lovech

Maskata na zloto

На редактора ми, Стейси Кримър,

чиито интелигентност, вкус,

изключителен усет и безграничен ентусиазъм

превърнаха създаването на този роман

в истинско удоволствие.

1.

Дъждовете започнаха през април и отначало не бяха повече от обикновените за този месец невинни пролетни превалявания. Но те продължиха до средата на юни и ставаха все по-проливни. Валеше денонощно по четири, по пет дни седмично - упорит непрекъснат порой, който като че ли спираше само за да поеме дъх и да започне с нова сила. Зимата бе тежка, една от най-суровите от много години насам, и отначало водата се застояваше на повърхността: невъзможно бе да проникне във все още замръзналата почва. Човек имаше всички основания да мисли, че Кънектикът е прехвърлен от някоя гигантска сила сред вечния лед на Сибир... Но после земята се поотпусна и погълна водата в жадните си недра, за да възстанови нивата на кладенци и резервоари, да напои замрели в копнеж корени. Напълниха се езера и реки, а през горите и задните дворове на Кламдън пъргаво се запровираха безброй потоци и лъкатушни ручейчета.

Земята насити жаждата си и водата пак се застоя на повърхността ѝ, запросмуква се в мазета, заля поляни, запълзя към хълмовете, издигащи се високо над реките, загриза пътищата и тротоарите първо се издуха на места, а после пропаднаха и се нашариха с опасни клопки тук и там.

В долната част на разсадника минаваше пълноводен поток, който беснееше и се пенеше, откъсвайки големи буци пръст от брега. Ден след ден водата се разливаше все по-нагоре и по-нагоре по наклона на подадения бряг, любопитно протегнала ледени пръсти към младите елхички и борчета. Тя продължи да поглъща с незадонолим апетит подгизналата почва и скоро запляска около борчетата в най-долната част на разсадника.

След пет седмици почти непрекъснат дъжд водата, наводнила разсадника, изкорени първата елхичка, не по-висока от метър и двайсетина сантиметра. Тя никога повече нямаше да отнесе аромата си в тържествено украсения за Коледа дом на някое дете... Потокът я отнесе до реката, чиито мътни води вече влачеха какво ли не, отмъкнато оттук-оттам. Те задълбаха с незаситено любопитство в дълбоката дупка, останала на мястото на дръвчето, и накрая успяха да измъкнат от нея пластмасова торба за отпадъци, поставена там неизвестно кога. В течение на годините корените на дръвчето бяха проникнали в нея, а сега налягането на водата доразшири вече образуваните дупки. Съдържанието ѝ се люлееше напред-назад по повърхността на придошлата вода и ги разкъсваше още повече...

Най-сетне дъждовете спряха и мътните води на пороя започнаха да се прибират в бреговете на потоци и ручейчета. Течението дръпна торбата още веднъж и от нея неочаквано се материализира някаква кост, която се позалюля за миг, закачена с единия край за нещо по-голямо вътре, после се освободи напълно и заплува в потока, който я завъртя и понесе все още с неукротена сила към Кламдън.

***

Томас Терънс Терун, шефът на кламдънската полиция, носеше картонена табличка с две кафета и две кифли към колата си. Постави я върху нея, за да отвори вратата. Преди да се плъзне с известно усилие зад волана, погледна към изясняващото се небе. Движенията му бяха затруднени от радиото, фенерчето и пистолета, прикрепени към колана му - обикновената екипировка на един полицай.

— Бих могъл да бъда дърводелец - заяви той, докато изместваше радиото на бедрото си, за да не му убива на гърба - вместо високоуважаван полицай.

— Ще печелиш повече пари. В наши дни дърводелците вземат около петстотин долара на час.

— Ето на, човек се учи, докато е жив: досега смятах, че така печелят водопроводчиците — въздъхна Тий.

— И те не могат да се оплачат.

Тий подаде едно от кафетата на Джон Бекер.

— Вярно е, че заплатата ми не е голяма, но като шеф на полицията имам отлична възможност за рушвети.

— Взе ли някой и друг добър рушвет напоследък? - запита Бекер.

— В момента пиеш част от него.

— Чакай, чакай!... Я да се уточним: тази чаша кафе резултат на изнудване ли е, или на подкуп?

— Подхвърлих само, че при добро желание биха могли да ми дадат двойно кафе и да не ме карат да се връщам обратно за второто. Не искам обаче да кажа, че само едно нищо и никакво безплатно кафе е достатъчно да ме задържи на тая работа. Я погледни двете кифли: виждаш ли някаква разлика между моята и твоята?

— Върху твоята е пльосната много голяма и много нездравословна буца тлъст крем - отвърна веднага Бекер.

— Наричай я нездравословна буца колкото си искаш. Аз ще я наричам „апетитна топчица вкусен крем“. А някои дори няма да я нарекат и топчица - отговори невъзмутимо Тий и продължи с победоносно вдигнат показалец: - Не забравяй, че съм опитен наблюдател и с лекота забелязвам значимите подробности. Докато моята кифла е с крем - не се разсейвай, следва нещо много важно, - твоята е лишена от тази благинка.

— Мили боже, прав си!

— Подиграваш ли се?

— Не, изразявам само учудване. Нима наистина ви обучават на подобна наблюдателност в шестмесечните курсове за ченгета?

— Изглежда, все още не ти е ясно - въздъхна съжали- телно Тий. - Вярно е, че поръча обикновена кифла без крем - и си я получи. Същественото е, че аз не поръчах кифла с крем, но както виждаш, го получих - безплатно.

— Безплатен крем?

— Безплатен. Възможно е на пръв поглед да ти се стори нещо дребно, но я си помисли за многобройните дни служба, през които съм му се радвал - какво ще кажеш?

— С натрупване се получават десетки долари.

— И хиляди калории - не го забравяй!

— И с тези неща вие, ченгетата, минавате между капките...

— А вие, нещастниците от ФБР, нямате такива възможности. Съчувствам ти.

— Ако някой ми беше обърнал внимание върху тези нещица в началото на кариерата ми, сигурно щях да предпочета службата на ченге в някое провинциално градче.

— Грешка. Не ченге, а главно ченге - полицейски шеф. Обикновеното ченге не се радва на такива придобивки.

— Ясно - отвърна Бекер, вторачил поглед през прозореца. - В момента виждам на какво се радват обикновените ченгета.

Тий проследи погледа му. На отсрещната страна на паркинга в центъра на Кламдън бе спряла друга полицейска кола и от прозореца ѝ се показваше ухилената физиономия на полицай, зает в оживен разговор с девойче в пубертета.

— Тоя нищожен скапаняк - реагира гневно Тий.

— Макнийл?

— Няколко пъти вече го предупредих да не се занася с момичетата от гимназията. Ще се наложи добре да го сритам в задника.

— Но той само разговаря с нея - обади се Бекер.

— Дяволите да го вземат!

Девойчето беше тъничка русокоса красавица с класически черти и празен поглед. Облечена беше според модата като работничка във ферма: размъкнат дънков комбинезон и тежки наглед високи работни обувки, които никога нямаше да познаят и ден физически труд. Тя се смееше звънливо, отметнала глава назад, а правата ѝ руса коса, дълга до кръста, се люлееше по плещите ѝ. Притиснала бе таз към вратата на полицейската кола.

— Не изглежда нещастна - забеляза Бекер.

— Какво може да знае едно голямо дете като нея? - вдигаше пара Тий. - Тя е от Йоргенсонови, Корлис или Анджела, забравил съм името ѝ. Бащата е пияница - многократно сме го откарвали вкъщи кьоркютюк пиян. Вероятно превръща живота на малките в ад - нещо характерно за пияници като него. Майката е повече от безпомощна - работи някъде в центъра и, изглежда, приема нещата така, както дойдат... без каквато и да било съпротива. Нищо чудно, че момичето е така объркано и явно си търси белята.

— Какво всъщност прави, Тий? Виси по уличните ъгли и пуши - или какво?

— Боже мой, колко си изостанал! Първо и преди всичко, изглежда, не си забелязал, че в Кламдън няма улични ъгли, край които да се виси. Нощно време децата се мотаят из центъра.

— Из центъра?

— Едно от любимите им места за мотаене и висене. Пльосват се върху колите си и се събират като скорци. И всички до един с цигари в уста. Всички! И пият в добавка! Залюляват хорото на тринайсет-четиринайсет години!... Сега децата са други - съвсем различни от нас навремето.

— Защо тогава се връзваш така за Йоргенсон?

— Първо, чука се с Макнийл и, второ, взема кокаин от време на време. Няма да се изненадам, ако го и продава. Тя вече е потеглила по онзи път. Бас държа, че Макнийл се добра до нея именно заради това. Той реагира на оплакване от съседка за вдигане на шум посред нощ, отива до къща, оставена без родителски надзор за през нощта, и намира най-малко дузина пубертетчета, някои пияни, други надрусани, но всички повече или по-малко неконтролируеми. Макнийл домъква в полицията само децата, насъбрали тайфата. На останалите държи поучителна реч, сплашва ги малко, обрисува се като добро ченге: изтъква, че прави жест за тях, като не ги закарва в полицията, както домакините им. Избира момиче, което издържа повече от другите или което изглежда по-отстъпчиво от тях - зависи какво търси. Завлича го в колата си и сключва сделка. Разбира се, трябва да е сигурен, че то няма да се оплаче на родителите си за пасовете на едно ченге. За предпочитане някое, което изобщо не разговаря с тях. Натиска я на предната седалка на патрулната кола, тя купува свободата си с определени отстъпки и нещата потеглят оттук-нататък: момичето неочаквано се снабдява с приятел на трийсет и пет години - при това с пистолет! А е семеен, представи си! Достатъчно да се завърти главата на едно добро дете. Тоест на едно не съвсем добро дете. Лесни бройки за Макнийл. След година или две тя отива обикновено в колеж и той я замества със следващата. Предупредих го, че ще му отрежа топките, ако продължава в същия дух.

— Като го гледам как се държи, изглежда, все още са на мястото си.

— Тоя човек има сериозен хормонален проблем. Не съм сигурен дали кастрацията е решение за него.

— Нима наистина обмисляш да приложиш похватите на оная Бобит върху личния си подчинен?!

—Така ще го направя по-добър полицай. Ниска цена за повишена експедитивност и подобрено качество на работата му.

— Защо просто не го уволниш?

— Знаеш, че трябва да се съобразяваме с профсъюзите. Макнийл работи в полицията десет години. Не мога да го уволня без обяснение, а то ще въвлече поне половин дузина местни семейства, които едва ли ще се почувстват особено ощастливени. Освен това копелето има дар слово. Искам да кажа, че няма да разпознаеш що за птица е от начина, по който разговаря с тебе - с мъжете се държи по мъжки естествено, истинско непоклатимо ченге. Но с жените говори по друг начин. Подслушах няколко от телефонните му разговори с жени. Все едно че с тях говори друго момиче - не че се лигави като хомо: просто се приспособява към тях. Разбираш ли ме? Една жена веднага би хванала цвиленето на някой педераст. Но той говори някак - как да кажа... - искрено и те веднага се улавят на въдицата му. Наблюдавал съм го, без да забележи: фукаше се пред един от колегите си. Преструваше се, че трепери от страст, и въртеше подигравателно очи, докато тя говореше, но когато той заговори, гласът му звучеше така... ласкаво, така успокоително... Не знам как да ти го обясня. Но имам всички основания да се страхувам, че ако го изправя лице в лице с родителите и го оставя да говори с майките, той ще ги спечели на своя страна само за секунди! Освен това някои от тези деца са вече в колеж, други са семейни... Как - според тебе - ще се почувстват, ако развеем публично мръсното бельо от пубертета им? - Е, вероятно няма да са особено щастливи.

— Прав си. Едва ли ще имаш проблеми с нетърпеливи доброволци.

— И аз не бих желал да видя тъпотиите на моя пубертет, изложени на показ.

— Да не говорим за безумията ти по-късно – подхвърли Бекер. - Доколкото си спомням, и ти търчеше тогава с изплезен език след полите на жените...

— Бях общителен младеж.

— Е, щом държиш да го наричаш така... Между другото, много съм се чудил как тогава не застъпи този увиснал език и не се лиши от дар слово.

— Ти ли точно се намери да ги говориш тия? - Тий се размърда с чувство на неудобство зад волана. - Ти?!

— Винаги съм бил приветлив младеж - захили се Бекер.

— Мамиш сам себе си. Приветливост е „Здрасти, как си?“, вежлива усмивка, минута приятелски разговор, почерпка с чаша кафе, някой и друг въпрос за отпуската. Това е приветливост. Тя няма нищо общо със секса - можеш да се държиш така с всеки. Аз съм приветлив. А ти си вечно надървен.

— Само когато съм сам.

— Доста дълго време беше сам.

— За разлика от тебе, нали?

— Правилно. Аз съм семеен човек. Винаги съм бил такъв. От праисторически времена. Този пръстен не е мръдвал от пръста ми, сраснал е в костта ми като имплантиран и дори и да искам, не мога да го извадя - не съм като Макнийл там. Пръстенът на този кучи син е сякаш лепенка, която залепва и отлепва по желание: срещне някое момиче следобед - шат, отлепва я; върне се вкъщи при жена си след работа - шат, залепва я.

— Всичко вкъщи в ред ли е? - запита неочаквано Бекер.

— Чудесно... Защо питаш?

— Струва ми се, че проявяваше по-голямо снизхождение към този тип мъжки подвизи - мотото ти не беше ли нещо като „Живей и остави другите да живеят“? Дори понякога се възхищаваше - да не кажа завиждаше - на вечно разгонените жребци наоколо. Да не би да остаряваш, Тий?

— А ти как си мислиш? Не забравяй, че и ти старееш. При това си с две години по-възрастен от мене.

— Искаш да кажеш по-млад.

— Кога си роден?

— Кажи го пръв.

— Измъкваш се като змиорка - въздъхна Тий. - Прекалено голям хитрец си за мен: нищо чудно, че си във ФБР.

— Както и че съм по-голям хубавец от тебе - хилеше се Бекер.

Тий потупа корема си, който опасно опъваше ризата му.

— Избрах забелязващия се отдалеко и много привлекателен авторитетен външен вид. Върви добре с униформата.

— Прав си. И с всеки дебел слой крем ставаш все по-забележителен и все по-авторитетен.

Девойчето пак отметна глава назад и се изсмя звънко, после отстъпи от патрулната кола. Макнийл се отдалечи от тротоара и бавно обиколи паркинга, като оглеждаше девойчетата на минаване. Няколко от тях си разрешиха да го проследят с поглед, преди да се струпат около момичето на Йоргенсонови и загадъчната му усмивка.

— Джон, дай да говорим сериозно. Само аз ли намирам поведението на това копеле за отвратително? Може и наистина да остарявам, но момичетата са малолетни и тоя проклет прелъстител се възползва от тях без каквито и да било задръжки!

— Възможно ли е отношението ти към него да има нещо общо с факта, че самият ти имаш петнайсетгодишна дъщеря?

— Мисля за нея, разбира се! Джини знае, че ще ѝ смъкна кожата от бой, ако пие, преди да отиде в колеж, но това не означава, че тя няма да намери начин да се напъха между шамарите някъде... Смяташ, че не понасям Макнийл само защото имам дъщеря в тази възраст?

— Не става въпрос само за тебе, Тий. Има нещо мръснишко тук, дори по-лошо от обикновена мръсотия.

— Ти какво би направил, ако някое дете на тази възраст се увие около тебе?

Бекер се разсмя.

— Ще потърся помощта на Карин и можеш да бъдеш сигурен, че въпросното дете никога повече няма да ме безпокои.

Полицейският радиотелефон изпращя и колата се изпълни с ясен женски глас.

— Централата търси полицейски шеф Теруин.

Тий се посочи с палец.

— Търсят мен - обърна се той към Бекер. - Аз съм шефът... Казвай, Централа.

— Наел си някого, наречен Централа, да те свързва със света? Този глас ми прозвуча като гласа на Морийн.

— Когато сме на работа, тя обича да говоря с нея официално - не се огъна Тий. - Казва, че така се вживява в службата и косите ѝ настръхвали.

— Какво казахте? - запита женският глас.

— С Джон Бекер съм - обяви Тий в микрофончето.

— О - отвърна гласът, като че ли присъствието на Джон Бекер обясняваше всички възможни странности в двустран- ната връзка. - Шефе, обади се госпожа Лий от „Лайънс Драйв“, номер 333. Тя заяви, че ви познава.

— Не те е излъгала. Какъв е проблемът?

— Иска да огледате някаква кост.

— Я повтори!

— Иска да огледате някаква кост, довлечена в задния ѝ двор. Твърди, че изглежда странно.

— Сигурно става въпрос за смешната кост^11 - обади се Бекер.

— Морийн, обясни ли на госпожа Лий, че съм зает в дискусия на високо ниво със специален агент Бекер, местна известност и пропаднал шут?

— Казах ѝ, че вероятно ще отидете при нея само след няколко минути.

— Забеляза ли уважението в тона ѝ? - запита Тий.

— Така ли наричаш презрителната нотка в нейния глас?

— Нищо не разбираш от почтителен тон. Надявам се, че този минус не се отразява отрицателно и на други страни от живота ти.

— Не съм добър и по отношение на червеното и бяло вино.

— Мене ли имате предвид? - намеси се Морийн.

— Добре, ще проверя... Централа. - Тий върна микрофончето на място и се обърна към Бекер. - Виждаш ли какви сериозни проблеми огъват раменете на полицейския шеф? Патрул по... по кости. Ще дойдеш ли?

— Хей, аз съм на почивка тук.

— Да или не?

— Не се сещам за нищо по-стимулиращо от наблюдение на ниско платен професионалист на работа.

— Лишен си от подобен вид вълнения във ФБР, нали?

— Плащат ни допълнително при рисковани операции - отвърна Бекер. - Коя е госпожа Лий и какъв е проблемът ѝ с тия кости?

