде в спиралния ръкав. Вие сте били достатъчно дълго наоколо и трябва да го знаете. Има само хора като вас и мен и сини негодници като зардалу.

Бърди го погледна. Най-лошото беше, че Ненда бе прав. Нямаше справедливост. Никога не бе имало и никога нямаше да има. Ако имаше, той изобщо нямаше да е тук. Щеше да е в дома си на Опал, в безопасност в леглото.

Докато вървяха през сумрачните коридори и големите зали, Бърди извърши обстоен оглед на обстановката. Дори най-малкото място на артефакта беше като огромен, дебнещ звяр. От пристигането тук и отвличането им като заложници от зардалу, не бе имал възможност да разбере точно къде отива, нито защо. Сега, оглеждайки съоръженията, покрай които минаваха, Бърди разбра, че не може да се досети за предназначението на нито едно от тях. Нещо сигурно поддържаше мястото да функционира. В коридорите имаше свеж въздух, в контейнерите храна, функционираха и отходните места за толкова различни същества като хора, ло’фтианци и зардалу. Но имаше някаква мистерия. Нямаше никаква следа от помпи или тръбопроводи. Бърди нямаше представа как функционира артефакта. Мисълта, че вероятно никога няма да го научи, беше потискаща.

Той се блъсна в масивния гръб на едно зардалу и размишленията му прекъснаха. Пред тях Д’жмерлиа и Джулиъс Грейвс неочаквано спряха. Бяха достигнали до края на наклон, който се извиваше леко в спирала надолу в тъмнината.

— Какво има? — извика Калик отзад.

— Коридорът се спуска стръмно надолу — отвърна Грейвс.

— Тунелът се стеснява. Нататък е широк не повече от три или четири метра. Гравитационното поле също нараства. Ако направя още една стъпка, не съм сигурен дали ще мога да се върна.

— Така й трябва да бъде — Ненда се провря напред през плътната редица от зардалу. — Останете, където сте. Чувствате ли по-силния въздушен поток? Идва от самия вихър. Почти сме там, на рампата, която води към транспортната система.

Той тръгна отново напред и достигна до самия край на спускащата се надолу спирала. Вятърът от въртящата се сингулярност в края на тунела издуха от лицето му тъмната, мокра от пот коса.

— Калик, кажи на Холдър, че пристигнахме. Обясни й, че използването на системата е лесно. Единственото, което трябва да направят, е да слязат долу и да се оставят на самия вихър.

Той се обърна, опитвайки се да отиде назад при Бърди Кили. Но зардалу не го пуснаха да мине. Вместо това Бърди и Калик бяха избутани напред, така че след няколко секунди всички зардалу останаха най-отзад.

Холдър свиреше и цвърчеше.

— Зардалу казват, че ние трябва да минем първи — отвърна Калик. — Всичките. Преди те да влязат в системата, ние трябвало да влезем. Ще се върнем заедно с тях обратно на спиралния ръкав.

Ненда погледна през рамо надолу към стръмния склон, който водеше към вихъра, после към Калик.

— Но аз ги доведох тук! Припомни им това, Калик. Кажи им, че те обещаха да ме освободят.

Джулиъс Грейвс се засмя, трепвайки от болката, която този смях предизвика в контузената му ръка и рамо.

— Не, Луис Ненда, те искат да ви обещаят. Никое зардалу не е съгласно. Вие сте чули онова, което сте желали да чуете. Те не са възнамерявали да пуснат никого от нас. Когато пристигнем на желаното от тях място и повече не сме им нужни, ще научите какви са били истинските им планове за нас. Аз не съм отмъстителен човек… Един съветник не може да си го позволи, но в този случай съм съгласен с Бърди Кили. Ако има справедливост във вселената, вие трябва пръв да умрете.

— И ако има риск — обади се Калик, — Холдър казва, че ще го споделите. Ако все пак има опасност долу във вихъра най-добре кажете още сега. С това предупреждение животът ви ще бъде спасен.

Ненда се обърна с лице към хименопта. Той отвори уста, сякаш да отговори, но вместо това постави два пръста между зъбите си, изсвири пронизително и извика силно: „Затворете очи! Закрийте ги с ръце!“

В този миг от дълбините на тунела в плавна дъга излетя малък черен елипсоид.

Ненда хвърли поглед към другите и изруга. Калик и Д’жмерлиа веднага се подчиниха на командата и пъхнаха глави между многото си крака. Но Джулиъс Грейвс и Бърди Кили правеха най-лошото възможно нещо — гледаха право в елипсоида, който мина над главите им.

Ненда не можеше да направи нищо за Грейвс, но достигна до Бърди Кили. Той замахна към лицето му и Бърди рефлексивно мигна. Ненда го покри с ръка и в същия момент силно стисна очи, после сложи другата си ръка върху своето лице. Последното нещо, което видя, преди да затвори очи, беше пипало на зардалу, протягащо се към овалната форма да я хване и върне там, откъдето беше дошла.

Зардалуто закъсня с част от секундата. Със затворени очи и притисната върху тях ръка Луис Ненда усети как светът се нажежи.

Той почувства върху кожата си щипене от радиацията. Ненда стоеше и чакаше, както му се стори, безкрайно дълго, макар да беше може би не повече от половин секунда. Силата на светлината в тунела сигурно беше невероятно силна, щом като дори през ръката и спуснатите му клепачи я усещаше.

После, когато притъмня, той отвори очи. Ненда сграбчи Бърди Кили и го бутна на пода на тунела. Легна върху Бърди и се сви на кълбо.

Тези предпазни мерки бяха излишни. Звездното избухване сигурно беше станало само на метър или два от скупчените зардалу. При избухването на суперновата звезда, те явно бяха гледали в нея. Сега всички зардалу бяха покрили очи с пипалата си, през които се процеждаше течност. Хаотични свирения, тракания и стонове изпълниха тунела.

Пред очите на Ненда трепкаше лабиринт от образи с наложена върху тях червена мрежа от кръвоносните съдове на клепачите му. Но той можеше да вижда — достатъчно добре, за да разбере, че проблемите им тепърва започват.

Невиждащите зардалу блокираха пътя към тунела. Те удряха с пипала и сграбчваха слепешком всичко на височина над кръста си. Пътят назад към тунела беше затворен от маса гърчещи се мускулести змиевидни пипала.

За момента Ненда и Кили бяха в безопасност на пода. В безопасност бяха и Д’жмерлиа, и Калик. Ненда не можеше да каже дали могат да виждат, но те инстинктивно бяха залегнали на пода, разпервайки тънките си крайници.

Проблемът беше Джулиъс Грейвс. Съветникът беше ослепен. Той вървеше пипнешком навътре към мястото, където тунелът се спускаше стръмно надолу. Още две стъпки и щеше да бъде притеглен от нарастващото гравитационно поле до точката, от която нямаше връщане. При падането вероятно щеше да повлече със себе си във вихровото поле всеки, който беше в тунела. Луис Ненда знаеше какво има там, долу, и не можеше да го допусне.

Той не се реши да извика и да предупреди Грейвс. Зардалу щяха да се ориентират по гласа му. Той изпълзя над Бърди Кили, който се мъчеше да си поеме дъх. Изправи се и се хвърли напред. Когато докосна отново пода, сграбчи Грейвс за коленете и го издърпа назад.

Грейвс беше хванат в мига, в който се канеше да направи фаталната стъпка. Той падна настрани, удари контузената си ръка и изстена от болка.

Това беше достатъчно за зардалу. На мястото веднага се събраха пет-шест дълги пипала. Те се пресегнаха за Грейвс, но намериха Луис Ненда.

Преди да ги види, той почувства докосването им върху крака си като намаслена коприна. Ненда се опита да се измъкне, като пропълзя навътре в тунела, към вихъра. Закъсня. Едно мускулесто пипало го хвана за крака. Друго се обви около кръста му. Те го стиснаха и го вдигнаха във въздуха. Главата му се удари в тавана на тунела. После беше повлечен от зардалу. Още преди да усети болка, той разбра какво става. Пипалата около тялото и крака му принадлежаха на две различни извънземни. Едно от дългите пипала на Холдър беше увито около кръста му, а друго зардалу, по-напред, държеше коленете му. И двете бяха ослепени и не знаеха какво прави другото. Всяко се мъчеше да придърпа Луис Ненда към собствената си човка.

Издигнат високо над главите на зардалу, Ненда видя Дариа Ланг, Ханс Ребка и Е. К. Тали да се появяват в тунела зад тях. Всеки държеше уред за електрическо изгаряне. Те ги пуснаха в действие и започнаха да жилят и да изгарят зардалу отзад, принуждавайки ги да се завъртят така, че да изгубят чувство за ориентация, после ги подгониха напред по коридора с рефлексивни скокове.

Но това нямаше да помогне на Ненда. Двете зардалу, които го държаха, бяха пред групата, отделени от хората и от останалите зардалу зад тях.

Пипалата започнаха да се стягат около тялото му и да го дърпат в противоположни посоки. Той не можеше да диша. Имаше чувство, че провисналият му гръбнак ще се пречупи. Беше разпънат и дърпан с ужасна сила. Знаеше какво ще се случи. След секунда, и щеше да бъде разкъсан на две. Не можеше да направи нищо, за да го предотврати.

От болка зрението му се замъгли. Нещо черно префуча покрай него през въздуха към зардалу, но той не разбра какво е. С мъка обърна глава.

Точно тогава разкъсващите го сили отслабнаха за момент. Ненда разбра, че летящият обект е Калик.

Хименоптът скочи в наведено положение с всичката сила на жилавите си крака. Скокът го пренесе високо във въздуха върху главата на едно от зардалутата, държащи Ненда. Лапите с нокти се забиха в твърдата кожа и се вкопчиха в кръглата глава над слепите очи и страховитата човка.

Зардалуто протегна нагоре две пипала, но Калик не се изплаши. В долния край на набития й корем се показа жълтото жило. Покритото с козина тяло на хименопта се премести настрани, за да намери точното място. Коремът се сниши. Жилото потъна с хирургическа точност дълбоко в главата на зардалуто, точно между големите очи с клепачи. Коремът на хименопта запулсира и изля цялата си отрова. Жилото се прибра. Миг след това Калик скочи долу и бързо побягна назад, далеч от гората мятащи се пипала.

Ужиленото зардалу не издаде никакъв звук, но натиска около краката на Ненда намаля. Повдигнатите пипала се отпуснаха. Голямото тяло потрепери, после замръзна. Миг след това парализираното зардалу се разтресе от конвулсии, полетя напред и едва не затисна Д’жмерлиа и Джулиъс Грейвс. То остана да лежи неподвижно на самия край на стръмния тунел, който водеше към вихъра.

Пълзейки над него, вкопчило се в тавана на тунела, с главата надолу, се появи голямото крилато тяло на Атвар Х’сиал.

Сикропеанката остана да виси на тавана, докато не отмина падналото тяло на зардалу. После се пусна право върху неподвижните пипала и блъсна зардалуто с всичка сила. Туловището запази равновесие за миг на края на склона, после полетя надолу. Ненда чу как то се търкаля и плъзга към вихъра на дъното, без да издаде никакъв звук.

Видя как изчезва, но това не решаваше проблема. Макар че вече не беше дърпан на две страни пипалото на Холдър все още смазваше средната част на тялото му и неотклонно го дърпаше към отворената остра човка.

Ненда нямаше сила да извика за помощ. Калик, изпразнила торбичката си с отрова, се нахвърли върху второто зардалу, но чифт пипала я хванаха. Калик и Ненда бяха придърпани към човката на Холдър.

Атвар Х’сиал обърна глава, мъчейки се да се ориентира в жестоката борба в тунела. Жълтите, прилични на тръби рога от двете страни на главата й сочеха към Луис Ненда и Калик, които вече бяха съвсем близо до човката на зардалуто.

Атвар Х’сиал се сниши мълчаливо.

Чак в последния момент, когато Ненда беше съвсем близо до ослепените очи и зеещата паст на Холдър, сикропеанката пристъпи към действие.

Тя извади лъскав елипсоид изпод крилата си. Когато Зардалу отвори широко човката си да погълне Ненда, Атвар Х’сиал скочи.

Два задни крайника се забиха в ослепените очи на Холдър. Това беше просто за отвличане на вниманието, докато друг преден крайник натика дълбоко в хранопровода на Холдър овален предмет. След като сикропеанката го издърпа за част от секундата, зеещата паст се затвори.

Зардалуто издаде странен рев, голямото тяло се разтърси и подскочи право нагоре. Пипалата, държащи Ненда и Калик, се отпуснаха немощно. Луис Ненда падна на пода на тунела и видя нещо, което никое зрящо същество във вселената не беше виждал по-рано — вътрешността на зардалу, такава каквато я виждаше сикропеанката с ултразвуковото си зрение.

Взривът беше произведен дълбоко в туловището на Холдър. Светлината от него беше толкова силна, че тялото на зардалу стана прозрачно и разкри вътрешните му органи. Дифузна синя светлина излизаше от търбуха, от човката, от очите и дори от пипалата. Ненда видя тъмното кълбо на мозъка, разположен в центъра над дългия сноп на централната нервна система. Над него той можа да различи формата на осемкамерно сърце, помпащо кръвта из масивното тяло. Самият взрив беше в дъното на търбуха — ослепително синя точка.

Докато Ненда се чудеше какво става, светлата точка изчезна. Холдър отново се превърна във висок цилиндър от среднощно синьо, подпрян на силни пипала.

Само че пипалата вече не можеха да поддържат тялото. Те се разкрачваха все по-широко и по-широко, докато не се разпростряха по цялата ширина на коридора. Торсът се накланяше все по-ниско към центъра и накрая се просна на пода с глава към себеподобните си.

Луис Ненда отскочи далеч от зардалу. Атвар Х’сиал беше казала, че взривът не е истинско оръжие. Той няма да експлодира вътре в зардалуто и няма да го убие. Но дори и така, силата на светлинния взрив беше достатъчна да обезсили зардалуто най-малкото за известно време.

Ненда възнамеряваше сам да удължи това време. Когато зардалуто беше откъснало крака на Калик, беше обещал лично да се заеме с Холдър.

Той измъкна дългия си нож от ножницата, закрепена на прасеца. Може би не би могъл да промуши зардалу в сърцето, защото то беше много дълбоко, но беше сигурен, че ще си проправи път до него. Сега знаеше къде точно се намира в тялото.

Ненда тръгна напред, но се разколеба.

Дванайсетте зардалу все още бяха активни. Изгарянията, които Ханс Ребка, Дариа Ланг и Е. К. Тали им причиняваха отзад, постигнаха желания ефект и ги накараха да се завъртят в кръг, насочвайки полуделите от болка извънземни към стръмната площадка, която водеше надолу към транспортния вихър.

Но това създаде нов проблем. Ненда, Калик, Грейвс, Д’жмерлиа и Атвар Х’сиал се оказаха пред зардалута. Макар че враговете им бяха слепи, техните пипала и човки запазваха страшната си сила. Нямаше начин да ги подкарат надолу към площадката без те самите да се окажат повлечени от тях.

А зардалу свикваха със своята слепота. Дори докато Ненда гледаше, Е. К. Тали се оказа на сантиметри от едно силно, плющящо пипало.

Хуманоидът беше в лоша физическа форма и изобщо не беше в състояние да се бие. Той се олюляваше и залиташе, влачейки безпомощно единия си крак по пода. С изгарящия си уред Тали принуди извънземното да тръгне към транспортния вихър, после избяга назад. Но едно размахано пипало го пропусна за част от секундата.

Ненда изруга и прибра ножа.

Удоволствието само се отлагаше, не се отменяше. Щеше да хване Холдър по-късно.

Не беше безопасно да се говори, но Ненда се изправи, предизвиквайки гората от размахващи се пипала. Той махна с ръка към Ханс Ребка. Когато другият най-после го забеляза, той посочи Грейвс и останалите от групата, а после тунела зад тях.

Ребка кимна. Беше разбрал проблема. Ненда и останалите бяха обградени от зардалу. Той посочи уреда за електрическо изгаряне, който държеше. Трябва ли да спрат да гонят зардалу напред?

Но след време те могат да възстановят зрението си. Ребка и другите трябваше да продължат да ги атакуват и да ги гонят към края, преди те да са разбрали за опасността.

Ненда поклати глава. Посочи уреда за електрическо изгаряне и вдигна рамене. „Продължавайте да ги горите. Ние тук ще намерим решение за нас“, искаше да каже той.

Ребка кимна отново. Той вдигна стисната си в юмрук ръка за потвърждение, приближи се към едно обръщащо се зардалу и му изгори очите.

„Умно — помисли си Ненда. — Взема мерки изобщо да не прогледнат.“ Но той нямаше време да чака.

За части от секундата Ненда огледа групата. Атвар Х’сиал щеше да се грижи за себе си по-добре от всеки друг. На Калик му липсваше един крайник, но новият вече растеше. За един хименопт това не беше повече от малко неудобство. Тя също щеше да се справи. Не беше време да се безпокои и за Д’жмерлиа — той щеше да следва примера на Атвар Х’сиал.

Оставяше Джулиъс Грейвс ослепен, сломен и безполезен.

Ненда изруга. Типично за един съветник да се меси и да прави глупости, без да знае какво точно става. И да дава нареждания за постигане на споразумения. Там в другата зала, докато Ненда се опитваше да примами зардалу в транспортния вихър, Грейвс беше настоял да бъде в начинанието. Ненда беше изпитал желание да го срита, задето си пъха носа, където не му е работа.

Все пак устоя на желанието да бутне едва държащия се на крака Грейвс в стръмния тунел и да се отърве от него веднъж завинаги. Съществуваше вероятност Ребка или Дариа Ланг да го видят.

Какъв беше изходът?

Ненда почувства докосване на пипало по гърба си. Той скочи и се огледа. Докато се чудеше какво да прави, зардалу бяха прогонени от Ребка и другите още малко нататък. Още няколко метра и щеше да бъде невъзможно да избегне смъртоносните им пипала.

Той изтича при Д’жмерлиа и Калик, сочейки тавана на тунела и махайки с ръка натам. Без да чака резултата, Ненда се втурна към Атвар Х’сиал и застана точно под тъмночервената раковина.

— Грейвс! — той посочи, макар че не беше необходимо при предаване на феромонно съобщение. — Таванът! Можеш ли?

Атвар Х’сиал кимна.

— Мога. Ако е в безсъзнание.

Не беше. Още не. Ненда отиде при Джулиъс Грейвс, удари го по тила и съветникът рухна.

С три от средните си крайници Атвар Х’сиал вдигна леко тялото към тавана на коридора. Ненда видя, че Д’жмерлиа и Калик бяха вече там. Те висяха надолу с главата и чакаха подходящ момент да скочат върху главите на побеснелите зардалу.

Оставаше само един проблем. Как щеше да се измъкне той? Зардалу напълно блокираха коридора на височината на главата му. Пълзенето по таваните беше съвсем лесно за буболечките, но за него беше невъзможно.

Ненда виждаше само един изход, но той съвсем не му харесваше.

„По-добре да го направиш сега, преди да е станало късно“, каза си той.

Приближи се до проснатото тяло на Холдър и когато зардалуто пипнешком го затърси, той се пъхна с главата напред в сплетените крайници. Разстоянието между пипалата беше почти колкото ширината на тялото му. Гърлото му се стегна от миризмата на мускус и амоняк. Ненда потрепери от допира на мазната зардалска плът до лицето си. Нямаше да може да го направи така. Щеше да се задуши, преди да измине половината разстояние. Той несръчно се обърна.

„Натисни! Малко по-нататък. Направи го! Не мисли за последствията.“

Той се насили да продължи, докато се скри напълно.