— Вероятно иска да съди някого за хвърляне на боклуци в задния ѝ двор. През задните дворове на къщите там минава поток, който се влива в Согатък. Не е особено пълноводен, но ако вали четирийсет дни и нощи, няма начин да не домъкне нещо пред кухненската врата. Обикновеният риск на живота край реката.

— Което не означава обаче, че човек не може да съди някого за находките в задния си двор - заяви Бекер. - Стига да се опиташ достатъчно енергично.

— При условие че не е замесено местното ченге.

Тий подкара колата към библиотеката, а после я прехвърли в серия от взаимно пресичащи се улички, които преминаваха през горите на Кънектикът наоколо, но се възприемаха като част от Кламдън. От каменен стобор скочи катеричка, изправи се на задните си крачета и изпрати с неодобрително изражение полицейската кола, без да се смути ни най-малко от погледа на Бекер. Той често се беше питал дали градчето наистина принадлежи на живеещите в него хора или на големия брой елени, еноти, горски плъхове и катерички - без да споменаваме за няколкото койота, които се бяха прехвърлили тук през последните години. Миещите се мечки пробваха здравината на всеки контейнер за боклук, а понякога проверяваха и тази на входните врати. Елените, защитени от строги ограничения на лова и изисквания за връзване на кучетата, обядваха безстрашно с азалиите и розите от градините, пасяха с дръзко спокойствие и в горите, и по дворовете, безочливи като котки.

Упоритото присъствие на гората само на около час път с кола от Ню Йорк беше доказателство, първо, за пригодността на почвата и климата на Нова Англия за разцвета на горските насаждения и, второ, за силата на ревниво защитаваните местни закони за опазване на околната среда. Гражданите на Кламдън бяха избрали да живеят сред гората и бяха приели законите и нужните данъчни натоварвания, необходими за защитата ѝ. Гледаха с известно съжаление хората от съседните градчета, които ги осигуряваха с удобства като супермаркети, магазини, ресторанти и киносалони, но не се радваха на щедрите горски дарове и спокойствието на живота близо до природата. Кламдън беше идеалното място за големия брой желаещи да се преструват, че водят прост, природосъобразен живот - Бекер бе един от тях.

Тий разсъждаваше върху живот от по-сложно естество.

— Наистина ли ще кажеш на Карин, ако някое маце се амбицира и се повлече по тебе?

— Казвам ѝ почти всичко.

— Все пак какво не ѝ казваш?

— Само онова, което забравям - отвърна Бекер.

— Наистина ли говориш толкова много?... И аз говоря с Мардж, но има някои неща, които... Например разговаряш с хубава жена и изведнъж ти става ясно, че тя ти се слага. Ти самият не правиш нищо, но си повече от сигурен, че получаваш недвусмислени сигнали. Наистина ли ще кажеш на Карин?

— Ако съм напълно сигурен какво става, да, ще ѝ го кажа. Между другото, Карин сигурно ще го забележи преди мен. Нямам предвид обикновени усмивки. Трябва да бъда убеден, че някоя наистина ми дава аванси. Жените обикновено са много лукави и винаги си оставят вратичка. Лесно е да се подведеш.

Тий замълча.

— Случило ли се е нещо, за което искаш да поговорим? - запита колебливо Бекер след минута.

— Да, случи се... Не, не искам да разговаряме за него. Предпочитам да тъпчем около него.

— Добре изразено.

— Имал ли си... - започна Тий неохотно. - Няма значение.

— Продължавай, защо спря?

— Забрави го. Друг път.

— Сега съм тук - посочи напълно логично Бекер. - Да съм имал какво?

— Нищо.

— Знаеш ли, страшно много мразя да разговарям с мъже! В мига, когато престанеш да говориш за спорт или обикновените мъжки тъпотии и навлезеш в друга тема - всички се затварят като задник на магаре! Исусе, Тий, та ние се познаваме още от гимназията! Нима си въобразяваш, че би могъл да ме изненадаш с нещо?

— То няма да те изненада.

— Твоя работа - предаде се Бекер.

— Прав си - отвърна Тий и потъна в мълчание, което трая, докато зави по алеята за коли пред една от къщите край реката.

От къщата излезе стройна млада жена със срязани дънки и безръкавна горна дреха, вързана зад врата и на гърба. Тя вдигна за поздрав ръка и пак се прибра. Бекер излезе от колата, после усети колебанието на Тий и се спря.

— Какво има? - запита той.

— Не знам как да обясня присъствието ти - заяви Тий.

— Искаш да остана в колата?

— И да изпуснеш представлението? Разбира се, не! Просто се питам дали само да подхвърля, че съм довел приятел със себе си, или да те представя като специален агент Бекер от ФБР - или какво?

— Защо просто не ме назовеш доктор Уотсън?

— Къде е болният?

От къщата отново излезе госпожа Лий, този път с голяма кост в протегнатата си напред ръка. Беше вмъкнала ръка в широка домакинска ръкавица, но допълнително бе поставила и няколко пласта хартиена кърпа върху костта, преди да я хване. Движеше се много внимателно и предпазливо: ясно беше, че намираше заниманието си в момента за повече от отвратително.

— Представете си само, намерих я в задния си двор! Кой знае какви болести могат да се пипнат от нея! А ако я бяха намерили децата?! Ужасяващо е! - Бекер усети ясно различим южен ритъм в гласа ѝ, въпреки че липсваше определен акцент - образованието ѝ бе успяло да го изтрие, но не се бе справило с характерната напевност на Алабама. - В края на краищата не живея на брега на Джърси, капитане, за да приемам без вълнение използвани спринцовки и други такива в задния си двор. Аз съм в Кламдън, господине, и тук тези неща не са приемливи!

— Това тук ми изглежда повече като кост, а не като спринцовка, госпожо Лий.

— Е, да, разбира се, че е кост, капитане. Но мъртвата кост разнася микроби!

— Така ли?

— Логично е да е така. Микробите от болестта, предизвикала смъртта.

— Всички вируси или бактерии, заразили организма приживе, умират само след няколко дни или няколко часа - намеси се Бекер.

— Здравейте - заяви госпожа Лий, като че ли Бекер внезапно се беше материализирал на полянката пред дома ѝ. Очите ѝ бяха много бледосини и ѝ придаваха леко неземен вид, когато ги обърнеше директно към събеседника си. Зениците ѝ сякаш се стопяваха в отвор - врата към друга вселена, в която бяха възможни много неща... хипнотизиращи, омайващи очи с нюанса на вълчите... А когато му се усмихна, Бекер си даде сметка, че стои пред една много опасна жена. Беше доста слаба, но мускулите на ръцете ѝ изглеждаха добре тренирани във вдигане на тежести. Бекер я видя без особено усилие да крачи енергично по шорти и безръкавната си горница, размахала гирички напред-назад.

— Казвам се Джон Бекер - представи се той.

— О, да... Не изглеждате напълно според представите ми за вас.

— За съжаление не изглеждам и така, както аз самият бих желал - въздъхна примирено Бекер.

Тя му подаде лява ръка и стисна енергично неговата.

— Не бих бързала да се променям, ако бях на ваше място - заяви тя с лека усмивчица.

— Господин Бекер е... - замънка Тий.

— Знам кой е господин Бекер - прекъсна го тя. - Всички тук знаем кой е, дори и да не сме се срещали с него. Той е знаменитост.

— Е, не съвсем - запротестира Бекер.

— Хайде, хайде, недейте да скромничите. Нали вие избихте всички ония, както се говори? - Бекер неволно трепна, лицето му потъмня. - Не се смущавайте - продължи тя. - Те са си го заслужили до един, сигурна съм.

— Бяха серийни убийци - обади се Тий, - но той не обича да се говори на тази тема.

— Съжалявам, ще ми простите ли? - Тя докосна ръката му със свободната си ръка и ребрата ѝ изпъкнаха ясно под кожата. - Трябва да ми простите, иначе ще се чувствам ужасно.

— Няма проблеми. - Бекер успя да се усмихне студено.

— Благодаря. - Тя задържа погледа си на него, преди да се обърне пак към Тий. Тикна му костта под носа, като я размаха нетърпеливо. - Е, капитан Терун, това е ваше, приберете си го. Няма да го държа вечно я! Възможно е микробите убийци вече да са се изпарили, но каква е гаранцията, че няма други микроби?

— Аз не съм капитан - коригира я Терун, като пое костта от нея, хващайки я внимателно през пластовете книжна кърпа.

— А би трябвало! Ако зависеше от мен, бих ви произвела в полковник.

Тий се разсмя.

— Стига ми и да съм шеф на местната полиция.

— Не съм срещала по-скромни мъже от вас двамата - възторжено възкликна тя. - Нямам думи да ви обясня колко освежаващо ми действате. Съпругът ми... е, хайде да не навлизаме в подробности.

— Ще ми покажете ли къде го намерихте? - запита Тий.

— Разбира се! Последвайте ме.

Докато вървеше към задния двор, жената няколко пъти докосна ръката на Тий, сякаш за да запази равновесие, въпреки че според Бекер теренът не я заплашваше с нищо.

Останали сами в колата по-късно, Тий го запита:

— Е, какво ще кажеш?

— Привлекателна жена - отговори веднага Бекер. - Малко е дребничка, но симпатична.

— Нямах предвид жената - отвърна Тий нетърпеливо.

— По другия въпрос считам, че имаш проблем.

— Точно от това се страхувах. - Тий внимателно постави костта върху задната седалка. - Човешка е, нали?

— Така изглежда. Хумерус.

— За тебе може да е забавно^21, но за мене не е.

— „Хумерус“ е латинското название на тази кост.

— О, господи, страхотно си падам по образовани люде! А на американски - раменната кост, така ли?

— Нещо такова.

— По дяволите! Ще извикам лекар да си каже тежката дума, но е човешка, нали?

Бекер кимна.

— Не е изключено да е наводнена цяла гробница!

— Поне знаеш къде да търсиш - опита се да го успокои Бекер.

— Къде?

— В горното течение на потока.

— Щях да се сетя и сам, ако ми беше дал време. А ти дори не се поколеба и за миг. Бърз като светкавица. Бърз като федерален агент. - Тий посегна към радиотелефона. - Съжалявам за приказките ѝ - добави той, като смени тон. - Надявам се, че не те разстрои много.

— Разбира се, че ме разстрои - отвърна Бекер. - На тебе лично как ще ти се хареса да бъдеш знаменитост, заради бройката хора, които си убил?

— Ъъ... съжалявам.

— Грешката не е твоя.

— Тя говори прекалено много.

— Коя е тя всъщност?

— Госпожа Лий? Ами как да ти кажа - думата „домакиня“ използва ли се още? Или предпочитаме „неработеща майка“? Родител на пълно работно време или нещо подобно. Съпругът ѝ върши нещо във връзка със складовете в града. Едва ли могат да си разрешат живота тук, но го правят заради училищата на децата си - струва ми се, че има някаква такава сделка.

— Откъде я познаваш?

— Хей, аз съм шеф тук! Познавам куп хора... Веднъж имаше проблем с някакъв дребен мародер - поне според мене. Или просто си беше въобразила, че наоколо дебне някой. Тя е малко нещо невротичен тип, може би си попадал на такива жени... Всъщност не я познавам особено добре.

— Имаш ли да ми казваш още нещо за госпожа Лий? - не се предаваше Бекер.

— Защо? - Тий го погледна уж озадачено. - Почти не я познавам. - Бекер кимна, демонстративно загледан през прозореца. - Хей, какво?... Какво?

Бекер сви рамене.

— Нищо. Да се задълбаваш твърде много в нещата е професионален риск.

— И приятелското отношение на хората към шефа на полицията е професионален риск. Предпочитам да треперят от нечиста съвест в мое присъствие, но някои от тях просто стават по-фамилиарни, отколкото им се полага. Не съм виновен аз я!

— Приятно е някак да видиш жена по шорти, след като се изля толкова дъжд, нали? Този вид облекло не ми се стори особено подходящ за времето навън.

— Може би се облича така през деня вкъщи - предположи Тий.

— Може би... Но не е ли била навън в двора си? Нали там е открила костта?

— Господи, Джон, надявам се, че мозъкът ти не работи така непрекъснато!

— Напротив. Работи точно така - повече или по-малко - отвърна спокойно Бекер.

— Сигурно не ти е леко да живееш с него.

Бекер се усмихна.

— Човек с моя мозък трябва да намери подходящ партньор. За щастие аз го имам.

— Щастие за тебе. Какво ще кажеш за нея?

Бекер разшири усмивката си.

— Ако Карин не е щастлива, просто ще работя по-усърдно.

Тий се вторачи в него.

— Човече, ти наистина си се променил. Карин го е сторила - тя явно е била щастливата ти звезда.

— Прав си. Покрай нея разцъфнах като цвете.

— Но и стана някак странен.

— Тя изкара на повърхността женствената ми страна, както се казва - захили се Бекер.

— Няма да е лошо да я държиш за себе си, докато си в тая кола. Аз съм се клел да налагам закона със сила, ако се наложи. - Тий продължи да го гледа втренчено още минута, после се обърна към радиотелефона.

— Морийн, провери кой доктор е дежурен този месец. Имам нужда от специалист... Дявол го взел, как се казваше?

— Хирург-ортопед - подсказа Бекер.

— Хирург-ортопед - повтори Тий, после се обърна към Бекер. - Защо хирург?

— Костта е срязана - отговори Бекер. - В края. Изглежда така, като че ли някой е използвал нож.

— Два пъти по дяволите! - възкликна Тий.

2.

Той се възприемаше като капитан Лув^31 и когато правеше секс с жертвите си, обичаше да си повтаря: „Капитан Лув командва парада!“ Понякога дори го изговаряше на глас, като проточваше думата ,,luv“ така, като че ли се състои не от една, а от няколко срички, имитирайки акцента на естраден певец на сантиментални песни.

— Ето го капитан Лууууув! - припяваше той, а те се кикотеха, някои го поглеждаха накриво, но какво от това? Обикновено беше прекалено късно за вземане на мерки и за спасение... По-голяма част от тях просто му се усмихваха, готови на този етап да приемат всяка негова постъпка като проява на ласка и гальовност. - Той ще те разкъса на части, момиче!

И по-късно наистина ги разпарчедосваше, но не винаги: зависеше от обстоятелствата, зависеше от силата на страстта му, зависеше дали манията му го сграбчваше и поемаше контрола върху него. Нямаше начин да знае предварително как ще завърши сеансът с дадено момиче - манията му го бе подвеждала вече няколко пъти. Тя избухваше неочаквано в мозъка му, и то точно когато в главата му би трябвало да царува спокойствие! А когато го хващаше в клещите си, той нямаше друг избор, освен да ѝ се подчини. И сега я очакваше с напрежение, надявайки се отчасти да премине отново през огнения ѝ вихър, отчасти изпълнен със страх от мощта ѝ, но и в двата случая безпомощна играчка на капризите ѝ.

Възприемаше момичетата като жертви без значение дали ги „обработва“ или не. „Жертви, но късметлийки“ – защото той беше много, о, много добър в леглото и те винаги получаваха повече, отколкото можеха да си представят с бедното си въображение. Той си поставяше за цел да ги задоволи, преди сам той да свърши: работеше върху тях, докато получат оргазъм - беше и щедър, и търпелив. Когато те правеха секс с него, той мислеше само за тях и те го усещаха, реагираха съответно и накрая изцяло му се поддаваха.

А ако не ставаше точно така, то тогава вината бе у тях и това не бе негов проблем, сигурен беше. Просто някои жени бяха такива, майната им. Но все пак беше странно, че той не убиваше непременно онези, които не реагираха адекватно. Те като че ли не влизаха в модела на избора му. Мислил беше доста по този въпрос, опитвайки се да разбере кое точно от поведението на жертвите му развихря манията, но така и не успя да намери отговор.

Понякога мислеше за себе си като за вълк или лъв, някое силно, жилаво месоядно, което избираше плячката си от стадото измежду слабите, куците или много младите, но и този модел не отговаряше на истината: той не избираше жертвата си по този начин. Но всъщност не той избираше - и тук беше същността на проблема! Не го вършеше заради личните си нужди - манията го командваше! А тя работеше по свой собствен график в съответствие със собствения си глад...

Той мислеше за нея като за нещо извън него, но не я критикуваше, нито презираше. Напротив. Независимо от опасността и усложненията тя бе винаги добре дошла за него - и той неизменно се чувстваше потиснат и изоставен, когато тя го напускаше.

Настоящата му жертва се казваше Инге, немкиня, която работеше временно в едно от домакинствата в Кламдън през лятото. Лятото беше много щедро по отношение на жертви: те идваха от чужбина или от Средния запад, за да помагат на млади майки в домакинската работа. Те бяха младички, старателни, невинни и самотни - много от тях напускаха дома си за пръв път и страдаха от отегчението на работата по къщите и около децата, която ги затваряше по домовете. Вълнението и изисканият живот, който се бяха надявали да открият в далечния Кьнектикът, оставаха в Страната на бляновете. Самото им идване тук бе доказателство за бунтарска природа. Но всички до една бяха - напълно естествено - още зелени, много по-наивни от по-зрелите жени, и за него бе лесно да ги омотае с шаблонни лъжи, които те обикновено чуваха за пръв път. Те не знаеха как да разграничат лъжата от истината, нямаха още изработен усет за искреността и фалша. Поразен беше от щуротиите, които им сервираше и на които те се връзваха. Единственият му проблем обикновено беше преодоляване на естествената им съпротива срещу възрастта му. Но на много от тях им допадаше идеята да се чукат с по-възрастен мъж, а и достатъчно беше да ги загащи в някой ъгъл и поговори с тях само няколко минути, за да им представи чувствителния, любвеобилен, търпелив самотник - образ, с който успешно пробиваше всяка бариера. Те, разбира се, не допускаха, че ги играят и виждаха само старателно разработената фасада. Не забелязваха вълка в тъмния ъгъл, зловещо ухилено чудовище с проточени слюнки в очакване на поредната плячка...