Краката му бяха притиснати плътно в долния край на торса на Холдър. Долната ципа на тялото беше еластична и незащитена. Може би това беше уязвимата точка на зардалу, нещо, което е било известно при Голямото въстание и след това забравено.

Ненда отхвърли мисълта. Ако Холдър дойде в съзнание сега, той не би могъл да използва тази информация…

„Не мисли за това. Има достатъчно неща, за които да се тревожиш.“ Помръдна малко и болката от свитите крайници и натъртената средна част на тялото му го остави без дъх — макар че допреди десет секунди беше твърде зает, за да го забележи.

„Мисли позитивно! Мисли за победата.“

Може би наистина побеждаваха. Борбата около него продължаваше. Той чу цвъртене от прибори за електрическо изгаряне, свирене и тракане от болка, удряне на разярени пипала по стените и пода. Мощните удари засегнаха тялото на Холдър.

И тогава чу нов звук. Беше предсмъртна агония на човек.

Ненда рискува, провря лице между две пипала и надзърна.

Омаломощеното тяло на Е. К. Тали се движеше едва-едва. Едно зардалу го хвана с четири от приличните си на питон пипала. Ханс Ребка и Дариа Ланг бяха там, тичаха в опасна близост в стремежа си да изгорят очите и търбуха на извънземното.

Никакъв ефект. Зардалуто беше обзето от ярост и желание за мъст. То бавно разкъсваше тялото на Тали. Ненда видя как бяха откъснати двете ръце, после краката, един по един. Накрая окървавения труп беше захвърлен към стената на коридора. Горната част на черепната кутия излетя на пода, миг след това тя беше счупена като черупка на яйце от пипалото на друго опипващо на сляпо зардалу.

Ненда дръпна назад глава. Нищо не можеше да направи за Тали. Атвар Х’сиал и другите сигурно бяха се придвижили по тавана на относително безопасно по-високо ниво на коридора и не се виждаха. Той трябваше да полежи още малко, докато Ланг и Ребка изтласкат дезориентираните зардалу последните няколко метра. Ненда погледна през пипалата на Холдър. Още три стъпки и те ще бъдат на площадката към вихъра, в точката, от която нямаше връщане.

Острата болка в десния му палец беше толкова неочаквана, че за момент Ненда нямаше представа какво става. Приглушеният вик, изтръгнал се от него, беше повече от изненада, отколкото от болка.

Той вдигна ръка. На нея със здраво забита човка в кървящата плът висеше едно малко зардалу. Докато Ненда го гледаше, то погълна края на палеца му. В същия момент малкото се приготви за нова хапка.

Ненда удари съществото със свободната си ръка и се огледа. В сянката на подслоняващите го пипала можеше да вижда по-добре. До синьото тяло на намиращия се в безсъзнание родител той съгледа четири малки кръгли същества с цвят на кайсия.

Избухването на взрива беше достатъчно Холдър да изпадне в безсъзнание, но потомството съвсем не беше омаломощено. Всички малки пълзяха към него с недвусмислени намерения.

— Не днес, малките. Опитайте една хапка от това — Ненда ги хващаше и едно подир друго ги тикаше към пипалата на възрастното зардалу. След моментно колебание те нападаха твърдата плът с острите си човки. Тялото на Холдър започна да потръпва в конвулсии.

„Докъде може да стигне тъпоумието ти?“, наруга се Ненда заради собствената си глупост. Трябваше да ги остави да се занимават с него, вместо да рискува да свести изгубилото съзнание зардалу.

Той потърси пипнешком черната си торба, отвори я и измъкна парчета храна. Това беше личният му резерв, но ако Холдър се събудеше, Луис Ненда повече нямаше да има нужда от храна.

Младото зардалу лакомо налапа храната. Канибализмът очевидно не беше на първо място в техните предпочитания.

Тялото на Холдър неочаквано се завъртя наляво. Ненда замръзна от ужас. После разбра, че пипалата не се движат. Нещо отвън търкаляше голямото тяло, буташе го към площадката. Пращенето на уреда за изгаряне се чу по-силно.

Ненда отново погледна измежду пипалата на Холдър. Видя бъркотия от несигурни тела. Докато беше зает с малките, възрастните бяха подкарани напред. Ненда проследи как те залитат едно подир друго към началото на площадката, после загубват равновесие и политат надолу. След като се озовяха в най-стръмната част, слепите зардалу не можеха да се спрат. Те нямаха представа какво става.

„Вървете, вървете… край!“

Последното зардалу изчезна сред викове на триумф. Ненда се присъедини към виковете на останалите, после усети, че тялото на Холдър още се движи към вихъра. Още два метра и то също ще поеме по пътя.

— Хей! — Ненда се надигна изпод засланящите го пипала и заблъска с крака, без да се страхува, че може да събуди Холдър. Когато освободи главата си, видя стъписаното лице на Дариа Ланг. Тя натискаше с всичка сила тялото на Холдър.

— Ненда! — извика Дариа. — Жив сте!

— Имате голям талант за очевидните неща, професоре.

— Вие се изгубихте. Бяхме сигурни, че са ви хванали, разкъсали са на парчета или някое зардалу ви е погълнало цял.

— Да. С краката напред. Просто си почивам.

— Нямаме време за празни приказки, Ненда — Ханс Ребка натискаше горната част на торса на Холдър. — Излизайте оттам и помагайте.

Ненда се измъкна и забута заедно с другите. Всички бяха там, с изключение на Джулиъс Грейвс и Е. К. Тали. Застанал между Атвар Х’сиал и Бърди Кили, Ненда подпря с рамо тялото на зардалуто. Кили му кимна. Ненда отвърна на поздрава и се напъна да избутат Холдър.

След четири силни напъна Ребка извика:

— Отдръпнете се! Търкаля се.

Ненда зърна едно огромно замъглено око с тежък клепач да се отваря на по-малко от една стъпка от лицето му. После последното зардалу се затъркаля все по-бързо и по-бързо към тъмния вихър. Голямото тяло навлезе във въртящата се сингулярност и изчезна.

— Свърши се — това беше ликуващият феромонен коментар на Атвар Х’сиал, която се изправяше. — Стана точно както го планирахме. И въпреки това вие не изглеждате много доволен.

Ненда се наведе, потърка с изтръпнала ръка изтръпналия си крак, гръб и средна част на тялото.

— Добре се справихме. Но аз си обещах да пробода в сърцето Холдър… Лично. Нямах този шанс.

— Според мен вие може би видяхте толкова много от Холдър, колкото никое разумно същество не би желало да види — в ушите на Ненда прозвуча сикропеанска версия на хумор. Атвар Х’сиал се чувстваше чудесно. — При дадените обстоятелства извадихме голям късмет. Моето мнение за зардалу като бойна сила е много голямо. Ако ги бяхме срещнали при други обстоятелства, когато не са дезориентирани от прекараното в камерите за стазис време и не са объркани относно мястото… Признавам, че съм щастлива и не желая повече да ги виждам. Поразяващата сила на онези пипала е просто невероятна.

— Те хванаха Тали! Къде е той?

Атвар Х’сиал посочи с ръка. Останките от тялото на Е. К. Тали бяха до една стена на двайсет метра. Дариа Ланг и Ханс Ребка забързаха назад по коридора към него. Бърди Кили вече беше там.

— Мъртъв е — каза Кили.

Дариа Ланг коленичи, вдигна внимателно в две ръце разбития череп на Тали и го повика:

— Тали! Тали, чувате ли ме?

Торсът без крайници потрепери. Главата кимна един милиметър, едно насинено око леко се отвори и откри синя зеница.

— Чувам ви — от посинелите устни думите прозвучаха като шепот. — Мога ли да говоря?

— За Бога, Тали, разбира се — Дариа се наведе по-близо. — Тали, справихме се. Зардалу са прогонени, всичките са във вихъра. Но ние не можем да ти помогнем. Съжалявам. Нямаме медицинска апаратура.

— Зная. Не се безпокойте. Друго тяло… Там на Персефон… Чакайте. Още няколко секунди и с това тяло е свършено — насиненото око широко се отвори и се огледа. Трупът се опита да помръдне. — Дариа Ланг, Ханс Ребка, Бърди Кили, имам една последна молба. Изключете ме. Разбрахте ли? Една седмица без сензорен вход… подобно на трилиони години за хората. Разбрахте ли? Моля ви. Изключете ме.

— Аз ще ви изключа — Бърди Кили коленичи до него. — Как?

— С ключа. В основата на мозъка.

— Ще го намеря. Обещавам. И когато го включат отново, вие ще сте в новото си тяло. Лично ще се погрижа.

По откритото лице на Тали се появи нещо като лека усмивка. Инженерите не го бяха конструирали много добре. Ефектът беше ужасен.

— Благодаря ви. Сбогом — разбитата глава се повдигна. — Това е странна мисъл за мен, но… ще ми липсвате. Всеки един от вас.

Тялото на Е. К. Тали трепна и издъхна. Бърди Кили бръкна в черепната кухина, извади мозъка и го изключи, после коленичи унило. Беше нелогично — това беше само временна загуба на компютърна апаратура, но…

„Ще ми липсвате.“

Хората около Тали замълчаха в знак на почит.

Настъпилата тишина бе нарушена от Джулиъс Грейвс, който се клатушкаше към тях откъм далечния край на коридора, където беше го пуснала Атвар Х’сиал. През изминалите няколко минути той вървеше слепешком покрай стените. Напразно викаше имената на другите. Те бяха заети с по-важно нещо. Той следваше звуците на техните гласове. И точно когато изглежда се приближи, млъкнаха.

Луис Ненда отиде при него.

— Хайде, съветнико, бебчетата си отидоха. Всичко свърши. Можете да се присъедините към компанията.

Грейвс го погледна с незрящите си очи, но не видя нищо.

— Луис Ненда? Мисля, че ви дължа едно извинение. Всички ви дължим. Вие планирахте това, нали?

— Не само аз. Аз и Ат, и Ланг, и Ребка. Всички.

— Но вие имахте най-опасната роля… Вие трябваше да ги примамите в капана. Тази история, която разказахте на зардалу, че ще им посочите сигурен път за измъкване. Това беше глупост, нали?

При споменаването на зардалу Ненда потри изтръпналия си гръб и гърди.

— Не зная точно дали беше глупост. Важното е, че те попаднаха във вихъра и се махнаха оттук. Може би ще пристигнат благополучно.

— А може би?

— А може би вече се печат в ада. Надявам се да е така. Стойте неподвижно — Ненда се пресегна и повдигна клепачите на Грейвс. Той гледа няколко секунди замъглените сини очи. — Не ми харесва как изглеждат. Опитах се да ви предупредя за избухването. Не смеех да извикам много силно, за да не чуят зардалу. Сигурно сте гледали право в него, когато избухна. Мисля, че зрението ви няма да се възстанови.

Грейвс махна нетърпеливо с ръка.

— Това е подробност. На Миранда за по-малко от ден ще имам нови очи. Кажете ми важните неща. Има ли някой от нашата група убит?

— Е. К. Тали. Спасихме мозъка му. Никой друг. Извадихме късмет.

— Добре. Това опростява нещата. Няма да губим време за лечение — Грейвс хвана ръката на Ненда. — Трябва да действаме бързо. Имаме задача с най-висок приоритет. Тъй като аз не мога да виждам… щом стане възможно, някой от вас… трябва да ми уреди среща.

Ненда го погледна раздразнено. Само преди минути зардалу бяха прогонени, а Грейвс отново влизаше в ролята си на шеф.

Той изпита отново по-раншното си желание да бутне съветника надолу по склона във вихъра. Това щеше да направи живота им много по-прост.

— Среща? С кого?

— С кой друг? — Грейвс стисна по-силно ръката на Ненда и го поведе напред. — С кой друг, ако не с Посредника?

Глава 26

През следващите двайсет и четири часа Джулиъс Грейвс научи онова, което Ханс Ребка и Дариа Ланг отдавна бяха разбрали — че Посредника има дневен ред и свое собствено разписание. Той нямаше намерение да се яви, само защото някой си желае да говори с него. Трябваше да почакат, когато на него му е удобно, а логиката на неговото удобство не можеше да се предвиди.

С известни изключения, другите оцелели приеха това ограничение. Те се концентрираха — върху яденето, пиенето и почивката — имаха нужда и от трите. Но Луис Ненда се луташе насам-натам, мърморейки, че да те наричат герой било по-лошо, отколкото да те наричат престъпник. Слепият и страдащ от безсъние Грейвс избра да последва примера му, обикаляйки из вътрешността на артефакта с Д’жмерлиа като негови очи и уши. Те бързо потвърдиха теорията на Дариа Ланг, че артефактът Серенити е гигантски, равен по обем и жизнено пространство на биосферите на дузина светове, но ако не се усвои умението на Посредника за преминаване през стени и подове, само малка част от него може да бъде опозната.

На Грейвс му липсваше това умение. С напредването на времето неговото вълнение нарастваше. Накрая той се върна в главната зала и все още неспокоен, се присъедини към останалите.

— Какво е това, което е толкова важно? — попита Бърди Кили. Той беше станал доверено лице на Грейвс, както и официален пазител на мозъка на Е. К. Тали, който носеше внимателно като човек, държащ в ръце неексплодирала бомба. — Тали не страда. Всъщност той не изпитва изобщо нищо. Сигурно е чудесно да можеш да се изключиш, когато положението стане гадно — Бърди усети незрящия поглед на Грейвс. — Във всеки случай с напускането на зардалу това място е достатъчно безопасно. Хайде, съветник, горе главата.

— Аз не се безпокоя за Тали. Не се безпокоя и за нас — Грейвс се спря замислено до една голяма камера за стазис на зардалу. — Безпокойството ми идва от това — той почука по камерата. — И онова, което е било вътре.

— От зардалу? Всички са мъртви.

— Мъртви? Можете ли да го докажете? — Грейвс затвори слепите си очи и се отпусна тежко, дишайки през устата. Както обикновено, когато говореше с Бърди, всичките му въпроси изглеждаха риторични.

— Аз зная, че те влязоха във вихъра — продължи Грейвс точно когато Кили се чудеше дали съветникът не е заспал. — Но кой може да каже, че наистина са мъртви? Професор Ланг е сигурна, че вихърът е част от транспортна система. Тя казва, че Посредника го е потвърдил или най-малкото не го е отрекъл. Транспортните системи не са конструирани така, че да убиват пътниците си. Да предположим, че зардалу са транспортирани безопасно… и пътуването им е свършило някъде в спиралния ръкав?

— Да предположим? — Бърди изсумтя. — Много важно! Те са изчезнали Бог знае колко отдавна, преди единайсет хиляди години или нещо такова и са оцелели само няколко. Аз не се страхувам от зардалу — „не и когато са мъртви или са на трийсет хиляди светлинни години от мен“, каза той на себе си. — Не виждам как до два дни могат да ни сторят нещо.

— Не от това се безпокоя! — тонът на Грейвс включваше „проклет идиот“, макар да не го изрече с думи. — Безпокоя се за тяхното проследяване. Ако този вихър е нещо като точка за преход от мрежата Боуз, следата на прехода намалява експоненциално с времето. Днес ние можем да открием къде точно са отишли. Утре ще бъде малко по-трудно. След седмица това ще бъде много трудна задача, а след месец — невъзможна, независимо с каква техника разполагаме. Зардалу може да са отишли някъде, където никой не е в състояние да ги намери. Какво ще кажете на това?

На Бърди не му се наложи да каже нищо поради връщането на Луис Ненда. Този герой по принуда кимна хладно на Грейвс и Кили и отиде до шкафовете с храна. Отстрани на тялото си носеше втора торба, много по-голяма от обикновените. Беше я направил от пояс, останал от зардалу. Той напълни торбата и джобовете на якето си с храна, която би стигнала за цяла седмица.

— Бих желал да има начин да я стоплим — изръмжа той.

— Студена е отвратителна — Ненда се обърна към Грейвс.

— Вашето приятелче се появи. В съседната зала е. Сам.

— Приятелче?

— Дъртият, дето стене и се оплаква. Посредника.

Грейвс веднага стана.

— Какво прави там? — не почака да чуе отговора. Излезе слепешком от залата, викайки към Ланг и Ребка, които разговаряха насаме. — Професоре! Капитане! Той е там. Имаме шанс.

— Шанс за какво?

Ханс Ребка разказваше брадати лъжи, но Грейвс отново не изчака отговора. Той позволи на Ненда да го преведе бързо през най-близките зали. Останалата част от групата ги последваха.

Съобщението на Ненда беше отчасти вярно. Творението на Строителите се виждаше наполовина — само опашката и долната част на сребристото тяло. Горната вероятно беше там, но тя беше скрита от тавана на залата, петнайсет метра над главите им.

Грейвс слушаше описанието на Ненда малко разочаровано.

— Но ако той се е забил горе как, по дяволите, се предполага аз да…

— Много лесно — Ненда кимна към Калик, която се беше появила заедно с Атвар Х’сиал и Д’жмерлиа. — Хайде, свържи ги.

Хименоптът се наведе на седем крайника — изгубеният осми бързо израстваше и беше дълъг почти педя — и скочи право нагоре. Тя сграбчи и разлюля бодливата опашка на Посредника. След няколко секунди хименоптът и главата започнаха да слизат.

— Зардалу си отидоха — започна Грейвс още преди главата-цвете на Посредника да се види напълно. — Но е от огромно значение ние да ги последваме веднага.

— Бъдете така любезен да пуснете опашката ми… — сребристият петоъгълник се обърна бавно към Грейвс. — Искането ви не може да бъде изпълнено. Зардалу наистина си отидоха. Това ми дава основание да смятам, че те изгубиха. Вие ги победихте и ги елиминирахте. Но изборът още не е свършил. Трябва ли да ви припомням, че само един вид може да бъде преценен като способен да работи със Строителите? Ако спра избора, преди да е завършен, аз ще бъда отстранен за несправяне със задачата.

— Вие не разбирате. Можете ли да гарантирате, че влезлите във вихъра зардалу са загинали?

— Един момент — посредника се сля в сфера, после също толкова бързо се превърна в бодливо, опашато чудовище. — На този въпрос не е лесно да се отговори — каза той, когато напълно се възстанови. — Зардалу са претърпели неструктуриран преход. Той не е строго забранен и поради това не е неизбежно фатален. Възможно е да са оцелели. Може би са живи. А може и да са мъртви. Какъв смисъл има въпросът?

— За вас може би много малък. За нас и всички интелигентни същества от спиралния ръкав — много голям. Ако съществува вероятност зардалу да са оцелели, наложително е да се върнем и да предупредим нашите хора.

— Наложително за кого? За мен и за моите господари не е наложително — Посредника заплува към Джулиъс Грейвс и застана достатъчно близо, за да може съветникът да се пресегне и да го пипне. — Вие изглежда не разбирате. Не съществува техническа трудност да ви върнем по домовете ви или на някое място в спиралния ръкав, та дори и извън него. Може би ще бъде възможно да определим и къде са отишли зардалу, макар това да е по-малко сигурно. Но тези въпроси са от научен характер. Отново ви казвам, процедурата по избора не е завършена. Остават хора и сикропеанци. Докато не остане само един вид, на вас не ви се разрешава да напуснете.

— Положението е безнадеждно — Грейвс се обърна към другите. — Съвсем безнадеждно. Работил съм с множество интелигентни видове из целия спирален ръкав, но с този… този сребрист мехурчест мозък не мога да се разбера. Няма база за преговори.

— Може би да. А може би не — Луис Ненда погледна към другите. — Вие съгласни ли сте със съветника? — Нито нещо ще изгубим, нито ще спечелим? Защото ако сте съгласни, имате ли нещо против аз да се опитам?