Инге беше от жените, които гарнират потта и мятането в леглото със стенания, и той я възнагради, отделяйки ѝ повече време от обикновено. Мълчаливите му създаваха известни затруднения: когато липсваше слухова обратна връзка, се изискваше много по-голямо напрежение от негова страна - тогава се налагаше да действа главно по предположения. Много по-добре беше за всички засегнати да знае как вървят нещата, кое как се приемаше, какво ѝ харесва и какво точно ѝ харесва още повече. Някои от тях имаха директни изисквания и той, разбира се, ги изпълняваше, но такива случаи имаха известен привкус на командване, което не му харесваше. Той предпочиташе сам да открива сексуалните предпочитания на жертвите си, да импровизира по време на акта - убеден беше, че по този начин не само той, но и те изживяват неочаквани удоволствия: възможно беше да ги изненада с нови за тях комбинации и подходи. Понякога дори неща, които и на него хрумваха за пръв път! Сексът освен умение беше и изкуство, ограничавано само от силата на въображението.

Той продължи да смуче гръдта ѝ, а тя - да стене с нейния английски акцент на чужденка:

— Ти... оу...ааа... подлудяваш ме... ай!... О,ти... ти... ау!...

Той се захили на себе си, без да изпуска зърното на гърдите ѝ от уста, като същевременно плъзна ръката си от другата гръд към краката и се заигра с нежната кожа от вътрешната страна на бедрата ѝ, докато тя задъхано изви гръб в желанието си да направи допира му по-плътен. А когато загали мекото влажно кадифе между краката ѝ, тя се загърчи и застена още по-силно.

— Ааа... оу!... Ти... ме... подлудяваш... - едва поемаше дъх тя. - Какво... какво ми правиш?... Ти ме.... ау... ааа.... подлудяваш!...

Сега вече Инге направо виеше и той се запита дали така го правят в Европа. Американските момичета на нейната възраст обикновено страдаха от прекалено много задръжки, за да се наслаждават на секса така очевадно. Подозираше, че го правеха, защото от тяс се очакваше да го вършат, а не заради удоволствието от конкретното мятане в леглото с някой мъж.

Когато най-сетне се гмурна със силен тласък в нея, тя неволно заби зъби в рамото му и той веднага се дръпна.

— Не искам белези - Трябваше да се върне при жена си след сеанса тук и, естествено, не искаше да се явява пред очите ѝ с петна по тялото си, като че ли се връща от състезание по кикбокс.

Инге се стресна и се посви, така че се наложи да я върне обратно на същата вълна. Той се поизтегли отчасти от нея и се спря на самия отвор, дразнейки я умело с члена си там. Тя премина през серия от задъхвания, а когато накрая той пак се вмъкна в нея докрай, тя простена високо. Той замря, после обхвана главата ѝ с длани.

— О, бейби - зашепна той и я усети как притрепери в отговор на гальовната дума, на дланите, притиснали главата ѝ, на пръстите му в косата ѝ... Просто да се чуди човек по какво си падаха, колко лесно се връзваха, какви прости трикове приемаха погрешно за проява на страст - какво минаваше за изява на любов при тях!...

Чу стъпките по коридора отвън и пак замря, напрегнал слух. Побърза да постави ръка върху устата на Инге още преди лекото подраскване по вратата. Подраскването се повтори - този път по-високо, всъщност нещо средно между подраскване и почукване.

— Инге? - обади се женски глас. Очите на Инге се разшириха от ужас, но капитан Лув над нея се хилеше до уши. „Малко истински кеф!...“ - помисли си той. - Добре ли си, скъпа? - Инге се заизвива под него, опитвайки се да се освободи, обезумяла от страх. Беше го вкарала в къщата под прикритието на нощта, предполагайки, че ще бъдат в безопасност в стаята ѝ, когато собствениците си легнат. - Добре ли си! - настояваше гласът. - Чух стенания - да не си болна?... Или сънуваш кошмари? - „Тя само се забавлява с капитан Лууууув — мислеше той. - А ти не искаш ли малко от същото?“ Отдръпна се от Инге и бавно пристъпи към гардероба. Няма да го хванат, знаеше го: никога не са го хващали и никога няма да го хванат. В кризи като тази проявяваше забележително хладнокръвие и бързо поставяше положението под контрол. Не се държеше като глупак дори когато бе обхванат от манията си. Един вълк не се плаши и не се оплита като пиле в кълчища в момент на опасност. В такъв един миг дори ставаше още по-вълк! Скритата сила на капитан Лув се проявяваше точно когато другите се панираха от страх. - Ще ме пуснеш ли да вляза, скъпа? - не се предаваше жената, но вече пристъпваше в стаята и осветлението от коридора падна директно върху Инге, която още лежеше, напълно шашардиса- на, върху леглото.

Капитан Лув се намести в тъмнината на гардероба, стиснал дрехи, обувки и чорапи. Нямаше и следа от него в стаята - с изключение на гъстата червенина по лицето на Инге. Никога не бе допускал безгрижие и небрежност при разчистване на следите си - дори бе проявявал прекалена педантичност. „Аз съм като... като сянката! - мислеше той сега с гордост. - Появявам се и изчезвам като нея, без да оставям следи! Никакви доказателства, никакви улики, никакво загатване дори за присъствието ми!... Ред и чистота на работното място!“

Жената стоеше до гардероба, виждаше я ясно през незатворената добре врата: светлината от коридора образуваше ореол около главата ѝ. „Познавам те“ - мислеше той с гордата радост на човек, който владее положението. Тя бе в трийсетте си години, млада майка на две деца и доста симпатична - не че това имаше някакво значение за капитан Лув: той не подбираше жените по външен вид и предлагаше услугите си и на хубави, и на грозни. Виждаше ясно очертанията на гърдите ѝ през тънката прозрачна материя на лятната нощница.

„Хм - кой знае? Може да не се окаже особено трудно да я прелъстя някой ден“ - мислеше той, подсмивайки се под мустак. Това би било прекрасно, направо съвършено! Само комбинацията майка-дъщеря би била по-добра! Но бе правил и това, разбира се. Ще намери някакъв повод да се срещне уж случайно с нея следващата седмица и ще я заговори. Обикновено не изискваха кой знае какви усилия: окажи им най-обикновено внимание и те ти лягат в краката.

Младата майка се опитваше да успокои Инге, която неочаквано бе избухнала в ридания, които разнообразяваше с неразбираеми мрънкания за някакъв кошмар. Капитан Лув лесно си представяше жената, седнала на леглото до Инге, която сигурно бе прикрила голотата си с чаршафа. Жената сигурно ще обгърне с ръка голите рамене на разстроеното момиче - гола плът до гола плът, - ще наведе хубавото си лице и гръдта ѝ ще се притисне към нея. Прииска му се да излезе от гардероба, да се представи така, както е - напълно гол - и да предложи сеанс с трима. Закикоти се тихо и трябваше да вземе мерки да не го чуят.

Но в коридора се чуха и други, по-тежки стъпки и в стаята влезе мъж.

— Сънувала е кошмар - обясни жената.

— Аха - изгрухтя той. Облечен беше само с долницата на пижамата, ръцете му бяха скръстени на мощен космат гръден кош. Застана пред полуоткрехнатата врата на гардероба и широкият му гръб закри изцяло видимостта на капитан Лув.

— Доста силно озвучен - промърмори той, прокара ръка през разрошената от съня коса и огледа стаята.

„Търси ме - помисли капитан Лув. - И напълно правилно: не трябва да допускаш младата Инге да се чука, когато децата ти спят в съседната стая. В реда на нещата е млад съпруг и баща да внимава - прекалено много секс наоколо тези дни. Но вероятно не и за жена ти, а? Хи-хи-хи!... Е, не се безпокой, капитан Лув ще се погрижи и за нея. Хем ще я задоволи, хем ще ти облекчи задълженията...“

Съпругът се обърна и се вгледа във вратата на гардероба. Капитан Лув замря, но не сне поглед от мъжа. Независимо от приглушените вече подсмърчания на Инге и успокоителното мъркане на жената, стаята като че ли внезапно затаи дъх, а времето сякаш забави крачка и се фокусира рязко върху съпруга и него. Засърбя го прегъвката на коляното отзад, кожата му внезапно усети дрехите на момичето и слабия метален мирис на закачалката пред носа му. Сега съпругът изглеждаше напълно събуден, оживен, концентриран в полуоткрехнатата врата отпред. Капитан Лув неволно заброи ударите на сърцето си. Но докато в такъв напрегнат момент сърцата на другите обикновено препускаха в бърз неравен ритъм, пощурели от страх и удавени в адреналин, неговото забави ударите си и той бе обзет от странно спокойствие, макар и лишено от ведрина. Влюбен беше в опасността, приемаше я не с възбуда, а просто и естествено, сякаш тя бе нормалното му състояние. В такива случаи се чувстваше като птица, спуснала се устремно към облаците след принудителен затвор под земята. О, капитан Лув знаеше точно как да се държи и какво да прави в момент на криза!...

Съпругът пристъпи към гардероба. Всяко негово движение бе някак забавено, но ясно и точно очертано, сякаш той бе облян в ярка светлина. Капитан Лув развеселено очакваше следващия му ход. Ще отвори ли рязко вратата на гардероба, ще бутне ли дрехите настрани, ще сграбчи ли храбрия капитан? Какво ще избере като средство за наказание: бейзболна бухалка, нож, пушка? Когато го види и разпознае, ще закрещи ли за ченгетата, ще засрами ли публично Инге, ще унищожи ли кариерата на капитана? Капитан Лув не спираше да се хили. Каквото и да се случи сега, той ще се справи - ще се измъкне без драскотинка! Вярваше в себе си, вярваше в личната си неуязвимост. Знаеше го - никой не можеше да стигне до него - никой!

Мъжът постави ръка на полуоткрехнатата врата, притисна я да се затвори, обзет от натрапчива мания за ред, запечатвайки капитан Лув. Той едва се сдържа да не се изсмее - наложи се да напъха част от някаква блуза на Инге в устата си. Задъвка памучната тъкан, смъкна надолу ръка и опипа вдървения си член. Беше дори по-голям отпреди и определено заплашваше да спука презерватива! И той внезапно осъзна, че го вършеше точно заради това. Времето, отделено за уморително съблазняване, за играта на криеница, рисковете, неудобствата, безсънието... Не го правеше за секс. Правеше го заради удоволствието от онова чувство на надмощие, което го залюляваше в жарката си люлка, когато съумееше да се измъкне ненаказан, доказвайки за пореден път неприкосновеността си, властта си над другите! Обичаше да ги мами, да доказва отново и отново колко са тъпи и колко са по-долу от него! Подвеждаше жертвите си, приятелчетата им, съпрузите, вечно мърморещите родители. Мамеше успешно и жена си. Запита се дали щеше да се кефи така и ако не беше женен...

Когато мъжът и жената излязоха от стаята, капитан Лув се измъкна от гардероба и намери Инге в криза.

— Отивай си - засъска тя. - Трябва да се махнеш!

— Невъзможно - захили й се той. - Ще ме чуят.

— Не можеш да останеш, не, не! Много е опасно!

Стоеше пред него, размахала диво ръце. Лув посочи захилено вдървения си член.

— Не, не! Невъзможно! - завъртя тя буйно глава.

— Не е невъзможно. - Продължаваше да се хили. - Само изглежда така. Правила си го и преди.

— Не, не! - Инге не откъсваше поглед от вратата, сякаш очакваше жената да се появи там всеки момент. - Ти не разбираш!

— Ти не разбираш - отвърна той, имитирайки подигравателно акцента ѝ на чужденка. - Шъ го пак започнем.

Обърна я грубо и я облада отзад, като я прегъна над леглото. Тя му оказа известна съпротива, но не бе особено убедителна. Той я работеше без бързане, но и без да забравя и нейното удоволствие - изтънченият майстор винаги изпипва работата си! - и накрая тя пак виеше енергично, но този път с възглавница, натъпкана в устата.

Когато наближи собствения си оргазъм, той се поослуша: дали манията няма да забие кървави нокти в него сега? Изчака няколко мига онази позната мощна вълна да го залее и да изиска смъртта ѝ. По някое време му се стори като че ли... аха, аха... може би... май... Но тя сякаш размисли и се отдръпна, така че той остави Инге жива. Засега...

Лув направи голямо представление с оргазма си: диша дрезгаво и разкъсано, притиска я до себе си, после се разтресе буйно, сякаш силата на страстта го бе лишила от контрол над тялото му. Научил беше, че жертвите му обичат това малко „театро“ - така се чувстваха силни, смятаха, че не той, а те го притежават, макар и временно, приятно им беше да си въобразяват, че нещо у тях самите е предизвикало този вълнуващ, разтърсващ, спазматичен връх на креватното упражнение.

— Невероятно - зашепна той, когато най-сетне си „възвърна“ речта. - Ти си невероятна! - Добре би било да произнесе накрая и името на жертвата, това придаваше личен нюанс на представлението, но опитът го бе научил, че има опасност да сгреши името, а и често изобщо не си го спомняше.

По-късно същата нощ, вече в пълна безопасност у дома си, той ще впише още една жертва в тайния си дневник под номер 127...

Когато се плъзна безшумно в леглото до жена си, тя се поразмърда и измънка сънено:

— Как беше тази нощ?

— Никакви проблеми - отвърна той, връщайки се към собствената си личност, оставяйки капитан Лув между чаршафите на нечие друго легло. - Всичко беше наред.

3.

Джак остана при баща си за две седмици и сега Карин и Бекер се наслаждаваха вечер на благодатно спокойствие. Отначало не им беше лесно да се приспособят към новото положение - изведнъж бяха освободени едновременно и от товара, и от удоволствието на грижите за единайсетгодишно момче и излишъка му от енергия. В първите дни тишината и спокойствието в дома им изглеждаха измамни - жестока шега, която сякаш дебнеше момента да се насочи срещу тях - да ги лиши от равновесие, да ги обърка... Но скоро и двамата се пригодиха към липсата на дете в къщата и се обърнаха един към друг с нова топлота и дълбочина. Карин изживяваше болезнено отсъствията на Джак, когато бе по-малък: чувстваше се не само несправедливо лишена от любовта и присъствието му, но и не вярваше, че без майчинската ѝ намеса стихиите и съдбата ще се погрижат Джак да е на топло, сухо и безопасно място. Приемаше с остро негодувание дните, които Джак прекарваше с баща си, съмняваше се в способността на бившия си съпруг да се грижи за сина си, страхуваше се да не го насъсква срещу нея. Но когато Джак порасна, тя се научи да приема тези две седмици през лятото като възможност за пълен отдих, като островче спокойствие в морето от целогодишни усилия да отгледа дете, без да допуска груби грешки.

Карин и Бекер предпочитаха да мият вечер чиниите ръч- но: за тях това бе начин да удължат вечерята и насладата от чувството на уют и хармония между тях. После сядаха един до друг на дивана, слушаха музика с чаша вино в ръка и говореха. Чашата вино вечер бе нововъведение: Карин беше прочела някъде, че хора, които изпиват малко количество алкохол на ден - при положение че иначе са здрави, - са по-малко заплашени от сърдечен удар в сравнение с пълните въздържатели. И въпреки че никой от тях не обичаше дори случайните почерпки и не бе пияч по природа, Карин въведе строг ред: чаша вино на ден, без значение дали ти харесва или не! Чашата на Бекер обикновено издържаше цялата вечеря и остатъка от вечерта преди лягане, но Карин се вживя във винения ритуал и с благодарност поемаше топлината на виното, усещайки как то я омекотява и отпуска там, където цял ден е била стегната като в юмрук.

Карин беше младши заместник-директор на ФБР, отговаряше за случаите на серийни убийства и дните ѝ преливаха от напрежение.

— Хващам се на бас, че съм единственият младши заместник, чиито стъпала се масажират в този момент - заяви тя доволно. Бекер я погледна с усмивка и стисна леко външния ръб на стъпалото ѝ между палеца и показалеца си. Тя трепна, но после замърка с онази характерна за всеки масаж смесица от болка и удоволствие. - Причината е в ръцете ти. Имаш най-добрите ръце.

— Причината е в мозъка ти - отвърна той. - Ти предпочиташ да мислиш, че моите ръце са най-добрите.

— Да не искаш да кажеш, че съм от лесните?

— Искам да кажа, че ти си най-добрата - отговори невъзмутимо той. Прокара твърдо палец по дължината на стъпалото ѝ, следвайки въображаема централна линия, и тя трепна така буйно, че кракът ѝ отскочи от скута му.

— Хей! - извика тя. После се засмя. - Направи го пак.

— С този приключих - заяви спокойно Бекер и се залови с другия. Започна масажа, като просто прокара длан по дължината на стъпалото ѝ, давайки възможност на кожата ѝ да реагира на топлината му. Тя затвори очи и простена.

— Струва ми се, че нещо става с Тий - подхвърли той.

— Какво имаш предвид?

— Просто имам чувството, че... Нещата, които казва, начина, по който ги казва... Разказах ли ти вече за онази жена с костта от задния ѝ двор? Струва ми се, че Тий има връзка с нея. Или би искал да има. Или му е даден шанс. Надушвам нещо тук.

— Кое те кара да мислиш така?

— Ако знаеш, че всеки момент в дома ти ще дойдат полицаи, за да разследват нещо, ще ги посрещнеш ли само по шорти и горнище с гол гръб?

— При моите бедра? Я не ставай глупав!

— Бедрата ти са напълно в ред. Имаш превъзходни бедра.

— Нищо чудно, че ръцете ти са добри. Трябва да има някаква компенсация, след като си сляп... Господ да те благослови за това. На колко години е жената?

— Началото на трийсетте. Две деца.

— Нещо обикновено за града. Може би е малко по-млада от мнозинството жени тук. Но да отговоря на въпроса ти: не, по-голяма част от жените не биха се облекли така, за да поздравят двойка ченгета. Не е чак толкова топло.

— Така си помислих и аз.

— Как изглежда?

— Добре, ако човек има слабост към този тип жени.

— Кой тип?... На тебе хареса ли ти?

— Слаба. Всъщност прекалено слаба. Когато вдигне ръка, можеш да преброиш ребрата ѝ — толкова е слаба. С малки гърди.

— Гадна кучка - захили се Карин. - Първо и преди всичко, защо е вдигала ръка?