— Действайте — на лицето на Ханс Ребка се появи лека усмивка. — Опитайте с вашия подход.

— Добре — Ненда отиде и застана пред Посредника. — Процедурата по избора не е завършила, казвате вие. Приемам. Но зардалу отпаднаха от нея, така че тя ще бъде само между два вида: сикропеанци и хора. Така ли е?

— Заключението ви е правилно.

— И няма значение колко хора и сикропеанци ще се борят, нали? Вие нямахте нищо против да ни оставите да се справим с четиринайсет зардалу, макар че имаше само шепа хора и две извънземни.

— Според нашия опит бройката рядко е решаващ фактор.

— Съвсем вярно. Значи изборът може да се извърши, ако има само по един от всеки вид… Един човек и един сикропеанка?

— Напълно законно.

— Добре, тогава. В такъв случай какъв е смисълът да държим цялата тази банда? Нека останат само двама от нас, другите да си вървят. Аз и Атвар Х’сиал. Ние ще се бием помежду си.

— Не! — Грейвс енергично поклати глава. — Това е жертва, която няма да приема от никого. Да ви оставим тук, а останалите от нас се завърнат безопасно, би било…

— Хей, какво имате предвид, като казвате безопасно? За мен и за Ат връщането е различно от това за останалите от вас. Вижте какво ще се случи с нас, когато се върнем. Ние сме обвинени в сериозни престъпления и в мига, в който пристигнем в цивилизования свят, ще бъдем хвърлени в затвора или ще ни изтрият мозъците. Не е много приятно.

— Аз съм лицето, което повдигна тези обвинения — на мършавото лице на Грейвс беше изписана болка. — Аз ще подам молба обвинението да бъде снето. След онова, което направихте двамата с Атвар Х’сиал, за да ни спасите от зардалу…

— Вие можете да подадете молба, добре, но това ще ни спаси ли от бесилката? Едва ли. На мен ми се струва, че ние с Ат наистина не сме много по-зле тук, отколкото там. За останалите от вас нещата са съвсем различни. Вие трябва да се върнете у дома и да напишете вашите отчети за всичко, което се случи. Да преследвате зардалу също, ако има време, и те не са се скрили вдън земя. Но аз… — той вдигна рамене.

Главата-цвете кимна.

— Вашите препирни са без значение за моето решение. Предложението, което направихте обаче е приемливо. Ако останат един човек и една сикропеанка, за да завърши процесът на избор, другите могат да се върнат на спиралния ръкав, на последната точка, от която сте отпътували или на всяко друго място. Ако желаете, можете да отидете дори на мястото, където са отишли зардалу… стига там да има условия за живот.

— Не, благодаря — Ребка преустанови дискусията точно когато Грейвс се канеше отново да започне. — Преди да започнем преследването, трябва да предупредим други хора. Ще се върнем някъде, където е безопасно.

Той се обърна към Луис Ненда.

— Колкото до вас… досега не ми е било трудно да намеря какво да кажа. Този път не е така. Единственото, за което мога да се сетя, е, благодарност… От всички нас. И предайте тази благодарност и на Атвар Х’сиал.

Ненда се усмихна.

— Ще й предам след минута. Най-напред трябва да обясня на Ат какво е приела доброволно да направи.

Грейвс го гледаше с невиждащи очи.

— Шегувате се, нали? Атвар Х’сиал вече е дала съгласието си за вашето предложение!

— Разбира се, че се шегувам — Ненда се обърна небрежно настрани. — Не се безпокойте за това. Няма никакъв проблем.

Калик излезе напред.

— Значи се уговорихме. А Атвар Х’сиал, Луис Ненда и техните верни слуги, Калик и Д’жмерлиа, остават. Другите се връщат.

— Почакай! — Ненда вдигна глава. — Не съм казвал такова нещо — той погледна към Посредника и Ханс Ребка. — Ако не възразявате, Ат, аз, Д’жмерлиа и Калик трябва да си поговорим насаме. Само пет минути.

Той веднага подкара другите трима навън от залата, без да чака съгласие.

— Ти виждаш, Калик — отидоха в една по-малка зала, откъдето другите не можеха да чуят разговора, и Ненда заговори с необичайно тих глас: — Ти трябва да разбереш положението. Сега нещата са различни. Не такива, каквито бяха през добрите стари дни, преди да отидем на Куейк. Промениха се. И ти се промени, ти и Д’жмерлиа. Аз превеждах на Атвар Х’сиал докато вървяхме, и тя напълно се съгласи с мен. Няма да е справедливо да бъдете повече роби… никой от вас.

— Но господарю Ненда, ние желаем да сме роби! Д’жмерлиа и аз, ние ви последвахме от Опал само за да можем да сме с вас и отново да ви служим.

— Зная. Не мисли, че аз и Ат не го оценяваме — Ненда се просълзи. — Но това няма да помогне, Калик. Не и сега. След като ви оставихме на Куейк, вие сами решавахте какво да правите. Вие преценявахте, грижехте се сами за себе си. Опитахте вкуса на независимостта. Постигнахте независимост…

— Но ние не искаме независимост! — гласът на Д’жмерлиа премина в плач. — Макар Атвар Х’сиал да е съгласна с вас, това няма да стане. Не трябва да стане.

— Виждаш ли? Това потвърждава моя аргумент — Ненда протегна ръка и почука по тесния гръден кош на Д’жмерлиа. — Само се чуй какво говориш? Атвар Х’сиал казва какво иска да направите и вие започвате да спорите. Бихте ли спорили преди два месеца?

— Никога! — Д’жмерлиа вдигна лапи да закрие фасетъчните си очи, ужасен от собственото си безразсъдство. — Да споря с Атвар Х’сиал? Никога! Господарю Ненда, с най-големи извинения и искрени съжаления…

— Недей, Д’жмерлиа. Ти доказа моето твърдение. Вие с Калик се връщате и започвате да помагате в управлението на спиралния ръкав. Вие сте толкова квалифицирани, колкото и всеки друг вид. Зная това от много време.

— Но ние не искаме да помагаме на спиралния ръкав!

— Кой иска? Това хората наричат задължение на интелигентните буболечки. Вие трябва да се върнете и да го поемете, въпреки че не желаете. Иначе дитроните ще организират нещата.

— Господарю Ненда, моля ви, кажете, че се шегувате! Дитроните, та те имат много по-малко мозък… от някои от нас.

— Преди да направиш наистина груба грешка, Д’жмерлиа, ще кажа да, шегувам се. Но не в това, че ти и Калик трябва да се върнете. Защото Калик е единственото интелигентно същество в спиралния ръкав, което е говорило със зардалу. Това може да се окаже важно.

Д’жмерлиа изпълзя напред и сложи глава близо до задните крайници на Атвар Х’сиал.

— Слушам ви, господарю Ненда, но не искам да си тръгна. Атвар Х’сиал е моята господарка, такава е още след като преминах фазата на ларва.

— Не ми ги пробутвай такива…

— Разрешете, Луис, ако обичате — феромонното съобщение от Атвар Х’сиал носеше следа от черен хумор. — С цялото ми уважение, силната ви страна е в бруталното действие, не в аргументираното убеждаване — високата сикропеанка се наведе ниско до пода и премести гладката си сляпа глава близо до Д’жмерлиа. — Хайде да разсъждаваме заедно, Д’жмерлиа. Съгласен ли си с мен, че всяко интелигентно същество или е роб, или не е роб? Че тези две състояния са единствените логични възможности?

— Разбира се — Д’жмерлиа, някога роб-преводач на Атвар Х’сиал, разбра всеки нюанс в значението на нейното химично послание. Той неволно потрепери, разбирайки, че каузата вече е обречена.

— Ти и Калик сте интелигентни същества, нали? — продължи Атвар Х’сиал.

— Да.

— Следователно, вие сте или роби, или не сте роби. Съгласен ли си?

— Така е.

— И ако не сте роби, тогава е глупаво да претендирате, че трябва да останете тук и да служите на мен и на Луис Ненда. Вие трябва да се върнете на спиралния ръкав с другите и да започнете да живеете като свободни същества. Свободните същества не трябва да живеят като роби. Вярно ли е?

— Вярно е.

— Но да предположим, че сте роби, и ти, и Калик. Тогава вие нямате друга възможност, освен да се подчинявате на заповедите на вашите господари. А тези заповеди са съвсем ясни: Луис Ненда и аз ви заповядваме да се върнете на спиралния ръкав и да помогнете за намирането на зардалу, ако са все още живи. Следователно, и в двата случая, роби или не, вие не можете да останете с нас тук.

— Благодаря, Ат — Ненда пристъпи напред и се поклони на сикропеанката. — Не бих могъл да го изложа по-добре — той се обърна към Д’жмерлиа и Калик. — Значи се разбрахме. Сега всички се връщаме оттатък. Вие ще кажете на Посредника и на другите, че сте готови да тръгнете. Нали?

— Да, гос… — Калик спря, преди да беше произнесла думата. — Да, Луис Ненда. Готови сме. Д’жмерлиа и аз сме съгласни, че трябва да се върнем в спиралния ръкав с другите. Ние нямаме никакъв избор. Искаме да добавим само едно нещо. Ако някога вие и Атвар Х’сиал имате нужда от нас трябва да изпратите само една дума: „Идвайте“, и ние ще побързаме да се озовем при вас.

Хименоптът докосна за част от секундата с черната си кръгла глава пода и се изправи в цял ръст. Тя и Д’жмерлиа, без да искат разрешение, излязоха от залата.

— И ние с радост ще дойдем — добави тя.

— С радост — повтори Д’жмерлиа. — Човек или сикропеанка трудно могат да го разберат… но наложената свобода не носи удовлетворение.

Глава 27

Всичко бе готово. Но Бърди Кили беше бесен.

От часове наистина всичко беше готово. Рампата за слизане към нов транспортен вихър беше в съседната зала, достатъчно близо, за да се усеща върху кожата и екзоскелетите въздушният поток около въртящата се сингулярност. Посредника беше уверил групата, че системата е приготвена да ги приеме и им обеща безопасно пътуване. Тя щеше да ги пренесе на Междинната станция, по средата между планетите Куейк и Опал — идеално от гледна точка на Бърди, тъй като това бе последното място в спиралния ръкав, където имаше вероятност зардалу да са отишли.

Но сега, в последния момент, изглежда всички бяха размислили относно заминаването изобщо.

— Чувствам, че ако имам още една възможност да разговарям с Посредника, сигурно ще го убедя в неразумното основание на плана на Строителите — каза Стивън Грейвс на Ханс Ребка. Джулиъс, който не можеше да приеме идеята да оставят Луис Ненда и Атвар Х’сиал на сляпата съдба, беше преотстъпил мястото си на своя мнемоничен двойник. Стивън използваше максимално предоставената му възможност.

— От съществуващите факти е съвсем ясно — продължи той, — че много раси, работещи заедно, ще имат по-голям шанс да помогнат на Строителите да решат проблема, отколкото който и да било единствен вид. Хора и сикропеанци трябва да бъдат ангажирани заедно, а не да се бият помежду си, за да се реши кой да помага на Строителите.

— Това е според вашите виждания — възрази Ребка. Подобно на Бърди, той изгаряше от нетърпение да си тръгне, макар и поради други причини. Все още виждаше кошмарите от завръщането и господството в спиралния ръкав на среднощното синьо. Ребка искаше да тръгне подир следата, преди тя да е изстинала. — Вие знаете, че Строителите имат съвсем различно мнение от всички видове, които някога сме срещали. А Посредника е творение на Строителите. Можете да спорите с него милион години — той има толкова време — и никога няма да успеете да го убедите да се откаже от двеста милиона годишно предубеждение на Строителите. Оставете, Стивън, и се заемете с проблем, който можем да решим. Запитайте се къде са отишли зардалу и какво правят там.

По този важен въпрос Посредника не беше достатъчно ясен, за да се чувстват спокойни. Най-добрият постфактум анализ показа, че преходът на зардалу е бил извършен до крайна точка на един артефакт на Строителите, вероятно на териториите на общността Зардалу. В него не се посочваше коя е тази точка нито се правеше някакво предположение какво може да се случи след това.

Дариа Ланг също не искаше да си тръгне.

— Зная, че някой трябва да се върне и да поеме грижата за спасението от зардалу — тя разглеждаше няколкото наредени в залата непонятни конструкции, една редица от музикални стъклени колони, от които турбулентно излизаше зелена течност. — Но ако аз замина, кой ще изучава неща като тези? През целия си живот съм търсила Строителите. И сега, след като попаднах на тях, не мога да си тръгна. Ако замина, може би никога няма да имам възможност да се върна.

— Разбира се, че ще се върнете — Луис Ненда, изглежда също както останалите, искаше да ускори заминаването им. Той я хвана за ръка и я поведе към рампата за вихъра. Пред него Атвар Х’сиал водеше Д’жмерлиа и Калик в същата посока. — Вие чухте какво казва Посредника — продължи Ненда. — Входната точка на транспортната система на „Глистър“ няма да бъде затворена. Вие можете да отидете там и да се върнете, когато пожелаете. И когато следващия път отидете на „Глистър“, ще бъдете много по-добре подготвена. И ще можете по-добре да разгледате неуправляемите фейджи.

Той сложи ръка около кръста на Дариа и умишлено я погали по хълбока.

— По-добре върви, мила, преди да съм се отказал да те пусна да избягаш с Ребка.

Тя мълчаливо махна ръката му от себе си и го погледна от висотата на петнайсетсантиметровото си превъзходство в ръста.

— Луис Ненда, още при първата ни среща се заклех, че ако ме докоснете с развратните си помисли, ще ви счупя главата. Сега, когато го сторихте, аз не мога да вдигна ръка и да ви ударя. Вие се променихте, нали? Откакто сте на „Глистър“? Вие докоснахте бедрото ми само за да ме ядосате.

— Не — зачервените очи се вдигнаха нагоре да я погледнат, после се наведоха надолу да огледат кръста й. — Не го направих само за да ви ядосам. И не съм се променил, откакто сте на „Глистър“ — Дрезгавият му глас стана по-груб от обикновено. Той се пресегна да хване ръката й. — Стана преди това. На Опал, когато се срещнахме първия път.

Той се канеше да каже още нещо, но Посредника се появи отново и се насочи към тунела, който водеше към вихъра. Той изглежда не забелязваше силното гравитационно поле и вятърът около сребристото си тяло.

— Часът наближава — каза скърцащият глас. — Системата е готова за планираните преходи. Пътуването обаче ще е много по-леко, ако се извърши поединично. Кой ще бъде първият?

Всеки гледаше в другия, докато Ханс Ребка не излезе напред.

— Сигурно аз. Готов съм.

Един по един другите се наредиха в редица зад него: Бърди Кили, следван от Д’жмерлиа, Калик и Джулиъс Грейвс. Дариа Ланг застана последна, все още загледана към загадъчните творения на Строителите. До редицата стеснително, сякаш неуверени в своя принос за заминаването на другите стояха Атвар Х’сиал и Луис Ненда.

— Вие можете да продължите — Посредника отиде до края на редицата.

— Благодаря — Ребка се обърна и огледа един подир друг останалите. — Не мисля, че е време за речи, така че ще ви кажа само довиждане. Зная, че сте щастливи да се завърнете у дома — очите му попаднаха на Луис Ненда. — Исках и вие да дойдете с нас. Кажете на Атвар Х’сиал, че дължим и на двама ви специални благодарности. Кажете й, че не зная какво сте направили на Куейк, но що се отнася до мен, онова, което направихте тук, за да ни спасите от зардалу и жертвата, която правите сега, като оставате, напълно ви оневинява. Надявам се да ви видя отново в спиралния ръкав.

Ненда махна снизходително с ръка.

— Ох, ние не се нуждаем от благодарности. Аз и Ат ще се оправим. Вървете, капитане. И късмет.

Ребка кимна и стъпи на спускащата се към тунела рампа. Другите го гледаха как се отдалечава, навежда се назад и запазва равновесие. Косата и дрехите му започнаха да се ветреят, стъпката му се забави. След двайсет метра той спря и те чуха гласът му да достига до тях, странно изкривен.

— Това е точката, от която няма връщане. Още два метра и няма да имам друг избор, освен да вървя — той се обърна и помаха с ръка. — Ще ви срещна на другия край. Безопасно и приятно пътуване на всички!

Той направи две бавни крачки и се озова повлечен от нова сила. Ребка падна напред към рампата. Чу се ахване, шум от издишан насила въздух, и потреперване, отразено от стените на тунела.

Другите погледнаха надолу към въртящата се сингулярност. Ребка беше изчезнал.

— Можете да продължите — каза Посредника.

— Да — тихо каза Бърди Кили. — Мога да продължа. Но мога и да не продължа. Той притискаше до гърдите си грубата сфера на мозъка на Е. К. Тали като свещена реликва. „Хайде, Бърди. От седмици повтаряш, че искаш да се върнеш у дома. Хайде, направи го. Крака, тръгвайте!“

Луис Ненда го потупа по рамото и Бърди направи първата колеблива стъпка към тунела. Цялата редица го последва като в бавна процесия.

— Един по един — предупреди ги Посредника.

Бърди вървеше напред и мърмореше. По средата на тунела той стигна до някакво решение и се затича. Когато достигна преходната зона и отново се почувства повея на изместения въздух, той извика.

Д’жмерлиа и Калик се опитаха да спрат при Луис Ненда и Атвар Х’сиал, но сикропеанката им махна да продължат.

— Правилно — каза Ненда. — Продължавай да вървиш, Калик, не задържай редицата. И не се тревожи за нас. Върни се в спиралния ръкав.

— Както заповядате. Сбогом, любими господарю — гледащите назад очи на тъмната глава на хименопта през целия път наблюдаваха Ненда до точката, където беше подета от полето на вихъра. Калик изчезна в тишина, последван секунди след това от треперещия Д’жмерлиа.

Джулиъс Грейвс отказа да бъда пришпорван. Той спря пред Луис Ненда и поклати глава.

— Късмет. Ако успеете да се върнете можете да сте сигурни в едно нещо. Каквото и да сте направили по време на летния прилив на Куейк, обвиненията срещу вас и Атвар Х’сиал ще бъдат снети. Моля, погрижете се и тя също да го знае.

— Оценявам великодушието ви, съветнико — Ненда енергично разтърси ръката на Грейвс. — Ще й кажа. И не се тревожете за нас. Ще се справим.

— Вие сте много смел — сините като мъгла очи гледаха, без да виждат тъмните очи на Ненда. — Вие направихте да се чувствам горд, че съм човек — Грейвс докосна с ръка предната лапа на Атвар Х’сиал и стъпи върху рампата.

След секунди той изчезна. Дариа Ланг остана сама с Луис Ненда и Атвар Х’сиал. Тя хвана Ненда за ръка.

— Присъединявам се към казаното от Джулиъс Грейвс. Не ме интересува дали сте бил престъпник, преди да дойдете на Опал, важно е какъв сте сега. Хората се променят, нали?

Той вдигна рамене.

— Предполагам… когато имат причина. А може би аз имах най-добрата причина.

— Зардалу?

— Не — той отказа да срещне очите й. Гласът му беше нежен. — Нищо толкова екзотично. Съвсем проста причина. Вие знаете какво казват за любовта и всичките му там глупости… Но вие трябва да се върнете и аз не бива да говоря така.

— Защо да не трябва?

— Защото съм нищо и вие сте много по-подходяща за него, отколкото за някой като мен. Аз извървях труден път, но си оставам шумен и груб. Не зная как да общувам с жени и никога не съм знаел.

— Бих казала, че го правите просто чудесно.