— Не я възприех като особено привлекателна. Но Тий май беше на друго мнение.

— Веднъж забелязах едно от ребрата си - заяви Карин. - Случката не стана скоро, но си я спомням.

Бекер плъзна нагоре ръка и заопипва ребрата ѝ с върха на пръстите си.

— Все още са тук до едно - обяви той. - Много хубави ребра. - Обгърна с длан гръдта ѝ и я остави там.

— Имаш гнило чувство за посока - обърна му внимание Карин. - Давай нагоре.

— Когато свърша със стъпалото ти - обеща той и задърпа леко всеки един от пръстите на крака ѝ. Откакто Джак замина при баща си, се любеха почти всяка вечер, любеха се топло и страстно като естествено продължение на спокойната вечер заедно: масажът на стъпалата, разговорът, докосванията бяха просто част от любовния акт.

— Тий спомена ли нещо за тази жена?

— Не и директно. По едно време ми се стори, че ще сподели нещо, но после внезапно млъкна.

— Кой, Тий? Не е за вярване! - възкликна тя.

— Не казвам, че си затвори устата. Той просто отказа да говори по тази тема. Знаеш ли, колкото и да го харесвам, понякога намирам, че се натоварвам прекалено много, когато съм с него. Откакто се познаваме, говорим по един и същ начин един с друг - всъщност ние не говорим в истинския смисъл на думата, ние непрекъснато се нападаме. Като че ли всеки от нас непрекъснато се опитва да надприказва другия и да го натика в ъгъла. Дуел с думи и бърза размяна на остроумия. Забавно е, но е доста изморително. Иска ми се понякога някак да се отпуснем, да престанем да размахваме шпаги и да поговорим като приятели.

— Може би няма да е лошо да се разделите за известно време. В отпуска си - защо не отидеш в планината да изкатериш някоя и друга скала?

— Не искам.

— Защо? Обичаше да го правиш.

— Грешка. Никога не съм го обичал. Вършех го, защото се страхувах.

— Струваше ми се, че му се наслаждаваш...

— Тази усмивка на лицето ми, за която загатваш, бе чисто и просто гримаса на страх... Не искам да отивам никъде, след като не можеш да дойдеш и ти. Без тебе няма да е удоволствие.

— Джон, много се промени, знаеш ли?

— И Тий го казва.

— Кое те промени?

— Не знаеш ли? - запита той. - Ти. Виждаш ли колко е просто.

— Наистина ли?

— Ти успя да ме накараш да разговарям с тебе.

— Не съм те карала.

— Научи ме тогава. Или просто ми внуши чувство за безопасност и ме допусна до себе си... разреши ми да говоря с тебе. Може би общата ни работа също помогна.

— Работата ни? Фактът, че сме в Бюрото? Господ ми е свидетел, този факт не накара нито един от другите да си отвори устата - напротив.

— Карин, и двамата бяхме изплашени до смърт и си го признахме. И го преодоляхме. Може би възможността да споделям големите страхове с някого ме научи да върша същото и с по-малките.

Тя седна и обви ръце около врата му.

Любиха се малко по-рано, отколкото бяха очаквали, и малко по-дълго...

А после Бекер заспа, без да я освободи от прегръдката си. И последната му съзнателна мисъл беше, че след години на вътрешно терзание той най-сетне бе намерил мир благодарение на жената, която сега лежеше в прегръдката му. Беше обичал жени и преди, но нито една от тях не бе съумяла да го освободи от самия него, нито една не бе дошла при него с дете, което да стопли допълнително смразеното му сърце, нито една не му бе дала възможност да стане друг...

4.

Хирургът ортопед посрещна Тий и Бекер на тенискорта си с риза, просмукана от пот и прилепнала към корема, и хавлиени ленти на китките и челото. „Като че ли плътно следва представата на начинаещ за играч на тенис“ - помисли неволно Бекер. Човекът обърна гръб на корта, където водеше безнадеждна битка с тренировъчна машина, и закрачи към тях със сърдечно протегната ръка.

— Здравей, шефе - възкликна бодро той, стискайки ръката на Тий. - Съжалявам, че не успях да се срещна с тебе вчера - имах спешна операция. Направих артроскопия на момичето на Болдуинови, познаваш ли го? Превъзходен играч на тенис - в истинския смисъл на думата! От национален мащаб. Много зле бе извъртяла коляното си, но ние го поставихме пак в ред. Надявам се, че нямаш нищо против тази среща в дома ми.

— Не, разбира се.

— Колената са толкова крехки. Претоварвай ги известно време - и ето ти проблем! - Замълча достатъчно, за да огледа набързо Бекер от главата до петите. - Доктор Станли Корн - обяви той и пак протегна ръка.

— Джон Бекер. Той е в... ъъ... отпуска.

— Знам кой е Джон Бекер. Удоволствие е да се запозная с вас.

— Приятно ми е - отвърна Бекер.

— Не покривате представата ми - продължи Корн.

— Често го чувам - отговори Бекер.

— Смятах, че сте... - Корн сви неопределено рамене, неуспял да намери нужните думи.

— Оставих другата си глава в колата - пошегува се Бекер.

— Много, много лошо - обади се Тий. - Тя изглежда по-добре.

— Възхищавам се на работата ви. Съвсем сериозно. Благодаря на Бога за хора като вас - обяви Корн.

Бекер прилежно се опита да отговори с усмивка.

— Благодаря.

— А ние ви благодарим, че отделяте време да ни помогнете, докторе - намеси се Тий.

— Радвам се, че мога да направя нещо за вас. Но защо се обръщате точно към мене?

— Обикновено ползваме услугите на доктор Ландо, когато имаме проблеми със счупени кости или нещо такова - имам предвид кости на живи хора. Тук, в Кламдън, няма кой знае колко трупове - но сега той е в Ню Йорк и...

— Тони Ландо е чудесен човек, много добър хирург. Радвам се обаче, че ми се удава случай и аз да направя нещо за вас.

Корн се насочи към масата край корта, върху която лежеше хавлиена кърпа, сгъната на две. Той отметна горната част на кърпата и разкри костта.

— Човешка е. Хумерус, горната част на ръката. - Корн потупа собствената си ръка на съответното място. - Свързва се тук и тук към рамото, лакътя и лъчевата кост на ръката. Тази кост принадлежи на млада жена: това си личи от дебелината и плътността на ставите - ето тук. Възрастта се определя от степента на вкостеняване на ставния край на дългите кости.

Корн посочваше характерните точки на костта, поглеждайки двамата мъже, за да провери дали следват обясненията му. Тонът му бе леко отегчен, като че ли бе обяснявал основната анатомия на човешкото тяло прекалено често.

— Може ли да се определи на колко години е жената? - запита Тий.

— Може, но не и със сигурност. Искате ли професионално предположение?

— Да.

— Някъде в края на пубертета - началото на двайсетте години.

— Нещо друго?

— При този тип оглед, който направих? Едва ли. Ще имате нужда от патолог, който да потърси следи от заболявания, и специалист по съдебна медицина, за да потърси нещо друго. Как се наричат сега специалистите по съдебна медицина - криминалисти? Както и да е. Трябва ви специалист, който има на разположение чувствителни микроскопи и друга сложна апаратура. В някой медицински факултет или ФБР... затова ли си тука, Джон?

Тий погледна Бекер, който гледаше втренчено костта.

— Не забелязвате ли и още нещо? - запита внезапно той.

— Според мен това е кост на здрава млада жена... с изключение на това, разбира се. - Корн посочи белезите от двата края на костта.

— Какво можете да ни кажеш за тях?

Корн сви рамене.

— Следи от нож с не много голямо острие. Има ги само при ставите.

— Какви са заключенията ти? - продължаваше Бекер.

Корн задържа за миг погледа си върху него.

— А твоите какви са?

— Каквито са и твоите.

— Е, добре... Извинете ме, ако ви прозвучи ужасяващо... Смятам, че е... ъъ... рязана. Разрязана на парчета.

— Исусе! - възкликна Тий.

— Така си и помислих - кимна Бекер.

— Чудя ви се как е възможно да го приемате толкова... да сте така хладнокръвни и двамата - заяви Тий.

— Професията ни е такава. - Корн се усмихна съучастнически на Бекер.

— Мъртва ли е била, когато я е рязал? - запита Бекер.

— Исусе... - повтори Тий.

Корн сви рамене.

— Това е извън моите възможности за експертиза, Джон. Ще имате нужда от специалист. Надявам се да е било така... Допускаш ли, че е било възможно да са я рязали, докато е била още жива?

— Чувал съм и за такива случаи - отвърна Бекер.

— Досега вероятно су чул всичко възможно на този свят - забеляза Корн. - Интересен начин на живот...

— Не е начин на живот - Бекер едва сдържаше гнева си, - а работа.

— Разбира се. Грешка на езика, съжалявам... не исках да те засегна. Къде намерихте костта?

— В градина на частен дом - отговори Тий. - Довлечена е от пороя, но още не знаем откъде точно. Започнахме да търсим днес.

От къщата излезе жена с табла, заредена с чаши и кана с изстуден чай. Тя бе висока и стройна и се движеше с тренираната грациозност на модел, независимо от неравностите по покритата с каменни плочи пътека. Тримата мъже се втренчиха в нея, но тя се държеше като жена, свикнала на втренчени мъжки погледи.

— Великолепна е, нали? - заяви гордо Корн, без да изпуска от поглед жена си. Тя бе достатъчно близо, за да го чуе, но външно не реагира на забележката. - Това, скъпа, познаваш шефа на полицията, нали?

— Здравейте, госпожо Корн.

— Как сте, господин Терун?

— А другият господин е Джон Бекер - изтъкна гордо Корн, сякаш излагаше на показ някакъв трофей. А после, като че ли показваше още един, добави: - Жена ми.

Тя остави таблата и подаде хладна ръка на Бекер.

— Това Корн. - Устните ѝ бяха с яркочервено червило: създаваше се впечатлението, че го е наплескала там в изблик на гняв. Очите ѝ бяха обградени с наситеносиви сенки, които ѝ придаваха измъчен и изтощен вид в явно противоречие със стройното ѝ здраво тяло. На ушите ѝ се люлееха тежки златни обръчи, злато се увиваше и около врата ѝ, а на ръцете ѝ тежеше още злато, украсено с диаманти. Бекер се зачуди дали пред него стоеше болнава жена, облечена като съпруга на богат човек, или красавица, опитваща се да мине за крееща жертва на вампир. Запита се още дали тя сама решаваше какъв да е външният ѝ вид.

— Реших, че може да приемете чаша изстуден чай - заяви тя, хвърли поглед към таблата и забеляза костта. - Нужно ли е това нещо да лежи тук?

— Тя не хапе - отвърна Корн.

— Много неща, които човек не желае да гледа наоколо, не хапят - не остана назад тя. Съпругът ѝ бе само малко по-нисък от нея, но съвършеното владеене на тялото ѝ създаваше измамното впечатление, че е по-висока, отколкото всъщност беше.

Корн подчертано демонстративно покри костта с хавлиената кърпа и я подаде на Тий.

— Ще искате да си я приберете. - В гласа му прозвуча разочарование.

Тий внимателно я пое.

— Имаш ли някаква представа откога е?

— И този въпрос е извън обсега на моите възможности за експертиза. Работя с кости на живи хора. Но предполагам, че е от няколко години. Вижте какво, ако прецените, че знанията ми ще бъдат от полза, когато откриете и другите ѝ кости, обадете ми се. С радост ще помогна, колкото мога.

— Ще го имаме предвид - отговори Тий.

Корн се обърна към Бекер.

— Защо да не се съберем на приказка някоя вечер? Струва ми се, че има какво да си кажем. Това ще се свърже с жена ти и при първа възможност ще вечеряме заедно.

— Няма да е лошо - отвърна Бекер без ентусиазъм.

— Това е страхотна готвачка - продължи Корн.

— Незаслужена реклама - намеси се Това.

Бекер се усмихна.

— О, сигурен съм, че знае какво говори.

— С какво се занимава съпругата ви, господин Бекер? Работи ли? - Това посочи Корн с глава. - Според онзи там съпругите трябва просто да висят наоколо в очакване на покана за вечеря от непознати.

— Какво съм казал? - Корн вдигна ръце с дланите нагоре и изигра цяла пантомима на смаяно объркване в чест на Тий.

— Тя ми е шеф в службата - обясни Бекер. - Оглавява моя отдел във ФБР.

— И съпругата ти е там, така ли?! Прекрасно - чудесно е, Това, нали? И двамата - в един и същ бизнес! О-ла-ла! Нямам търпение да чуя приказките ви на вечеря!

— Тъй като нашите изобщо не представляват интерес за него - обади се Това. Тя отправи и тази забележка към всички и никой, при това явно без да я е грижа дали някой чува думите ѝ или не.

Корн не ѝ обърна внимание.

— Джон, ако ми дадеш визитката си, Това ще се обади на жена ти. Има ли някаква храна, която не понасяш? Аз се изривам от омарите, но иначе... Това, ти го питай, тези неща не са в моята област.

Това се обърна към Бекер, сякаш току-що бе повикана от далечно разстояние. Крива усмивка подръпваше ъгълчетата на устните ѝ и тя задържа поглед върху него за миг, преди да заговори:

— Има ли нещо, което да не обичате да ядете, господин Бекер? Онзи там не обича омари...

— Обичам ги, но понякога се изривам - възрази Корн.

Бекер извади визитка от портфейла си и я подаде на Корн.

— Няма проблеми, ям всичко.

— А съпругата ти? И тя ли яде всичко? Глупав въпрос: след като е съпруга, трябва да яде каквото ѝ попадне. Или това се отнася само за лекарските жени?

Корн се закикоти, но шегата му явно не стигна до никого от присъстващите.

Корн погледна визитката на Бекер едва когато двамата с Тий изчезнаха от погледа му. На нея бе посочен само телефонният номер на офиса на Бюрото в Ню Йорк.

***

— Не съм обиден или нещо такова, разбираш, нали, аз съм само един нищожен полицай на ниско ниво и краката ми ще миришат в уния гулеми къщи с високу качеству хоръ - но, по дяволите! - трябваше ли да те кани пред мене?!

— Повярвай ми, Тий, по-добре е да стоиш настрани.

— Е, ти вероятно си истински чаровник, Джон - още не съм го усетил през тези дълги двайсетина години приятелство с тебе и не разбирам защо някой може да скочи до тавана при възможността да седне на маса, за да яде и разговаря с тебе. Но, дяволите го взели, и аз знам коя вилица за какво да използвам!

— Така ли? Никога не съм бил наясно по този въпрос.

— Вилицата отляво е за салатата, онази отдясно е за месото, а средната е за... за супата.

— Да нямаш предвид купичката за измиване на пръстите?

— Ето, на! Разбра ли сега защо не ме канят никъде? Може би няма да е зле да ме вземеш със себе си и да ме научиш как да се държа на маса.

— Защо се вбесяваш на мен? Аз нямам нищо общо с цялата история

— Да, но си подръка.

— Наистина ли искаш да се събираш с тези хора? Те не са щастлива двойка.

— Той е щастлив и това би следвало да има някакво значение.

— Сигурно има. За него - отвърна Бекер.

— А тя изглежда като фотомодел, нали? Или като че ли е била такава.

— Като пораснал модел, който си разрешава да похапва повечко от време на време - отвърна Бекер.

— Ако не бях семеен, а по-млад и много по-пъргав, нямаше да имам нищо против да ѝ скоча... Тая жена изглежда така, като че ли може да обвие крака около врата ти и да те накара да вършиш страхотни неща, които - бас държа! - никога няма да получат одобрението на майка ти!

— Ако една жена никога не нарича съпруга си по име, какво според тебе би могло да бъде обяснението?

— Не се ли отклоняваме от темата? Току-що говорих за номера, изпълнявани от циркови артисти.

— Тя нарича съпруга си „го“ или „онзи там“.

— Как трябва да го нарича: доктор Корн?

— „Станли“, „Стан“? Не ти ли се струва, че се поставя доста голямо разстояние, когато някой говори за някого само в трето лице? Звучи така, като че ли той ѝ принадлежи, но на нея не ѝ пука за него.

— Ако някакъв лекар, по-точно кучи син, ме поставя в къща за най-малко един милион долара с басейн и тенискорт и ме покрива от главата до петите със златни дрънкулки, от тежестта на които едва не ми се пречупва гръбнакът, и аз няма да го харесвам. Още повече когато копелето определено сияе от гордост всеки път, когато се появя на хоризонта, надува се с умението ми да готвя и обяснява на света колко съм великолепна. Какво има за харесване тук?

— Преценяваш нещата от мъжка гледна точка - изтъкна Бекер.

— Напротив.

— Така е. Всъщност ти заявяваш: „Погледни само какво съм ти осигурил, какво съм ти дал - как е възможно да не си щастлива? Колко си неблагодарна!“ Нямаме представа как изглеждат нещата от нейна гледна точка.

— Аз нямам представа как изглеждат нещата от нейна гледна точка, Джон. Подозирам, че ти не само знаеш, но след минута ще ме осветлиш по въпроса.

— Грешиш.

— Не греша. Ти си професор Всезнайко: знаеш всичко друго, няма начин да не знаеш и това. Хайде, започвай. Обясни ми как се чувства една лекарска жена.

— Забрави го.

— Умирам от желание да го чуя.

— Приключих с тази тема - отблъсна го Бекер.

— Прекрасно - сряза го и Тий.

Двамата мълчаха, докато Тий сря пред дома на Бекер.

— До скоро виждане - извика Бекер, когато колата потегли. Тий не отговори.

***

Макнийл вървеше по левия бряг на река Согатък, а полицай Метцгер - по десния, като стискаше ремъка на немската си овчарка. Кучето, което не бе още напуснало напълно детството, бе негова собственост и той го беше тренирал да подушва контрабандни пратки с нелегално съдържание, а не стари кости. То, изглежда, приемаше дългата разходка като добра шега и непрекъснато се разсейваше с катеричките по дърветата. В тази точка реката приличаше повече на поток, но в началото ширината ѝ бе повече от деветдесет метра и юношеският ентусиазъм на кучето едва не вкара на няколко пъти младия полицай във водата.

Макнийл се прозя отегчено. Легнал си беше късно снощи и сега негодуваше срещу безполезното трамбуване нагоре по реката. Обикновено той успяваше да открадне най-малко час дрямка по време на дневните си смени, свит в патрулната кола край скоростната отсечка на пътя.

Погледна часовника си, после присви очи и срещу слънцето, като че ли да провери точността на часовника си чрез методите на древните обитатели на земята.

— Доста нагоре се изкачихме, стига ни толкова - обади се той.

Метцгер го погледна над весело подскачащата надолу водна ивица.

— Тий каза до стигнем до резервоара.

Макнийл се огледа за сухо местенце, на което да отпусне уморени кости. Водата се беше прибрала в старото си русло, но почвата около бреговете бе все още подгизнала. Той се настани върху висока скала и огледа възмутено калните си ботуши. Краката му бяха вир-вода: все едно че бе вървял бос през локвите нагоре.

— Почти сме до него - настоя той. - Стига ни толкова.

Метцгер се поколеба, леко наведен настрани, за да удържи кучето, което се дърпаше в противоположна посока.

— Ако искаш, продължавай - не се отказваше Макнийл. - Наистина ли смяташ, че ще попаднеш на нещо в последните триста метра? Я не се прави на смотаняк!...

Метцгер, който често тайничко се питаше дали наистина не е такъв, не обичаше да го наричат така. Сега изля раздразнението си върху кучето, което веднага реагира на острия му тон, седна на земята и се вгледа очаквателно в очите му.

— Смяташ да му кажеш, че сме стигнали до резервоара? - запита Метцгер.

— Само ако и ти не искаш да се качваш чак дотам.

— Не искам.

— Оттук до резервоара има само още триста метра дървета и кал. - Резервоарът беше естественият край на претърсването, тъй като границите на града стигаха до него. Районът отвъд резервоара беше извън тези граници и за него отговаряше друг полицейски участък. - Смяташ ли наистина, че ще намериш някакви кости в тези триста-четиристотин метра, след като не сме открили нищо през първите десетина километра?

— Сигурно не... - отвърна Метцгер, въпреки че ако случайно някой го запиташе, едва ли би могъл да отговори защо е толкова сигурно. Струваше му се, че вероятността да намерят кости на това или на онова място е еднаква, но вероятността изобщо да не намерят никакви кости на никое място - с изключение на гробищата - му изглеждаше най-голяма. По града бяха пръснати малки стари гробища - по-голямата част от тях в църковните дворове, разбира се - но имаше и няколко, разположени в частна собственост, закътани върху земя, която някога се е обработвала, но отдавна - изоставена и с течение на времето е била погълната от гората. Надгробните камъни стояха или лежаха там, където бяха паднали, изоставени и забравени, толкова чужди на средния кламдънски гражданин, колкото полусрутените каменни огради, които се извиваха през гористата част на задните им дворове, задушени от увивни растения и храсти, рухнали под тяхната и собствената си тежест - от липса на грижи... Известните гробища не пострадаха от разбушувалите се води на реката и притоците ѝ. Метцгер смяташе, че неизвестното трябва да остане неизвестно - поне дотолкова, доколкото се отнасяше до двамата с Макнийл. У Макнийл имаше нещо настръхнало и агресивно и Метцгер не обичаше да му се противопоставя. Не го смяташе за по-умен, но той определено демонстрираше много по-голяма самоувереност и бе много по-убеден в собствените си мнения. И освен това Макнийл като че ли имаше много по-голям запас от енергия, която се изразяваше в ръмжаща на- цупеност, когато нещо не стане по кефа му.

Метцгер възпроизведе звук на шумна целувка през свити устни и кучето незабавно дотича до него, заравяйки муцунка в дланта му, за да го погали.

— Има само едно нещо - обади се след кратка пауза Метцгер.

— Вечно вадиш по нещо из ръкава си - изръмжа Макнийл. - Не можеш просто да оставиш нещата ей така, нали?

Метцгер концентрира вниманието си върху кучето, заразтрива главата и ушите му. Животното му предлагаше бърза и ефикасна утеха от грубиянското отношение на себеподобните му.

— Е, казвай го! - изкомандва го раздразнено Макнийл, след като моментната игра на Метцгер с кучето премина в цяла минута мрачно цупене.

— Как ще се приберем вкъщи?

Бяха паркирали едната патрулна кола до резервоара и бяха слезли с другата до паркинга на църквата, само на неколкостотин метра от поляната на семейство Лий, където бе открита костта.

— Ще вървим до колата - заяви Макнийл.

— След като и така ще вървим дотам...

— Ще вървим по проклетия път, а не до колене в кал, тази е разликата!... Но ако ти предпочиташ да влачиш задник през това блато - никой не те спира! Ще ти е нужен още най- малко половин час, докато аз ще стигна до колата за пет минути и ще дремна, докато те чакам. Ако те измъчва желание да кажеш на Тий, давай!

— Защо говориш така?

— Няма да се изненадам, ако му кажеш. - Макнийл се изправи и направи стъпка по посока на пътя. - Е... хайде.

Метцгер прескочи потока, но не му достигнаха трийсетина сантиметра и той затъна в рядката тиня до брега. Кучето му прецапа весело през водата, без да се трогва много-много от ругатните на господаря си. Когато стигнаха до Макнийл, който ги чакаше на пътя, кучето заскача радостно около него, но Макнийл не му обърна никакво внимание. Метцгер се подразни от непостоянството на животното, преди да признае пред себе си, че и той се мъчи да заслужи одобрение от Макнийл. Чудеше се защо грубо изразената похвала и крива усмивка на другия означаваха толкова много за него. Макнийл го потупа по гърба, назовавайки го „приятелю“, и Метцгер отново усети познатото чувство на предателство към самия себе си, което го измъчваше, откакто се помнеше...

Вървяха нагоре край пътя и сега Макнийл не си затваряше устата, доволен, че успя да наложи своето. Кучето подтичваше плътно зад него, като че ли той, а не Метцгер, му беше господар.

Тий ги настигна на около стотина метра от патрулната кола.

— Е? Намерихте ли нещо?

— Куп кал - отвърна обидено Макнийл, посочвайки калните си ботуши и крачоли. Широко известни бяха педантичните грижи, които полагаше за облеклото си - дори понякога му се смееха (но не и пред него!) - за усърдно поддържания ръб на униформените му панталони и безупречно изгладените ризи. Колегите му шушукаха, че той сам пере и глади дрехите си: слуховете добавяха, че жена му не говори с него от години.

— Извървяхте ли цялото разстояние? - не спираше Тий, явно невпечатлен от каните ботуши и панталони на Макнийл.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че ви засичам да вървите по пътя, когато реката е на около петдесет метра навътре в гората. Огледахте ли двата бряга на реката до резервоара, както ви наредих, или напротив?

— Приближихме го достатъчно - отвърна Макнийл.

— Какво означава това? Стигнахте ли до него или не?

— Почти го стигнахме, шефе - намеси се Метцгер. - Извървяхме цялото разстояние до онзи пътен знак ей там. - Той посочи жълта табела със знак за завоя, където се бяха измъкнали от гората.

— Защо спряхте дотам?

— Там няма нищо - обади се Макнийл. - Нищо няма да открием, само се намираме на работа. Но ако държиш да покрием и тази последна отсечка, ще го направим. Няма проблем.

Тий се измъкна от колата. Той бе поначало огромен мъж и тринайсетте излишни килограма още повече подчертаваха този факт. Нищо чудно, че когато се изправяше близо до някои хора, ефектът беше доста сплашващ. Сега той тикна широкия си гръден кош срещу този на Макнийл - издигаше се над него почти с цяла глава. Макнийл обаче нямаше намерение да се огъне: вторачи се нацупено в него и не отстъпи нито сантиметър назад.

— Радвам се да чуя, че можеш да изпълняваш нарежданията ми без проблеми - изръмжа Тий. - А сега хайде да видим какво сте пропуснали.

Кучето намери торбата за отпадъци още щом подновиха претърсването - тя се беше отпуснала отново в дупката си след оттеглянето на водата. През разкъсаната пластмаса стърчаха другите кости...

— Мили Боже... - възкликна тихо Метцгер, навеждайки се над нея. Тий бързо се приближи и двамата мъже внимателно задърпаха отвора ту от едната, ту от другата страна, опитвайки се да обхванат по-пълно съдържанието ѝ. Внезапно в него се появи черепът, някак безцеремонно наклонен на една страна, сякаш и той се натискаше да огледа по-добре нещата.

— Като че ли е цяло тяло - промълви Тий.

— Така е - отвърна Метцгер, който беше отскочил неволно настрани, когато през отвора надникна черепът. - Цяло тяло е.

Тий се обърна рязко към Макнийл.

— Нищо в тази малка последна отсечка, а?

— Хиляди дяволи!... Откъде да знам?

Торбата все още беше изпълнена с кална вода, която я заковаваше към земята, и те решиха да я оставят в дупката, за да не я разкъсат напълно, като я вдигнат. Тий се огледа. Разсадникът за коледни елхички обхващаше не повече от десетина декара, разположени навътре в гората. При цена най-малко трийсет и пет долара на елхичка той осигуряваше достатъчно бройки за реализиране на добра годишна печалба по Коледа от някой енергичен предприемач.

— Свържи се с кметството и разбери кой е собственикът - нареди той на Макнийл. - После се обади на Джон Бекер и го помоли да дойде тук.

— Това не е федерален случай - опъна се Макнийл.

— Искам да съм сигурен, че провеждаме разследването правилно - изтъкна Тий. - Той сега е в отпуска и няма да има нищо против да ни посъветва какво да правим.

— Смятам, че имаме сили да се справим и сами - упорстваше Макнийл.

— Ти смяташе още, че тук няма да намерим нищо друго освен кал и дървета. Проведи двата телефонни разговора без излишни коментари.

Макнийл се отдалечи демонстративно бавно.

— Дръж кучето настрани от това - нареди Тий към Метцгер, но животното бе изгубило вече интерес към торбата с кости: беше се прехвърлило до друга елхичка и сега виеше и драскаше в основата му. Тий се завъртя и извика след Макнийл. - И на връщане донеси лопата.

***

Един труп само беше убийство, местно престъпление, случай от компетентността на градската и щатска полиция. Два трупа - ако са свързани по начина на убийство - попадаха под определението „серийни убийства“ и се разглеждаха като федерално престъпление и влизаха в обсега на Федералното бюро за разследване.

До появата на Бекер в разсадника кучето се бе превърнало от приятелски настроен съветник и помощник в активен полицай...

5.

— Стая тази такава една... - Инге затърси напрегнато нужната дума и направи кръг с ръка над себе си, за да уточни, че има предвид стаята в мотела. - Как го казвате? Тази стая е толкова...

— Малка.

— Не, не малка, да, разбира се, че е малка, но искам да кажа, че е още и толкова... - Тя размаха пак безпомощно ръка. - Хей, помогни ми!...

— Евтина.

— Евтина ли? Да? Колко струва?

— Трийсет долара за кратък престой.

— Кратък престой? Това ние?

— Това сме ние. Имаме три часа на разположение, след което идват да чукат на вратата, за да ни изкарат навън.

— Три часа? Трийсет долара? За място като тува? Скандално! Няма тук достатъчно място да вървя, чаршафи с дупки... няма часовник даже. Не трябва да плащаш толкова много, възмутително за такава... стая.

— Долнопробна. Думата е долнопробна.

— Долнопробна. Да. Толкова долнопробна... Съгласен? Харесваш ли такова място?

— Ако трябва, бих отишъл и до края на света, за да бъда с тебе - отговори той.

— О, ти си толкова... мил. За пръв път, когато срещнала тебе, не знаела колко ти сладък.

— Човек не може да познае от външния ми вид, нали?

Тя кимна, неразбрала иронията.

— Ти не изглежда сладък. Ти изглежда...

— Долнопробен?

— А сега ти се шегува. Ти си и забавен. Не изглеждаше също забавен, когато за пръв път видяла аз тебе... Не, сбърках. Ти също не изглеждаше забавен, когато за пръв път те видях. Това правилно ли е?

— Английският ти е страхотен! - възкликна той. Лежеше по гръб и разглеждаше тавана, докато Инге кротуваше до него, но когато тя се повдигаше на лакът и се обръщаше към него, внимаваше да я гледа в лицето. Трикът беше да реагира приемливо точно и в достатъчна степен на приказките на жертвите, за да останат с измамното впечатление, че разговаря с тях. „Разговорите“ се съкращаваха чувствително, ако ги обсипваше с комплименти: те бързо насочваха вниманието им пак към секса. Всички до една, изглежда, имаха нужда от претенцията, че между тях има и нещо друго освен най-обикновен секс. Обикновено това желание за някакъв друг вид връзка се появяваше на втората или третата среща - както стана и с Инге. Харесваше им да си внушават, че виждат невидими за другите качества на душата му, че точно те са ги привлекли към него и че той е потърсил близост с тях поради същите причини. Дори и най-младите се опитваха по специфичен за пола им начин да открият някакво скрито значение - някакъв духовен пълнеж - зад връзката им. Колкото до него, той смяташе, че сексът е достатъчно значим, за да има нужда и от още нещо. По-леко му беше с по-меките, по-отстъпчивите. Но и това нямаше кой знае какво значение. Можеше спокойно да изкара два часа с всяка жена, дори и с някоя опърничава досадница, стига сексът да запълва значителна част от това време. Опитът го беше научил, че точно тези жени са всъщност много добри в леглото. Те трансформираха вътрешната си неудовлетвореност и гняв във физическа енергия, която действаше много възбуждащо. Разговорът с някои от по-големите понякога се оказваше доста приятен. Те обичаха да клюкарстват за хора от градчето, които той познаваше добре - освен това често издрънкваха за други жени някои нещица, от които той понякога се възползваше по-късно. Вниманието му беше насочено към Инге по време на един такъв разговор в леглото: друга негова любовница бе споменала работодателя на Инге и от него се бе прехвърлила на младата временна прислужничка от Европа: тя изглежда много самотна...“ Той автоматично запечата получената информация в мозъка си и бе подготвен, когато съдбата го дари с благоприятна възможност да я включи в списъка на жертвите си.

Инге се наведе над него и гърдите ѝ се залюляха над голия му гръден кош. Разкошната руса коса обгръщаше лицето ѝ като ореол от слънчева светлина.

— Толкова тих - въздъхна тя. - Мислиш за какво?

Осъзна, че е изключил за момент.

— За тебе - излъга той бързо.

— И мислиш за мен какво? - Тя се усмихваше плахо, изпълнена с надежда.

„Колко трогателно! - подигра ѝ се мислено той. - Защо всички те имат такава голяма нужда от сладки приказки?“

— Колко съм щастлив, когато съм с тебе - отговори той. Обгърна я с ръце, поставил длани върху кръста ѝ.

— Да? Наистина? Правя теб щастлив?

Той понижи глас, гледайки я право в очите.

— Ти ме правиш истински щастлив. Имам голяма нужда от тебе в живота си.

Тя го целуна сред стенания. Вдигна ръката му и засмука пръстите му, като завъртя очи към него. Той възпроизведе малък стон, окуражавайки я да продължава. Харесваше проявата на инициативност у жертвите си - до определена степен, разбира се. Накрая той си връщаше контрола над положението. Така беше най-добре и за двете страни. Понякога те се опитваха да го претопят, искаха от него да се загуби в тях, да се откаже от майсторлъка, от техниката и от водещата си роля в сексуалната игра, да им се отдаде изцяло, понесен на вълната на желанието. А други смятаха, че след като са толкова желани, имат власт над него и тя е по-ценна - струва повече от върховете на удоволствието, към което той ги повеждаше отново и отново... Те не разбираха, че са в състояние да задоволяват само него, докато той може да задоволи и тях, и себе си...

Инге заблиза кожата между пръстите му и силата на реакцията му го изненада. Отбеляза си наум да използва тази специфична ласка при друг случай. Интересно как така такова младо момиче като Инге познава чувствени наслади, които той още не бе открил!

Тя се смъкна надолу по тялото му, като работеше върху него с език, дразнеше го и го ближеше между краката. Той имитира задъхване и шумно дишане, за да поддържа ентусиазма ѝ, но мислеше за новите проблеми с труповете. Разкриването на гробището бе тревожно. Нямаше начин да свържат костите с него, сигурен беше, а и всичко бе резултат само на лош късмет, не на лошо обмислен план. Кой би могъл да предвиди накъде ще избият капризите на природата? Никой не си спомняше реката някога да се е разливала толкова много и да е стигала до такава височина...

Тя го пое в устата си и застена високо от удоволствие. Когато този път завъртя очи към него, видя го да лежи като залюлян от щастливи сънища: глава - леко наклонена встрани, дишане - през устата, плитко и задъхано... Инге нямаше как да се усмихне с устни, но душата ѝ бе озарена с широка усмивка. После той се отпусна до нея и тя го усети да притреперва. Разбра, че пак е възбуден - за пръв път попадаше на мъж така отзивчив, така открит, така уязвим... Бе така властен, а същевременно така сладък!... Инге се считаше за голяма късметлийка: колко момичета и жени могат да се похвалят с мъж като него?! Отдавна беше забравила първото си впечатление от него. Сега за нея той беше най-силният и най-красивият мъж на земята!

Той изпусна продължителна въздишка.

— Това се нарича „1е petit mort“ - заяви тя. Той не реагира - очите му все още бяха затворени, но тя знаеше, че не спи. Реши, че не е чул. - Тези французи, те казват „lе petit mort“. Какво ти чувства сега. „Малка смърт“.

— Смърт? - повтори той и гласът му прозвуча така, като че ли бе озадачен. Инге го погледна, той отвори очи и за секунда ѝ се стори, че не знае къде се намира. Но в следващия миг капитан Лув дойде на себе си и ѝ се ухили. - Смърт, а? Ако тази бе малката смърт, какво смяташ, че представлява голямата? Искаш ли да опиташ?