— Е, сега не е нито времето, нито мястото за това. Тръгвайте. Но може би, ако някога се върна в спиралния ръкав…

— Ще дойдете направо на Сентинел Гейт и ще ме потърсите — Дариа се обърна и кимна на Атвар Х’сиал. — Искам да пожелая късмет и на нея, но е глупаво. Зная, че само един от вас може да спечели и се надявам това да сте вие, Луис. Сега трябва да вървя… преди съвсем да заприличам на глупачка. Останалите ще чакат на другия край. Не трябва да се бавя повече.

Тя се протегна, взе лицето му в ръце, наведе се и го целуна по устните.

— Благодаря за всичко! И не го схващайте като сбогуване. Ще се срещнем отново, зная, че ще се срещнем.

— Надявам се — Ненда се протегна и отново я потупа по хълбока. Той се усмихна. — Това сигурно прилича на несвършена работа. Пазете се, Дариа. И останете все така свободолюбива.

Тя тръгна към рампата, обърна се да му се усмихне и да му махне с ръка. После застина и вихърът развя косата й. Направи стъпка и полетя надолу към сингулярността. Чу се обичайното свистене от изместен въздух. Тя дори не извика.

Ненда и Атвар Х’сиал останаха загледани след нея.

— Свърши се — каза Посредника зад тях. — Щом пристигнат до целта ще получа потвърждение. А сега… за вас подборът започва. Вие трябва да продължите, човек и сикропеанка, докато процесът не завърши.

— Сигурно. Оставете това на нас.

— Оставям ви. Моето присъствие не е необходимо. Ще проверявам периодично какво става, както правех, когато изгонихте зардалу.

Посредника бавно взе да потъва в пода. Опашката и долната част на тялото му вече бяха изчезнали.

— Почакайте за минутка! — Ненда се протегна да хване приличната на цвете глава. — Как да установим контакт с вас?

— Докато един от вас не победи над другия, няма да има никаква причина да говоря с вас. И ви предупреждавам: не се опитвайте да избягате чрез транспортната система! Тя няма да ви приеме. В случай на необходимост обаче аз ще ви покажа начин да достигнете до мен. Активирайте една от камерите за стазис. Този факт ще бъде доведен до моето внимание… — стеблото продължи да потъва. Беше останала само главата. Тя кимна на нивото на пода. — Това е сбогом… за един от вас. Не очаквам да видя отново и двама ви.

Посредника изчезна. Атвар Х’сиал и Луис Ненда се гледаха цяла минута.

— Отиде ли си? — феромонното послание достигна до Ненда.

— Така мисля. Дай ми още няколко секунди обаче — когато мина половин минута, той каза: — Трябва да започнем още сега, но ние изобщо нямахме възможност да поговорим. Ти какво мислиш?

— Мисля, че с бунтаря Луис Ненда се случи нещо безпрецедентно — феромоните бяха пълни с присмех. — Аз не разбрах вашето словесно общуване с жената, но можах да проследя биохимията на вашето тяло. В нея имаше емоция… и искрено чувство. Една тъжна слабост. Това може да стане причина за вашата гибел.

— Няма начин — изръмжа Ненда. — Погрешно ме разбираш, адски погрешно! Една стара човешка поговорка гласи: „Винаги оставяй жените незадоволени докрай; някой ден това може да ти бъде от полза.“ Това вършех, нищо друго.

— Добре ви разбрах, Луис Ненда. И оставам с това мнение.

— Хей, ти не я ли чу! Тя беше готова да промени решението си и да остане… Видях го в очите й. Не можех да допусна да остане тук и да си пъха носа, където не й е работа. Трябваше да я накарам да разбере колко благородно постъпвам, като оставам тук, защото тогава тя не можеше да остане, без да накърни моя ореол на Господин Чудо. Във всеки случай не искам да говорим по този въпрос. Хайде, да го оставим и да се заемем с истинския.

— Още една секунда. Може и да приема, че не ме мамите относно чувствата си към Дариа Ланг… Някой ден, ако не сега. Но със сигурност зная, че искахте да измамите мен и всички останали по един друг въпрос.

— Да те измамя? За какво намекваш?

— Моля ви, Луис! Аз не съм ларва, нито наивен човек. Щом инспектирах зардалу и тяхното оборудване с ултразвукови сигнали, възможно ли е да не го направя с вас? Нека да поговорим за съдържанието на вашата торба… малката. Отворете я, ако обичате.

— Ей, сам щях да ти я покажа, щом другите си отидат. Нали не мислиш, че съм се опитал да го скрия от теб? И двамата знаем, че това не може да продължи повече от минута.

— Знаех, че няма да успеете да го скриете. Добре е да чуя, че не сте имали намерение да се опитате — Атвар Х’сиал обърна жълтите си, прилични на рогове слухови органи към Ненда и коленичи до отворената малка торба, с която той никога не се разделяше.

След няколко секунди от там се подаде светла кайсиева глава.

Атвар Х’сиал излъчи химически еквивалент на въздишка.

— Лус Ненда, знаех за това минути след като възрастната зардалу изчезна във вихъра. Къде го взехте?

— Когато се бях скрил в Холдър малкото зверче ме ухапа — Ненда надзърна в торбата, като внимаваше да държи далеч търсещата глава на малкото зардалу. — Лакомо малко дяволче, това е сигурно… изяло е и последната трошичка от храната, която бях сложил там.

— Не е трябвало да го вземате и да го криете. Каква глупава постъпка! Да притежавате екземпляр от най-опасната за спиралния ръкав форма на живот? То няма да ви бъде от полза в борбата тук.

— Не изглеждаш разстроена. Погледни на него по следения начин. Ако всички други зардалу са живи, тогава едно повече не е от голямо значение. А ако всички други са мъртви, един оцелял екземпляр ще бъде безценен за всеки, който се е върнал у дома. Помисли за това, Ат.

— Мислила съм и за това… Отдавна — сикропеанката протегна един преден крайник и вдигна малкото зардалу. То се заизвива яростно в лапата й. — И съм съгласна с вас. Иначе щях да споделя собствените си мисли — тя наблюдаваше гърчещото се оранжево тяло. — Жизнено е и видимо здраво. Очевидно идеята на зардалу, че малките се нуждаят от месо, за да оцелеят, не е вярна.

— Или може би без месо те израстват по-малко свирепи. Това ще е чудесно. Значи ти си съгласна… че трябва да го запазя?

— Поне за известно време — Атвар Х’сиал остави малкото зардалу на земята близо до краката на Ненда. — Но ми позволете сериозно да ви предупредя. Зардалу са били най-страховития вид в галактиката. Може би е имало основателна причина за това, а нашата малка победа над няколко объркани и отчаяни екземпляра с нищо не противоречи на този факт. И не забравяйте, че след две години това малко ще бъде достатъчно голямо да ви разкъса и изяде.

— Може би. Това не ме тревожи. По дяволите, ако не мога да контролирам едно бебе, трябва да се срамувам от себе си.

— То няма да остане бебе. И може би вие наистина ще се срамувате от себе си… ако останете жив. Но сега… — Атвар Х’сиал се наведе към Луис Ненда. Нейния емоционален интензитет се повиши и тя излъчи малки химични вълнички. — Време е да приключим с разговора и да преминем към действие. Трябва да се бием. Готов ли сте да оставите новата си играчка настрани и двубоят да започне?

Глава 28

„Трябва да ви припомня голямата важност на този въпрос… — Говорещият спря, очите му гледаха гневно от екрана. — И макар да изпитвам болка, не мога да отмина вашия неуспех да изпълните ангажимента и поетите обещания.“

Дариа Ланг се гърчеше в плетения си стол и гледаше образа от плеъра на професор Мерада със смес от недоверие и раздразнение. Видеосигналът с гриф:

Свръхспешно — незабавно действие!

И нейното пълно име и титла беше изпратен по комуникационната мрежа Боуз. Минути след като слезе от Междинна станция и пристигна на повърхността на Опал, видеото в стаята й светна.

„Четирийсет стандартни дни — продължи говорителят. — Петото издание на «Универсален каталог на артефактите» трябва да бъде готово точно след четирийсет стандартни дни! Без ваша помощ то не може да бъде завършено. Както добре знаете, когато съобщихте за вашето намерение да пътувате до Фемъс Съркъл, за да наблюдавате събитието, което описахте като «летен прилив», аз изразих загриженост и безпокойство. Ако на времето това предупреждение беше по-малко строго, отколкото трябваше, то беше само защото имах вашето уверение и лично обещание, че пътуването няма да се отрази на графика за доставяне на материали. Наложително е каталогът да излезе навреме — пълните устни се свиха в израз на неодобрение. — И ако вашите материали не дойдат при мен най-късно до двайсет дни, ще бъде твърде късно. Последствията от това ще бъдат много сериозни. Възнамерявам да…“

Дариа изключи звука.

Точно когато бяха произнесени думите „лично обещание“, в стаята влезе Ханс Ребка. Той носеше лист със съобщения. Ребка поклати глава, въздъхна и седна на един стол до Дариа.

— Само половин час откакто сме се върнали на Опал — каза той — и погледнете. Дузина съобщения. От контрола на корабния транспорт:

Моля, обяснете невъзможността корабът „Хев-ит-ол“ на общността Зардалу да изпрати план за полета, преди да напусне системата Добел.

— От пристанищните власти:

Определете местонахождението и състоянието в момента на товарния кораб Инкомпарабъл.

— От емиграционния контрол:

Посочете настоящето местонахождение на сикропеанката Атвар Х’сиал…

— По дяволите, аз също бих желал да зная това.

Дариа посочи екрана пред нея.

— И аз имам подобен проблем. Погледнете! Какво смятате да правите?

— Да стоваря много от това на бедния стар Бърди. Знаете ли кое е най-лошото? Всичко се е променило, а от мен се очаква да приема сериозно всяка бюрократична глупост.