Инге не го разбра, но му се усмихна с готовност. Ухилената му физиономия я радваше.

Манията се спусна върху него, изненадвайки го с точността си, лишавайки го от всеки шанс за евентуално измъкване, в мига, когато тялото му се мяташе в мощен оргазъм. Той се разтрепери от силата ѝ, напористата ѝ нужда го разтърси до мозъка на костите. Изчака оргазмът му да отзвучи, надявайки се отчасти, че манията ще се изпари заедно с него, а отчасти - че ще остане... Но тя го сграбчи още по-силно точно когато тялото му копнееше да се отпусне и наслади на летаргията след оргазъм. Чувстваше я в корема си: почти реално присъствие, което бързо се разпространи нагоре и обзе гръдния му кош – като някой огромен, нарастващ, пулсиращ вакуум: разширяваща се празнота, която изискваше да бъде изпълнена. И тази празнота можеше да се изпълни само по един начин... само един беше начинът да се почувства отново цял... Някаква част от душата му се опита за кратък миг да окаже съпротива, но както винаги тя бе преодоляна и сърцето му изпищя от облекчение, когато той отстъпи на манията, разреши ѝ да го превземе напълно, даде ѝ картбланш да прави с него каквото поиска... И тялото му затрепери, изпълнено с неконтролируем бяс да ѝ служи... И все пак една част от мозъка му оставаше будна, никога не заспиваше, никога не се опиваше, никога не изпускаше контрола над положението. Тя наблюдаваше някак отстрани, преценяваше нещата със студено хладнокръвие, предупреждаваше го за опасности, следеше времето, вслушваше се за стъпки пред вратата - закриляше го. Всичко останало от него бе само капитан Лув: капитан Луууув в действие, готов да покаже най-лошото, на което е способен - или най-доброто!

„Ето го капитан Луввв! - ликуваше той в себе си, опитвайки се да задържи смеха, който напираше в гърлото му. - Той ще се развихри върху тебе, момиче!... „Малка смърт“, а? - Той се закикоти сподавено. - Ти го каза!...“

— Искам да направя нещо - заяви той внезапно и коленичи върху леглото.

Инге помисли, че иска да си тръгва, и сърцето ѝ се сви.

— Не още... - замоли го тя.

— Ти ще ми помогнеш - продължи той.

Младото момиче го погледна: коленичил над нея, гол, силно възбуден, той ѝ се стори като бог на мъжествеността. Гръдният му кош бе широк и силно окосмен, бедрата му - набити и мощни. А членът му бе все още... огромен! Той изглеждаше така, като че ли му причинява болка - като че ли всеки момент ще пръсне презерватива! Не разбираше как е възможно да е все още в това състояние, след като току-що я беше любил.

Той ѝ се ухили, развеселен от изненадата ѝ.

— Още не е приключил - поясни той. - Ще ми помогнеш ли, скъпа моя?

Разбира се, че ще му помогне - в този момент бе готова да направи всичко за него!

Той я постави на ръце и колене на леглото и се вмъкна в нея отзад с рязко движение. Тя пое стреснато дъх и се заизвива срещу него.

— Оу... ти... ааа... подлудяваш... меее!... ай... ааа... - застена тя.

— Слушай, когато лъвовете се чифтосват, захапват врата на женските, за да ги контролират - знаеш го, нали? Сигурно си го виждала при котките. - Тя обърна глава, опитвайки се да види лицето му, за да го разбере. - И аз искам да го направя, докато те любя - продължаваше той. Гласът му беше мек и умолителен. - Ще ми разрешиш ли?

Инге все още не беше наясно какво се иска от нея.

— Ти иска мене хапе? Разбира се!

— Не искам да те хапя - поправи я той. Наведе се над гърба ѝ и постави ръка на врата ѝ. - Само малко ще те стисна тук. Ще ми разрешиш ли да го направя? Ще го направиш ли за мене, скъпа? - Той залюля тяло срещу нейното, докато пръстите му търсеха ясния пулс на сънната артерия. Намериха я и леко увеличиха натиска си върху врата ѝ.

— Разбира се - повтори тя.

— Няма да боли, обещавам. Ще ти се стори малко стегнато, но не се бори, просто ме остави да го направя. Имам нужда да го направя, това ме кара да се чувствам истински добре...

Увеличаваше натиска на пръстите си успоредно с ускоряване на ритъма на тласъците в нея. Инге стенеше и ахкаше високо при всеки тласък. Отначало почти не забелязваше пръстите му на врата си. Усети болката едва когато скоростта му бясно се увеличи и чу дълбокото ръмжене в гърлото му.

— Боли... - изплака тя задавено и се опита да се извърти и освободи от пръстите му. Но той я държеше в стоманена хватка, върховете на пръстите му се впиваха все по-силно във врата ѝ.

— Моля - едва процеди той задъхано през стиснати зъби, - разреши ми да го направя... още малко... само минутка още... оооох... за мене... имам нужда да.... оууу... за мен...

Инге усещаше сексуалния му бяс и той я възбуждаше допълнително. Чувстваше се властна и желана, а колкото до болката от хватката му на врата ѝ - е, ще изтърпи още малко заради него. Дишането му ставаше все по-шумно и по-шумно, с всеки тласък той издаваше кратък вик, сигурно скоро ще се освободи... Но cегa върховете на пръстите му се забиха жестоко във врата ѝ, зави ѝ се свят... причерня ѝ... обгърна я тъмна пелена...

— Задръж малко - той едва си поемаше дъх. - Още малко, още... още...

Инге падна с лице върху леглото и тялото ѝ се измъкна от неговото. Все още стиснал врата ѝ, той я заблъска в яростно желание да се вмъкне пак в нея, направи няколко последни конвулсивни тласъци във вече неподвижното ѝ тяло, преди да се строполи разтреперан отгоре. В първите минути, докато се опитваше да се възстанови от физическото натоварване, дишаше тежко и мъчително, но после избухна в серии от див смях. Лежа върху нея още няколко минути, разтърсван от пристъпи на смях. Русата ѝ коса се заувива по гърба ѝ като жива, издухвана от горещия му дъх. Малката мотелска стая, привикнала на обичайните звуци, съпровождащи плътските удоволствия, сега се превърна в развилняла се лудница...

Когато дойде на себе си, тялото ѝ бе започнало вече да изстива и бе приело зловещата бледнота на смъртта. Едва сега той отпусна хватката си от врата ѝ и провери с чувствителни пръсти за наличие на пулс. Но това беше само формалност. Мъртвите имат особен вид, който се усеща от всеки - веднага се разпознава непогрешимата другост, която ги отделя от живите...

— Луввв, оу, Луввв - запя той, отделяйки се най-сетне от тялото ѝ и нахлузвайки ризата си. - Луввв, какво ми стори, Лув?

Дори онази част от мозъка му, която вечно бдеше, не бе в състояние да определи дали манията все още го държеше в клещите си, или това бе той самият, преливащ от бодрост и жизненост, от щастие и радост от живота! Огромната болезнена нужда си беше отишла: изчезна в мига, когато тя се отпусна с лице върху леглото и с мозък, лишен от кислород - но това настроение, този напиращ отвътре смях, това чувство на задоволеност и завършеност все още пулсираше сред специфичната атмосфера на лудостта му. Беше като... като вкуса и аромата на жена, които оставаха с него дълго след като я бе напуснал, запазвайки присъствието ѝ, превръщайки го в част от живота му известно време и след фактическата раздяла... Възбудата от манията все още се носеше из стаята и го объркваше: тя ли контролираше все още положението, или той самият?

— Ооо, капитан Луввв работи. Капитан Лув - страхотният капитан Лув!...

Той хвърли презерватива в тоалетната, пусна водата и го следи с поглед, докато изчезна в забрава. По-късно ще провери пак, за да се убеди, че не е изплувал обратно. Никога не се беше случвало, но си струваше да взема извънредни предохранителни мерки. После се облече и отиде до колата си. Взе от багажника всичко необходимо: инструментите, дрехите за смяна, ръкавиците, сиво-зелената торба за отпадъци...

Върна се в мотелската стая, съблече се и се облече отново, като внимателно подреди съблечените дрехи настрани от трупа. Стаята беше малко по-голяма от леглото: трябваше да направи само няколко стъпки, за да вдигне Инге от него и да я отнесе до душа. Повдигна я внимателно, като си помагаше с крака. Напоследък гърбът му създаваше неприятности, а не вървеше да получава спазми точно когато разрязва труп в мотелска стая! „Май доста трудно за обяснение“ - помисли си той и се закикоти. Някой можеше да изтълкува нещата погрешно. Нямаше как да обясни, че Лувввв беше любил Инге до смърт...

Пусна душа в слаба струя, нагласи температурата на водата и я остави да танцува по тялото на Инге, докато отиде до входната врата, за да провери дали е превъртял ключа и сложил верижката на място. Направил го беше, то се знае. Той не допускаше такива грешки. Хвърли още един поглед в тоалетната чиния, после сам стъпи под душа. Този мотел предлагаше безплатни мостри от шампоани, поставени в пластмасова кутия. (В някои мотели имаше само калъп евтин сапун.) Той отвори шампоана и се залови да мие главата на Инге. Косата имаше забележителното качество да задържа какво ли не. По нея можеха да полепват всякакъв вид улики, телесни секреции, влакна от дрехите му, дори косми от слабините му. Лув изми внимателно косата ѝ, после стори същото и с окосмяването между краката ѝ: космите там имаха свойството да задържат улики дори повече от космите по главата!

След като приключи с почистването на трупа, той седна на пода под душа и притегли тялото на Инге към себе си с гръб към него.

Нямаше на разположение кой знае колко работна площ, но какво можеше да се очаква от стая за трийсет долара? Душът течеше на тънка струйчица върху тях и измиваше течностите от тялото на Инге в канала. Тъй като сърцето ѝ вече не работеше, нямаше опасност от неконтролируемо разпръскване, земното привличане и струйката от душа ще се погрижат за всичко и накрая ще му остане много малко за почистване. Надзърна през пролуката на завесата за душа, за да направи справка с часовника си, който бе поставил върху покрития с линолеум под. Имаше на разположение още повече от час, преди да изтекат трите, за които беше платил. Нямаше нужда от бързане. Сега трябваше да потърси и ново място за погребение, но ще обмисли въпроса, докато работи върху трупа.

Взе режещите инструменти в облечените си в ръкавици пръсти, прегърна тялото на Инге и се залови да го разрязва на лесно управляеми парчета.

Докато работеше, пееше тихичко:

Лув те прегръща –

Лув те обгръща:

Лув навсякъде е –

погледни и се поклони!

6.

Карин влезе в малката резервна спалня, която ползваха за кабинет и където сега Бекер потракваше на клавиатурата към компютъра. Той бе свързан чрез модем към компютърната система на Бюрото и даваше възможност на Карин като младши заместник-директор да ръководи работата на офиса от къщи. Тази привилегия не се разрешаваше на много от агентите, работещи на предна линия, заради потенциалната опасност от нарушаване на изискванията за секретност: не беше в реда на нещата прекалено много агенти да имат достъп до главния компютърен терминал. Карин обаче не беше от тях. Когато застана зад Бекер, той се обърна, погледна я, после облегна глава на нея, спусна ръка надолу и обгърна ласкаво краката ѝ.

— Току-що проведох много интересен разговор по телефона - обяви Карин.

— Идвало ли ти е наум, че семейният ни живот е малко нещо необичаен?

— Струва ми се достатъчно нормален.

— С изключение на някои дребни подробности, като например: докато ти обясняваш на някого по телефона значението на „Упражняване на сила, шеста степен“, аз прехвърлям файловете на ФБР, опитвайки се да открия някой, който натиква трупове в торби за отпадъци и ги заравя под дървета.

— Наистина ли намираш нещо необичайно в това? - запита тя и му подаде чашата вино, която беше зарязал на масата за хранене.

— Струва ми се, че ти би трябвало да разследваш приятеля Джони, докато аз върша вечер нещо по-достойно за един мъж... Бих могъл да играя на кегли например.

— Как го нарече? - запита Карин.

— Наричам го Джони по името на друг един любител на дървета, Джони Семката.

— Дисни би ти се зарадвал - поклати глава Карин. - Какво откри досега?

— Нищо особено. Изскочи само двойка типове от Нортуест със слабост към горите: обичали да връзват хората към дървета, докато ги убиват. Не мисля, че имат някаква връзка с нашия случай... За какво ти се обадиха? Мислех, че те търсят от службата.

— Говориш за първото обаждане. Коментирам второто - обади ми се някаква жена на име Това Корн.

Бекер реагира с тъжен смях.

— Познаваш ли я?

— Да. Разказах ти за нея. Съпругата на лекаря.

— Да, тя не пропусна да го изтъкне. Наистина ли е редно да се казва „госпожа доктор Корн“? Не стига ли само „госпожа Корн“?

— Правят го и в армията. „Госпожа генерал Джоунс“. Като че ли титлата е първо име.

— Или рангът.

— Някои хора възприемат нещата по този начин. Обади ти се все пак... Надявах се, че поканата му е просто едно от нещата, които хората понякога казват ей така, колкото да не мълчат.

— Покани ни на вечеря - продължи Карин.

— Отказа ѝ, нали? Дай Боже!

— Как позна? Отговорих ѝ: „Не, ние никога не ядем.“

— Би могла да ѝ кажеш, че не съм общителен тип.

— Спомена вече, че сте се срещали. В такъв случай не е нужно да ѝ го изтъквам - тя сама го е разбрала. Но очевидно не ѝ пука.

— Би могла да я осведомиш, че ти си необщителна.

— Трябва да запазим за себе си тази наша малка тайна - отговори Карин. - Не забравяй, че социалната непригодност на големия силен мъж не прави лошо впечатление. Същото обаче не може да се каже за една жена, независимо от купищата приказки за еманципация и равенство. Освен това защо да не отидем? Може да се окаже забавно.

— Или обратното.

— Имаш ли нещо конкретно срещу Корнови, лекарят или госпожа Доктор Корн? Или просто пак те мъчат киселини в стомаха?

Бекер въздъхна.

— Нищо конкретно... Истината е, че предпочитам да прекарам вечерта сам с тебе - или с тебе и Джак, - отколкото с когото и да било друг в света.

— Знам. И аз предпочитам същото. Но става въпрос само за една вечеря. После ще се приберем и пак ще бъдем сами.

— След като настояваш, нямам избор: твой роб съм - както винаги.

— Между другото, вечерята, изглежда, ще бъде на ниво: госпожа Докторшата ме информира, че сме канени на омари.

***

Макнийл влезе в килията, последван от пазача на бриджпортската полиция. Обитателят ѝ, нервен намръщен младеж, седеше върху леглото, вторачен в решетките отсреща. Макнийл не се впечатли от отказа на момчето да го погледне: беше привикнал на този вид вторачени погледи в стената зад него. Те се бяха превърнали в нещо като правило за всеки, с когото влизаше в контакт в бриджпортския затвор. Имаше две възможни обяснения: първо, избягваше се директният контакт с очи, за да не се изпусне контрола върху дивата ярост, която кипеше отвътре, и второ, просто затворническа версия на привидното безразличие към облечения във власт. Макнийл знаеше, че произходът на втория случай бе дълбокото объркване и неспособност да се разберат механизмите, които движат света, както и страстно желание да представи на същия този враждебен свят хладнокръвна фасада, независимо от обстоятелствата. От време на време той идваше в затвора на Бриджпорт, за да прибере някой кламдънски младеж, прехвърлил се там с надеждата да намери наркотици и или да направи някоя беля и съумял да осъществи едновременно и двете. Когато виждаха Макнийл, те бързо се отказваха от втораченото разглеждане на стената отсреща - все пак друго е да зърнеш познато лице в момент на неприятност - и се взираха в него с цялата искреност и невинност, която успяваха да открият у себе си.

Тайрон Киуасий не прие Макнийл като приятел и беше напълно прав в преценката си.

— Сержант Макнийл от кламдънската полиция - представи се Макнийл, като се повиши до чин „сержант“, както правеше често при такива случаи. - Ти си Тайрон... Киуасий? - Запремята в уста фамилното име на момчето, като че ли то беше някаква не особено добра шега.

— Той е - обади се пазачът.

— Той не изглежда чак толкова сигурен май - подхвърли Макнийл.

— Тайрон не е съвсем наясно за много неща - поясни пазачът.

Киуасий още не се бе помръднал, нито бе признал по друг начин присъствието на „сержант“ Макнийл.

— Идвам от Кламдън - повтори Макнийл. - Познаваш Кламдън, нали, Тайрон? - Киуасий сви рамене едва забележимо. - Разбира се, че го познаваш, Тайрон. Бриджпортските ченгета установиха, че домът ти се пръска по шевовете от крадени вещи - и половината от тях са на кламдънски жители.

— Не са мои - обади се най-сетне Киуасий. - Нямам нищо общо с тях.

— Но са намерени в твоя дом, момче. В стаята ти. Натикани под леглото - голяма част от тях. Питаме се как са стигнали дотам? Но не се чудим откъде са се взели и знаеш ли защо, Тайрон? На хората от Кламдън не се харесва навлеци от Бриджпорт да идват в града им и да оголват къщите им. Някои хора са такива, не знам защо. И какво правят тези ужасни хора от Кламдън, Тайрон? Маркират вещите си, ето какви ги вършат! Поставят серийни номерца на всички техни ценни нещица. Купуват машинки за поставяне на специални кодове върху дадена вещ, за да докажат собствеността си върху нея в някой по-късен момент - например, когато я открием под леглото ти. Колко егоистично от тяхна страна, нали, Тайрон? - Киуасий не отместваше вторачен поглед от решетките на килията. - Ще ти кажа и още нещо, драги. Находката под леглото ти силно заинтригува и кламдънската полиция. Сега и ние горим от нетърпение да разговаряме с тебе - искаме го точно толкова, колкото полицаите в родния ти град. Ти си междуградска забележителност, Тайрон. Ти и приятелчетата ти са мародерите, които опразваха къщите на ония хубави хора от Кламдън през последните три години, нали?

— Не съм откраднал нищо. Не знам откъде са дошли тия неща.

— Браво, чудесна историйка. Честна дума, първокласна е. - Макнийл потърси с поглед подкрепата на пазача.

— Много добре измислена и разказана - включи се и той. - Вярвам ѝ.

— И други ще ѝ повярват, но не и съдията може би. Възможно е съдията да не ѝ повярва. Но ти не очакваш от мене да ти разяснявам съдиите, нали, Тайрон? Ти вече имаш много по-широк опит с тях от мен. И знаеш ли какво ще направя сега? Ще те отведа в Кламдън и ти ще си отвориш устата пред нас там, ще огледаш къщите и ще ни разкажеш защо си влизал насилствено в тях и какво си направил с другите вещи, които си измъкнал от тях - с няколко прости думи, ще ни сътрудничиш. Ще ти се хареса да помагаш отзивчиво на полицията, нали, Тайрон? Обзалагам се, че ще ти се хареса и разходката с полицейската кола? Искаш ли да те разкарам из твоя квартал, за да видят всички как напредваш в живота? Много от тях ще се гордеят с тебе, нали, Тайрон?

Киуасий за пръв път вдигна глава и погледна Макнийл право в очите.

— Да тръгваме тогава - каза той.

***

— Какво ти е истинското име, Крадльо? - запита Макнийл. Киуасий седеше на задната седалка на полицейската кола, отделен от шофиращия със стоманена мрежа.

— Тайрон Киуасий.

— Имам предвид уличния ти прякор. Как те наричат уличните курви? - Киуасий мълчеше, вгледан в кламдънските дървета, които прелитаха край прозорците на колата. - Наричат те Плъзгача, нали? Това е уличното ти име, Плъзгача. Какво означава?

— Означава, че тичам много бързо и се занасям - подплъзвам се - на ъглите.

Макнийл огледа затворника си в огледалото, опитвайки се да разбере не го ли поднася.

— Знам твоя уличен прякор - заяви внезапно Киуасий. - Знам за тебе.

— Аз нямам уличен прякор.

— Имаш. Всеки има.

— Казвам се Макнийл.

— Курвите не те наричат така. - Киуасий си разреши да се усмихне многозначително за миг. - Наричат те „дебелогъзото гадно ченге от Града на мълчаливците с уста като пещера, пълна с лайна“.

— Ооо, тъй ли мъ нъричът, Тайрон?

— Всъщност не, много е дълго. Наричат те „Женски задник“, защото го обичаш.

Макнийл се изсмя.

— Забавляваш ме, Плъзгач. Как още ме наричат?

— Да не мислиш, че по цели дни си чешем езиците за твоя сметка? Никой не се занимава с тебе, не си чак толкова важен. Предъвкваме те само от време на време, когато вашите белогъзи гимназисти дойдат при нас да търсят курви или дрога. Те ни разказващ за тебе.

— Какво говорят?

— Съветват ни, ако се случи да отидем в Кламдън, да внимаваме да не ни хване известният Женски задник Макнийл, защото е долен расистки кучи син - изключение прави само на курвите. Ако си курва и Макнийл те хване, можеш да бъдеш сигурен, че ще те чука, докато видиш звезди по пладне. Ще извадиш много по-голям късмет, ако просто те напердаши с палката си. А ако се случи да си малолетна курва и му попаднеш в ръцете, старият Женски задник Макнийл ще те накара да му духаш дребничкия хуй с години.

Макнийл изтегли колата отстрани на пътя и се обърна да изгледа Киуасий през мрежата.

— Нещо изведнъж се разприказва, Плъзгач. А смятах, че ще се наложи да те накарам да се посереш в ръцете ми, докато ти отворя устата. Изглежда, сгреших, нали?

— Грешиш за мене в много неща - изтъкна Киуасий.

— Как да разбирам това, последното?

— Разбирай го така: не се опитвай да играеш стария нощен трик с палката, Женски задник. Знам някои неща за тебе и ще ги изпея, без да ми пука.

— Ще изпееш какво? Какво ще изпееш?

— Ще си държа устата затворена, ако се държиш с мене добре. Но ако се опиташ да упражниш номерата си върху мен, ще го изпея на света, без да ми мигне окото.

— Какво ще им изпееш, Тайрон? Какво имаш за изпяване?

— Видях те.

— Видял си ме какво?

— Видях те да се измъкваш от прозорец посред нощ, навличайки панталоните си.

— Глупости.

— Бях там. Три или четири часа след полунощ, може би... Ти знаеш по-добре. Вършех си работата, когато изведнъж чух шум - погледнах през прозореца и кого мислиш видях да се измъква, стиснал хуй в ръка? Старият Женски задник върти виновно глава наляво, после - надясно. О, не, не! Не изглеждаше виновен: изглеждаше щастлив, ухилен до уши.

— Видял си ме да се хиля в три часа след полунощ, Тайрон? Eгa ти зрението!

— Прозорецът на момичето беше осветен. Вероятно старецът ѝ бе дошъл да провери какъв е тоя шум в стаята ѝ. Сигурно ти си стенал и квичал, Женски заднико. Едва ли някога си успявал да нашибаш някоя курва така, че да ти озвучи усилията със стенания.

— Май се опитваш да ме подведеш, Тайрон.

— Минахме край къщата преди по-малко от две минути.

Макнийл рязко завъртя обратно колата.

— Покажа ми откъде чу шума!

— Знаеш откъде - продължаваше невъзмутимо Тайрон. - Да не искаш да кажеш, че си скачал от прозорците на къщите в целия град?

— Трябва да е бил брат ми.

— И брат ти ли кара патрулна кола?

— Точно така, Плъзгач. Имам много лош близнак.

— Ето какво не е в ред с хора като тебе. Какво лошо има, ако съумееш да го начукаш на някоя малка курва? Аз лично не твърдя, че има нещо лошо в креватните ти занимания, Макнийл. Ти го казваш.

— Покажи ми къщата, Тайрон, или ще те ощавя за заблуда на полицай.

— Няма да посмееш да ме докоснеш, Макнийл. Това тук да не е Лос Анжелис?... Ето я къщата - ей там. - Макнийл забави колата и те пропълзяха край огромна бяла къща със зелени кепенци и корнизи. - Знаеш, че са били ограбени преди седмица, получил си доклад.

— Твоя работа, така ли?

— А ти излезе от прозореца на оная там.

— Опитваш се да ме работиш, Тайрон. Първо и преди всичко, не съм бил там и, второ, не е възможно да си видял тая къща от другата.

— От втория етаж е възможно: поглеждаш надолу и - о- ла-ла! - известният Женски задник тегли панталони нагоре и се смее. Тогава си помислих: „По дяволите! Тази нощ ще мине спокойно: полицията няма да се върне пак тук.“

Макнийл направи нов завой и се отдалечи от терена, на който се беше разиграла описаната от Тайрон историйка.

— Имаш ли заверено искане за евтаназия, Тайрон?

— За какво говориш?

— Говоря за юридически заверено искане за евтаназия. Най-последният вик на модата. Някой те застрелва в гърба и ти не можеш повече да вървиш, да се движиш, не можеш да се храниш сам, парализиран си, живееш в инвалиден стол. Не можеш да чукаш, защото малкият ти хуй е лишен от живот за вечни времена. Е, всъщност можеш да си правиш чекии и с мек, нали, Тайрон? Така че възможно е да седиш там и да го лашкаш напред-назад до края на живота си, но никога няма да имаш жена, защото никога няма да успееш да го надървиш. Не можеш дори да контролираш мехура и червата си и живееш, затънал в собствената си пикоч и лайна... Говоря ти за юридически заверен документ, който ти разрешава да заявиш: „Не искам този ужас повече, искам да умра!...“ Подготвил ли си такъв документ, Тайрон? В случай че някой те застреля в гърба? Може да се случи в последната къща, която си обработил - мъжът там има пушка, осигури си я след последното ти развихряне у дома му и сега само дебне да му се появиш отнякъде. Какво ще кажеш, да те отведа ли при него? Искаш ли да му отидем на гости?

— Само си чешеш езика, нали, Женски заднико? Сигур- но не ти е лесно да въртиш този волан по цели дни без някакво по-сериозно занимание, освен да се пулиш на дърветата наоколо. Вероятно няма как да не започнеш да си говориш сам.

Макнийл прекара колата край станцията за рециклиране на боклук и се отправи към квартал с по-малки и по-стари къщи. В малък район, встрани от частен път, който преминаваше от асфалт първо в чакълена настилка, изровена от гумите на колите, а после - само в сбита пръст, скрити от очите на по-богатите граждани на Кламдън, се бяха сгушили няколко къщи, които сякаш принадлежаха на друго място и на друго време... Дворът на едната от тях бе превзет от пет коли, три от които бяха на трупчета. Друга се фукаше със спортна лодка в окаяно състояние, невиждала море от години. Макнийл стигна до края на черния път и отби по прашна алея, само малко повече от пътека. Тя залъкатуши нагоре по хълма настрани от другите къщи. Закътана между дърветата и невидима дори от алеята, клечеше едноетажната къща на Макнийл. По едната ѝ страна се спускаше огромно синьо пластмасово покритие: доказателство за наличие поне на желание за модернизиране, което явно никога не успяваше да приеме по-конкретна форма. Насред двора се мъдреше магаре за рязане на дърва с разхвърляни около него останки от дървен материал и катурната кофичка с активно ръждясващи гвоздеи.

— Знам, че не си свикнал с този вид къщи, Тайрон. Ясно ми е, че предпочиташ да се намъкваш в по-големи и представителни... Виждам те да се плъзгаш безшумно по онези тера- котни плочки на коридорите и да оставяш калните си отпечатъци по излъскания до блясък дъбов паркет на стаите... Но какво да се прави, човече, само това мога да си разреша, а домът на всеки човек е неговият замък, нали? - Макнийл вкара полицейската кола в гаража и излезе, без да изгаси двигателя. - Освен това домът ми има едно голямо предимство: напълно е изолиран от другите къщи и никой никога не идва насам освен някой и друг сбъркан елен или сърна. Харесваш ли тия животинки, Тайрон? Виждал ли си някога елен или сърна?

— Защо сме тук? - Макнийл затвори вратата на гаража и те веднага потънаха в непрогледна тъмнина. - Каква е играта ти? - Тайрон безуспешно се опита да отвори вратата на колата.

— Да не би да те е страх от тъмното, момченце? Я не си яж черния дроб, знаеш, че очите ти ще привикнат.

— Пусни ме от тази кола, човече!

— Ти си затворник, Тайрон Абдул Плъзгач Киуасий. И ще излезеш оттам само ако аз те пусна. Хайде, започвай: ритай тая мрежа отпред, удряй по прозорците. За какво смяташ е конструирана тази кола? Няма да успееш да счупиш тия прозорци и с тежък ковашки чук. Няма начин да се измъкнеш навън, драги, не се и опитвай. - Макнийл се наведе над предната седалка, натисна бутон и едно от задните стъкла се смъкна около два сантиметра. - Ето ти малък отвор за проветряване.

— Каква е играта ти, Макнийл?

— Първото нещо, което трябва да научиш, Тайрон - Макнийл притисна лице към прозореца отвън, - е, че аз не играя!

Отстъпи от колата, измъкна руло стар килим, скътан до стената на гаража, и го изрита към вратата, притискайки го към пролуката между бетонната стена и пантите ѝ.

Киуасий пъхна пръсти в мрежата, задърпа я отчаяно, после легна на задната седалка и зарита стъклото на единия от прозорците с крака.

— Само не прави боклук там вътре - обади се Макнийл, без да трепне ни най-малко от новите занимания на затворника си. - Тази кола беше добре почистена, когато влезе в нея.

— Какво искаш, Макнийл?

— Искам да помислиш сериозно за онзи документ - онзи, за евтаназията. Струва ми се, че ще имаш нужда от такъв. На лоши момчета като тебе понякога се случват някои неприятни неща, дори и да не ги застрелят в гръбначния стълб. Има хиляди начини да ти го зачукат за цял живот. Ето ти един пример: отравяне с въглероден окис. Знаеш ли какви ги върши въглеродният окис? Не допуска кислород до мозъка ти. Остане ли мозъкът ти прекалено дълго без кислород - ритваш петалата. А ако не остане чак толкова дълго - превръщаш се в зеленчук. Не само хуят ти се сгърчва и увисва за вечни времена, а изобщо не знаеш, че го имаш! Тайната е в точния разчет на времето. Трябва да улучиш границата, без да я прехвърляш. - Макнийл смъкна жълт дъждобран от закачалка до вратата на гаража и я притисна в основата на вратата, която водеше към къщата.

— Човече, загаси тоя проклет двигател - извика Киуасий, опитвайки се все още да контролира надигащата се у него паника. - Хайде да поговорим.

— Ти говори достатъчно, Тайрон. Изглежда, си от онзи тип хора, които, като отворят уста, забравят да я затворят.

— Кажи ми какво искаш и аз ще го направя.

— Знаеш ли какво забелязвам, Тайрон? Забелязвам, че не ме наричаш повече „Женски задник“.

— Съжалявам... Не съм вложил нищо... Не исках да кажа нищо с...

— Я чакай да видя дали не съм забравил нещо. - Макнийл се огледа. - Всичко изглежда наред, ти какво ще кажеш?

— Загаси проклетия двигател, човече!... Хайде да поговорим, хайде да се споразумеем!... Ще ти сътруднича, знаеш, че ще го направя. Каквото поискаш, само го кажи - каквото поискаш!...

— Нужни са само около десетина минути, Тайрон - поясни Макнийл. - Можеш да следиш времето на онзи хубав голям часовник на таблото. Десетина минути са достатъчни, за да те превърнат в зеленчук. Какъв вид зеленчук предпочиташ? Сладък картоф? Грухана пшеница? Царевица? Чакай да проверя дали имам точната рецепта за грах. Десет минути и десет секунди - поне така предполагам. Разбира се, зависи как дишаш. Колкото повече се мяташ и се опитваш да се измъкнеш, толкова по-често ще поемаш дълбоко дъх... В този случай може би ще ти стигнат и девет минути или осем и половина. По дяволите, не съм го изчислил с научна точност, Тайрон, така че не ме обвинявай, ако се окаже, че съм сбъркал. - Макнийл отвори вратата към къщата. - Сега трябва да тръгвам: тук започва да мирише странно. Усещаш ли миризмата? Това газ ли е? Или вече си напълнил гащи?... Чао, Тайрон Абдул.

Когато Макнийл пристъпи в преддверието с пръстен под, водещо към кухнята му, и затвори плътно вратата зад себе си, виковете на Киуасий бяха приглушени. А когато затвори и кухненската врата, вече едва се чуваха...

***

Киуасий бе напълно пречупен от страх и паника, от подивелите му от ужас очи се стичаха сълзи, а от носа - слуз. Часовникът на таблото напредна с девет и половина минути, когато радиотелефонът неочаквано се съживи.

— Централа до кола номер две - запращя то. - Кола номер две, обади се!

— Човече, тук съм, вътре! - закрещя Тайрон към него. - В неговия гараж съм! Той ме убива!

— Хайде, кола две, обади се.

— Той ме убива! Макнийл ме убива! Помооощ!

— Макнийл, обади се - призова раздразнено гласът по радиотелефона.

— Госпожо! Госпожо! Извади ме оттук, ти, курво гадна!

Радиото прещрака и замлъкна. Киуасий, напълно победен от адреналин, гняв и ужас, дръпна риза нагоре и покри лицето си, опитвайки се да се запази от газа, после се загърчи в истерични пристъпи на смях и плач, които се редуваха един с друг, докато усети, че двигателят прекрати равномерното си мъркане. Вдигна недоверчиво глава и видя Макнийл да отваря вратата на гаража. Слънцето незабавно надникна весело през пролуката и прогони тъмнината.

Макнийл смъкна с още няколко сантиметра задния прозорец и Киуасий инстинктивно се дръпна назад, несигурен дали през разширената пролука не влиза повече газ, отколкото свеж въздух.

— Трябваше да затъкнеш пролуката с ризата си, Тайрон: така щеше да дишаш по-дълго кислорода в колата.

— Десет минути, човече, остави ме да го дишам цели десет минути!...

— Предупредих те, че изчисленията не са правени с научна точност - поне още не.

— Можех да умра, да умра!... - заповтаря Киуасий, вторачил поглед в пръстите на ръцете си, които свиваше и разпускаше, за да провери дали още може да ги командва.

— Погледни се на какво приличаш, Тайрон Абдул. Така ли правите вие в Бриджпорт? Гражданите на Кламдън никога не си разрешават подобно поведение. Ние сме чисти хора. Погледни ме. Да виждаш сополи по моята риза? Или петна от урина по панталоните ми?

— Ти ме остави тук цели десет минути!... - повтаряше истерично Киуасий.

— Зададох ти въпрос, Тайрон.

Киуасий реагира веднага на командния тон в гласа на Макнийл. Гръдният му кош се вдигаше и спадаше, поемайки големи глътки въздух и опитвайки се да компенсира повърх- ностното дишане през последните десет минути.

— Господине? - запита Киуасий.

Макнийл се усмихна доволно.

— Виждам, че все пак можеш да говориш като хората. Винаги съм смятал, че твоят тип хора могат да го правят, стига да поискат.

— Виждаш ли сополи по ризата ми, Тайрон?

— Не, господине.

— Видял ли си някой да скача през прозореца на оная къща миналата седмица?

— Не, господине, не съм!

— Беше ли в съседната къща същата нощ?

— Да, господине, бях, да! - Киуасий се взря напрегнато в лицето на Макнийл, търсейки правилния отговор. - Не, господине, не съм бил.

— Правилно. Но си бил навсякъде другаде, нали?

— Да, господине... Къде другаде?

— Всички други кражби с взлом, които станаха в Кламдън през последните три години. Ще признаеш честно за всяка една от тях, нали?

— Точно така, господине. Направих ги до една. Много съм виновен.

— С изключение на коя кражба?

— Станалата през миналата седмица, онази в къщата, която погледнахме преди малко.

— Беше ли там или не?

— Не, господине, не съм бил.