— Не, не е — Дариа отново посочи екрана, където професор Мерада размахваше кръст към нея. — Искам да кажа, че нищо не се е променило. Преди три месеца това съобщение щеше да ме разплаче. Щях да съм ужасена от мисълта, че пропускам датата за публикуване. Но сега? — тя вдигна рамене. — Пропуснах крайния срок с две седмици. Аз ще си свърша работата и публикацията ще излезе навреме. Човек гледа по-иначе на нещата, след като е пътувал шейсет хиляди светлинни години и се е бил със зардалу. Нищо не се е променило, Ханс. Всичко си е все същото… Ние сме се променили.

— Е, ако хората не започват да ни вземат по на сериозно, всичко ще се промени — Ребка хвърли листата на ниската масичка пред себе си. — Джулиъс Грейвс е изпратил съобщение от Междинната станция направо до Съвета на съюза, с описание какво ни се е случило и предупреждение относно зардалу. Той току-що получи отговор. И знаете ли какво казват? Нареждат му да се върне на Миранда за психиатричен преглед. А той е съветник!

— Ще отиде ли?

— Ще отиде. Трябва да отиде. Бесен е. Ще вземе със себе си мозъка на Тали за вграждане в тяло. Заминавам с тях. Като сме тримата, може би Съветът ще повярва на думите ни.

— Четирима. И аз зная — Дариа вдигна ръка. — Казах ви, че трябва да се върна на Сентинел Гейт и да наваксам закъснението в подготовката на каталога. Във всеки случай тръгвам с вас. Всичко това… — тя посочи с палец към сърдитото лице на професор Мерада — … е като призрачен свят. Изследването на Строителите беше добро, когато нямаше алтернатива, но ние надмогнахме призраците. Чакащия и Посредника са реални. Строителите са реални. Зардалу са реални. Трябва да накараме хората да повярват в това. И тогава аз трябва да се върна на „Глистър“… и да се опитам отново да…

— Да се опитате отново да донесете някакво доказателство. Когато тръгнете за „Глистър“, аз също ще дойда. Целият спирален ръкав трябва да знае онова, което знаем ние — Ребка поклати глава разочаровано. — Цялото това напрежение, а се върнахме с празни ръце! Никаква технология на Строителите, никакви доказателства, че сме били някъде, нищо, само съобщението за зардалу… дори парченце от пипало да бяхме донесли, щеше да бъде различно. Ние отидохме по-далеч от всички досега, и се върнахме без нищо.

— Това не е вярно — Дариа се изправи, застана зад него и започна да масажира мускулите на раменете му. — Ние се върнахме, самите ние сме доказателството. Вие и аз.

Ребка въздъхна и се облегна назад на стола си.

— Права сте. Ние сме тук. Това е единственото добро нещо. Знаете ли, спомням си, че когато зардалу тръгнаха към вихъра, ви гледах и си мислех, че за последен път ви виждам, Дариа. Тази мисъл никак не ми хареса. И благодаря на Бога, че не се оказа вярна. Ние се оказахме невероятни щастливци. Всички!

— Повечето от нас — каза тихо Дариа, — не всички.

Настроението се промени. За момент двамата замълчаха.

На Опал се беше смрачило и облаците се бяха разкъсали. Без да говорят, двамата едновременно вдигнаха глави нагоре. Знаеха посоката. Някъде там, на трийсет хиляди светлинни години плуваше невидимата грамада на Серенити. И някъде в онази огромна конструкция, по-самотни и по-далеч от дома, отколкото някой някога е бил, Луис Ненда и Атвар Х’сиал се бяха вкопчили в борба на живот и смърт. Независимо какво се беше случило, логиката на Строителите изискваше само един от тях да оцелее.

„Не мога да престана да се надявам, че Луис ще победи — каза си Дариа. — И зная, че Ханс ще побеснее, ако някога открие, че желая това, но се моля някой ден Луис да намери начин да се върне.“

„Луис Ненда! — тя гледаше нагоре и насочваше мисълта си отвъд звездите, отвъд галактиката. — Чуйте ме! Върнете се! Върнете се жив и здрав!“

Дариа толкова силно го искаше, че той сигурно щеше да чуе нейния зов. Освен ако… Мисълта се плисна в нея като студена вълна — освен ако вече не е мъртъв.

Но това предположение беше непоносимо.

Дариа насочи поглед в екрана и се опита да измести тази мисъл със задоволството от възмущението на професор Мерада.

Епилог

— Кажете ми, Луис Ненда — феромонното послание беше изпълнено с тихо победоносно чувство. Навън, отвъд люка, конструкцията на Серенити се простираше далеч в безкрайните спирални мъглявини.

— Кажете ми, имат ли хората дума, която да изразява действия на две същества, които са убедени, че могат да се противопоставят и да победят цяла цивилизация стара стотици милиони години, с огромна технологична мощ?

— Разбира се. Ние не бихме били хора, ако нямахме. Всъщност имаме много такива думи с нюанси в значението. Много причудливи думи като „високомерие“, „нахалство“, „дързост“.

— Приятно ми е да го чуя. Сикропеанците са същите. Ние имаме повече от един израз за онова, което възнамерявам да направим, но най-често използваният е „предопределен от Великия създател“. Ще продължим ли?

— Един момент! — Ненда се пресегна към краката си. Малкото зардалу беше отхапало голямо парче от ботуша му, беше го изплюло и се готвеше да отхапе друго. Той извади парче изсъхнало сирене от торбата си и го остави там, където острата човка можеше да го захапе. — Опитай това, малък разбойнико.

Зардалуто се нахвърли върху сиренето. Ненда се изправи и погледна през люка към чуждоземното изобилие в артефакта.

— Това там не е просто богатство, Ат. То е самото Богатство. Най-голямото, съществувало някога богатство. И има още милиони кубически километри материал, който ние не можем да видим оттук. След като успеем да накараме Строителите и Посредника да направят онова, което ние искаме, а не обратното, ще ударим джакпота.

— Наистина ще е така. И евентуално всичко ще е наше.

— По дяволите, можеш да изпуснеш това „евентуално“ — Ненда погледна сърдито Атвар Х’сиал. — Не обичам негативното мислене. Казвам ти, повече от сигурно е, че ще е наше. Както каза Джулиъс Грейвс, когато си тръгна „гордост е да си човек или сикропеанка“. Ти трябва да изпитваш известно съжаление за Чакащия, за Посредника и за всички останали Строители.

— С основание. Срещу нас те нямат никакъв шанс.

— Никакъв. Те никога няма да научат какво им се е случило.

Луис Ненда отметна влажната си от пот коса от челото, избърса мръсните си ръце в панталоните и се изправи.

— Добре, хайде да се заемем с тях. Бедните дяволи. Смятат се за умни, пет милиона години са наоколо… и все още не са научили, че момчета и момичетата като мен и теб винаги побеждават.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/3808

Издание:

Чарлс Шефилд. Отклонение

Американска, първо издание

Превод: Георги Стоянов

Редактор: Саша Попова

ИК „Бард“ ООД, София, 2000 г.

ISBN: 954-585-107-4

1

Сходство във външния вид или структурата на организми, принадлежащи към различни видове или раси. — Б.пр.

2

1 атосекунда = 10–18 сек. — Б.пр.

3

Единица за разстояние в астрономията; 3.263 светлинни години. — Б.пр.

4

1 трилион = 10^12 — Б.пр.

5

Близко разположени една до друга планета, които се въртят по една орбита около техния общ център на масата. — Б.пр.

6

Звезда, която се върти директно около своето слънце. — Б.пр.

7

1 милисекунда = 10–3 сек. — Б.пр.

8

Разстоянието, което светлината изминава, като се движи със скорост 300 000 км; 1 с. г. = 9·10^12 км. — Б.пр.

9

Гама-лъчи. — Б.пр.

10

Малко отклонение в движението на небесно тяло, предизвикано от привличане на друго тяло. — Б.пр.

11

Разделителната линия между светлата и тъмна част на една планета. — Б.пр.

12

Вж. „Летен прилив“. — Б.пр.

13

Малка планета, астероид. — Б.пр.

14

Incomparable (англ.) — несравним. — Б.пр.

15

Временни израстъци от протоплазма у едноклетъчни и някои многоклетъчни организми, които служат за движението им с цел намиране на храна. — Б.пр.

16

Вътрешен скелет, какъвто имат гръбначните — Б.пр.

17

Организъм, който живее в симбиоза. — Б.пр.

18

Glister (англ.) — блясък.

19

Додекаедър (гр.) — дванайсетопръстник — Б.пр.[20]

20

Вероятно е имал предвид многостен с 12 стени. — Бел. Dave

21

Recorder (англ.) — архивар, писар-секретар. — Б.пр.

22

Defender (англ.) — защитник, бранител. — Б.пр.

23

Feeder (англ.) — възпитател. — Б.пр.

24

Breeder (англ.) — раждащ. — Б.пр.

25

Workers (англ.) — работници. — Б.пр.

26

Ципокрило. — Б.пр.

27

Главоноги от групата на молюските (октоподи, калмари и др.). — Б.пр.

28

Последователно делене на две части. — Б.пр.

29

Aleatory (лат.) — рисков, непредсказуем. — Б.пр.

30

Преместване към светлини с по-голяма дължина на вълната, наблюдавано в спектралните линии на небесните обекти. — Б.пр.

31

Спиране циркулацията на човешки течности. — Б.пр.

32

1 фемтосекунда = 10-15 сек. — Б.пр.

33

Страшния съд. — Б.пр.

34

Serenity (англ.) — спокойствие, ведрина. — Б.пр.

35

Точка, в която една функция приема безкрайна стойност, специално в пространство-време, когато материята е максимално плътна. — Б.пр.

36

Звук, който се произвежда от триене на издишвания въздух в теснината на говорещите органи. — Б.пр.

37

Finder (англ.) — човек, който е намерил нещо. — Б.пр.

Content

Чарлс Шефилд
Отклонение

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Епилог

Информация за текста

1