— Никога?

— Никога, никога не съм бил там!

— Да си чул за някой друг, който да е бил там?

— Не, господине. Никога. Дори не съм бил в Кламдън повече от месец. И не съм чувал някой да е бил.

— Да си видял някой да излиза от съседната къща?

— Никога не съм виждал тази къща, защото никога не съм бил в другата.

— Добре, Тайрон. Много добре. В края на краищата, оказа се, че тия десет минути не са увредили мозъка ти. Дори смятам, че като че ли си поумнял в сравнение с онова, което беше преди обработката с газ. Стана по-добър.

— Да, господине, по-добър съм.

— А как е членът ти, Тайрон? Работи ли?

— Не вярвам, господине. Сигурен съм, че точно сега не го бива...

Макнийл се изсмя.

— Прав си, Тайрон. А сега се измъкни оттам. Първо ще почистиш колата ми, а след това и себе си. После ще отидем да поговорим с шефа Терун.

— Да, господине. - Киуасий се измъкна бързо от колата.

— И не мисли да се оплакваш на шефа Терун или на някой идиотски адвокат от проявена полицейска грубост. Нямаш никакви белези.

— Не мисля.

— Изобщо не го мисли.

— Няма.

— И Тайрон?

— Господине?

— Сега, когато вече си извън колата, те предупреждавам, че една погрешна стъпка, и ще те превърна на решето... Вярваш ми, нали?

— Да, господине - отвърна-нещастникът. - Да...

По-късно Макний се запита дали не бе прекалил с играта: нямаше ли да е по-добре, ако просто беше отминал със смях приказките на Киуасий, вместо да му доказва значението им за него? Той обаче не се губи в съмнения особено дълго време и не се укори за грешката, която евентуално беше сторил. Винаги намираше оправдания за себе си и винаги си прощаваше. За Макнийл Макнийл беше винаги прав!...

7.

Костите бяха изложени в лабораторията на ФБР в Ню Йорк и изглеждаха като сбъдната мечта на палеонтолог - попълнени скелети от главата до петите, всяка костица - на мястото си, без празноти, предоставени на капризите на въображението и предположенията. Скелетите лежаха един до друг с иронично захилени черепи в ужасяваща гримаса. Наподобяваха хоризонтален хор на фантоми, застинали във времето и пространството в някакъв ужасяващ ритуален танц в навечерието на празника Вси светии. Бяха шест на брой и всеки от тях бе снабден с картонче, поставено между краката, върху което се четеше: „Ж1-Бекер“, „Ж2-Бекер“ и тъй нататък с датата на откриването им. „Ж“ означаваше „жена“.

Бекер погледна с отвращение картончетата, като че ли за идентификация на скелетите беше използвано неговото име, защото той имаше нещо общо със смъртта им, а не просто защото бе натоварен със случая.

Гроун, лаборант-специалист по съдебна медицина, говореше за тях с явна гордост.

— Няма начин да видиш такава изложба извън медицинското училище или факултет - заяви той. - Всичко е тук, всяка в своята собствена малка торба за отпадъци, подредени като шишенца в аптека... Изкушаваш се да доведеш студенти и да ги обучаваш направо от дисекционната маса. Красавиците на Бекер.

Бекер го изгледа гневно.

— Какво рече?

— Така ги наричаме: красавиците на Бекер.

— Престанете да ги наричате така - скастри го Бекер.

— Не влагаме нищо обидно в... това е само начин на изразяване - запротестира Гроун.

— Отбележи си тогава, че аз се обиждам. Те не са мои.

Гроун кимна и се обърна втрещен. Едва сега си даде сметка, че Бекер е прав: тези скелети не са негови, той имаше свои собствени трупове и всички в Бюрото го знаеха. Колко бяха: осем, десет, дванайсет? Бройката варираше според легендата или възбудата на разказвача: хората от Бюрото се вълнуваха и даваха свобода на въображението си, когато говореха за Бекер и подвизите му, истински или измислени... Както имаше хора, които се възпламеняваха, коментирайки любима спортна игра или спортист, така и агентите на Бюрото, макар и тренирани в същата област, се вълнуваха от досието на Бекер. Достатьчно от приписаните му подвизи бяха действителни (или с удовлетворителна степен на вероятност), за да придадат истинност и на останалите. Убил беше определена бройка мъже - и една жена: вярно, всеки от тях сериен убиец, опасен и отчаян антиобществен тип, но го бе направил (според слуховете) с увлечение и жар, които предизвикваха възхита, страх или неодобрение сред колегите му. Възприемаха го като копой, роден да тършува, да ровичка и души, надарен с характерната за един дивак или животно способност да разбира плячката, след която се е втурнал, гарнирана с кипяща жажда за кръв, равностойна на тази на жертвите му... „Самият Бекер е сериен убиец!...“ - не пропускаха да изтъкват хулителите му. Сериен убиец, лицензиран и хвален от ФБР. Но не казваха нищо за вътрешните страдания на Бекер поради същата причина. Той знаеше какво се говори зад гърба му, чуваше шепота, забелязваше лошо прикритите погледи на онези, които не бяха достатъчно смели, за да го обвинят в лицето. Но не по-малко тежко беше да преглъща злоупотребата с поздравления и одобрения от онези, които го възприемаха като герой. И все пак нямаше нищо по-тежко от истината, върху която бяха базирани всички преувеличения. „Всъщност няма преувеличения... - мислеше мрачно Бекер. - Истината е достатъчно... лоша.“      — Когато разберем кои са, към всеки ще прикрепим съответното име. Чакаме резултатите от опитите за идентификация чрез зъбите. Засега още нищо не знаем за тях.

— Много лош начин на изразяване от криминалист - сряза го пак Бекер.

Гроун се опита да се усмихне. Бекер го плашеше не толкова заради приказките за него, а заради определена, вледеняваща със силата си концентрация, която го отделяше от другите. Мълвеше се, че стига да погледне доказателствата с невъоръжено око, за да забележи неща, които и най-големите специалисти бяха пропуснали, независимо от сложните си микроскопи. Гроун не вярваше на тези слухове, знаеше, че са преувеличения - израз на лошия навик да се подвеждат нарочно новаците в лабораторията - дори самият той бе използвал този похват за сплашване на зайците. Но истина беше, че Бекер гледаше на нещата по свой специфичен, уникален начин. Като че ли... като че ли възприемаше доказателствата по някакъв странен - коренно различен начин. Сякаш ги гледаше през очите на създателя им, а не на открилия ги...

— Бекер, погледни обективно на проблема: нима имаме особено голяма възможност да работим и извличаме информация от тях? Тези кости са престояли в земята дълго време, плътта се е разпаднала, просмукана в земята, част от нея - погълната директно от дърветата: корените им бяха проникнали в торбите, в някои случаи се бяха вмъкнали дори в самите кости!... Да се чуди човек какво упорство проявява природата при растящите организми... Всичко разтворимо е поето от почвата. На разположение в момента са само костите и, то се знае, космите.

— Какво ще кажеш за торбите?

— Стандартни торби за паднали листа и други отпадъци по поляните пред къщите. Могат да се закупят от всеки железарски магазин в страната. Подсилени са с двоен пласт - иначе не би могъл да мъкне трупове в тях. На нито една няма отпечатъци, няма такива и на отрязъците от тел, с които ги е завързвал. Джони е бил с ръкавици.

— Влакна?

— Малко, много малко... Влакната не полепват добре към този вид пластмаса, да оставим настрани няколкото години престой под земята. Разсадникът е разположен на склон на хълм, нали? След всеки дъжд към реката се е стичала вода и голяма част от нея е преминавала около и през тези торби. Те са били промивани многократно. - Бекер се вторачи в Гроун, изчаквайки го да приключи с извиненията си, и той се размърда притеснено пред втренчения му поглед. Гризеше го неприятното подозрение, че е пропуснал нещо важно, което Бекер след малко демонстративно ще изтъкне. - Влакната, които все пак намерихме, са синтетични и са от типа, използван във фабричното производство на подови покрития - онова, което наричат „покрития за открито и закрито“, но обикновено се използват на закрито: по обществени места, антрета, магазини - навсякъде, където има много движение.

— А хотел? - запита Бекер.

Гроун се замисли за миг, присвил гнусливо устни.

— Според мен само в много евтин хотел. Не говорим за висококачествени подови покрития. Ако искаш, мога да ти покажа влакно от тях под микроскоп.

— И все пак какво ще кажеш за евтин хотел? Или мотел?

— Напълно възможно - отвърна Гроун. - Аз нямам навика да си губя времето по евтини мотели - захили се той и веднага съжали.

— Твоите навици не ме интересуват - скастри го пак Бекер. - Той ги е нарязал някъде и докато го е вършил, е трябвало да остави торбата на пода. Как смяташ, дали някой би използвал такова подово покритие в сутерена или избата си?

— Смяташ, че някой е разфасовал тия момичета в дома си?

— Защо не?

— Как така „защо не“?! В собствения си дом?!... Като че ли това му е хоби?!

— Не си от два дни в тая работа, нали, Гроун? Нима смяташ, че Джони е убил всички тия момичета за парче хляб и халба бира? Сериозно ли мислиш, че така е изкарвал прехраната си? Я не ставай смешен! Убийството за него е страст, радост, върхово преживяване. Защо да не се отдаде на това удоволствие вкъщи? Спокойно би могъл да го върши в стаята си, докато жената и децата гледат телевизия във всекидневната. А ти към какво имаш страст, Гроун? Къде я реализираш?

— Аз... нямам страсти. Не и такива.

— Едно на нула за Джони, а? Той поне е наясно каква му е страстта. - Усетил ужаса на Гроун и засегнат от него, Бекер го бе наказал безмилостно - непривична постъпка за човека, в който той се надяваше, че се превръща... - Извинявай - въздъхна засрамено той.

— Хей - сви рамене Гроун, зачуден дали все пак в разсъжденията на Бекер няма известна логика. - Всичко е наред. - Прииска му се да добави, че и той, както всеки жив човек, има страсти, но просто още не знае какви са те. - Все още се опитваме да уточним възможните производители на покритията. Ако се доберем до тях, нещата ще се поограничат малко.

— Проверете и дали не се използват в колите.

— Колите, да.

— Коли, камиони, фургони и тъй нататък. Особено в багажници. Не е било възможно да избегне транспортирането им. - Гроун усърдно си водеше бележки. - Разкажи ми сега нещо повече за костите.

Гроун отдавна очакваше със страх този въпрос.

— Ами... страхувам се, че първо определихме доста свободно датата, на която са заровени. Направихме го на базата на степента увреждане от микроби, както и предвид степента на размяната на йони с почвата около тях. Скелет номер шест е престоял в земята най-дълго - някъде около шест години. Номер пет - около пет години, а останалите са заровени на около година разлика един от друг. Ако корените на дърветата не бяха проникнали в торбите и изложили тъканите на въздействието на водата и микроорганизмите в почвата - да не забравяме червеите, бръмбарите, разните ларви и личинки от всякакъв вид и сорт, - телата щяха да се разпаднат много по-бавно. Искам да кажа, че ако ги беше заровил в ковчези, процесът на разпад щеше доста да се забави.

— Смяташ ли, че не е бил наясно по този въпрос? Може да е всякакъв, но в никакъв случай не е глупав. Доказателство са шестте успешни убийства.

— Тука има известна неяснота - поклати глава Гроун, възвърнал самочувствието си на специалист, стъпил най-сетне на безопасна почва. - Дали наистина става въпрос за убийство? Е, да, на пръв поглед изглежда така, но при тази степен на разлагане (само кости, напълно стопена мека тъкан) няма начин - поне от моя гледна точка - да се установи как точно са умрели. Не ги е застрелял: няма дупки по черепите им, по костите не се забелязват фрактури. Били са млади, здрави жени без следи от костни и други заболявания, които биха могли да се приемат като доказателства за евентуален фатален край. Туберкулозата, сифилисът и много други заболявания се разписват по костите... Една от тях е чупила ребра, номер три, мисля - да, точно там, забелязва се веднага и с невъоръжено око но отдавна, искам да кажа, много преди смъртта ѝ. Друга вероятно е имала проблем с рамото си - забелязваш ли онзи шип там? Може да е била спортистка и да е пресилила ръката си: мятане на нещо, твърде много игра на тенис. Но от това не се умира. Номер шест е чупила крак - ммм... вероятно около две години преди да умре. Обикновени травми, характерни за детството: момичетата сега спортуват активно. Но нито една от тях не може да причини смърт.

— Може ли да се разбере дали не са били удушени?

— Само ако по време на убийството е счупил гръбначен прешлен.

— А ако са били инжектирани със смъртоносна инжекция, ако са кървили до смърт или са били удавени?

— Костите показват само дали обектът приживе е бил подложен на бавно отравяне, а и това мога да установя само ако знам точно каква отрова е използвана.

— Няма да се изненадам, ако се окаже, че всички до една са умрели бавно - предположи Бекер, - но не чак толкова бавно. Какво още ще ми кажеш?

— Е, Джони, изглежда, има предпочитания към много чисти жени. В косите на всяка от тях има следи от сапун или друго почистващо средство.

— Къде е необичайното?

— Зависи как мие човек косата си. Обикновено, за да не остават следи от шампоана, е нужно повече от едно изплакване. По-голяма част от хората влачат следи от използвания шампоан до следващата баня. Но никой от нас не очакваше да се открият толкова много следи след период от шест години. Особено сапун. Сапунът има органичен произход и би следвало да изчезне само след няколко месеца, освен ако останките от него са много - с други думи, силно насапунисване, слабо изплакване. Може би си забелязал, че ако останеш с толкова много сапун в косата си, няма да можеш да издържиш дълго време - ще започне да те дразни.

— Искаш да кажеш, че...

— Искам да кажа, че не те са наслагали по главите си толкова много сапун. Джони го е направил. Моето мнение е, че е измивал косите им, малко преди да ги убие.

— Или веднага след това - забеляза Бекер.

— Смяташ, че е фризьор?

— Има ли начин да се установи типа шампоан или сапун?

— Не и сега вече... но химическите формули са горе-долу едни и същи. Не е използван обаче доброкачествен сапун. Процентът съдържание на мазнина изглежда доста нисък. От друга страна, този факт може да се дължи и на разпадане, предизвикано от микроби. Трудно е да се каже.

— Сапун за пране?

— Не мисля. Химическият баланс не отговаря. Вероятно говорим просто за евтин сапун.

— При някои има следи от шампоан, а при други - от сапун, така ли?

— Точно така.

— При някои имаше ли следи и от двете?

— Не. Или едното, или другото.

Бекер погледна изложените скелети. До всеки череп имаше пластмасова торбичка с мостра от коса.

— Следователно е ползвал просто онова, което е имал подръка - заяви той. - Но винаги е имало нещо подръка. Което означава, че е имал достъп до сапун или шампоан, както и до вода при всяко убийство. Евтин сапун. Баня, може би кухня, а защо не и пералня? Навсякъде, където има течаща вода и канал.

— Или маркуч - предложи Гроун. - Може да го е вършил и навън.

— Едва ли. Как ще осигури сапуна? Смятам, че не го е носил със себе си - в противен случай щеше да прояви по-голямо постоянство, нямаше да го сменя с шампоан. Те развиват определени вкусове: обичат да вършат нещата по един и същ начин, особено след като веднъж усъвършенстват ритуалите си. Джони показва доста по-голяма гъвкавост в сравнение с много други... Струва ми се, че сцената на действието е евтин хотел: ако имат мостри от шампоан, използва ги, ако ли не - прибягва до сапуна за ръце... Какво друго ти разказаха косите им?

— Всички до една са от бялата раса. Номера шест, пет и две са използвали някакъв вид изрусяващо средство, въпреки че по природа са били възруси. И трите са били небрежни към потъмняващите корени на косите си. Всъщност възможно е действително да говорим за фризьор - вероятно са му били клиентки и така е станал контактът...

— Май тая идея ти харесва, Гроун? Имаш ли нещо специално против фризьорската гилдия?

— Къде е грешката?

— Няма я. Просто считам, че е още рано да го поставяме в определена категория. Така хлопваш кепенците пред твърде много други възможности. Да кажеш нещо за дължината на косите - някаква повторяемост на определен модел?

— На четири от тях косите са дълги до раменете или по-дълги. Две от тях са с много ниско остригана коса. Както вече казах, трите са възруси, две са брюнетки, а едната е червенокоса. Тя е с къдрава коса, косите на другите са прави... Няма определен модел във вкусовете му.

— Още нещо за косите?

Гроун сви рамене.

— Какво друго би искал да знаеш?

— Гроун, ти ме изненадваш. Химическият анализ не може да обхване всичко. Как точно например са подстригвали косите си? С ножици? С бръснач? Професионално? Сами ли са се подстригвали с помощта на кухненските ножици, или са ходили на любимия си фризьор?

Гроун се смути и ритъмът на дишането му се промени, преди да отговори.

— Ще проверя.

— Както и костите. Как ги е разсичал?

— Не ги е разсичал. Ползвал е инструмент с малко острие и просто ги е отделял от ставите. Ако питаш мене, страхотно бавна операция. Джони явно не е имал причини да бърза.

— Така е. Но е възможно и да не е имал кой знае какъв избор на разположение. Ако приемем, че ги е рязал на парчета, за да улесни транспорта до разсадника примерно, ще има нужда от нещо голямо и тежко, за да разсече костта - така ли е? Най-малкото касапски сатър или голям готварски нож. Няма начин да натикаш нито едното, нито другото в джоба си като джобно ножче. Някой непременно ще го зърне - момичетата ще го забележат. Едва ли мъкне нужното със себе си в предвкусване на предстоящата оргия - никакво дипломатическо куфарче, още по-малко - пазарска чанта. В противен случай трябваше да ползва определен тип шампоан. Звучи логично, нали? - Гроун кимна. - Вероятно е действал според изискването на момента. Чудя се как изобщо се е справял.

— Справял се е, но доста нескопосно - подхвърли Гроун и тръгна по редицата от кости, като повдигаше ту една, ту друга и показваше всяка на Бекер. - Тук, тук и тук. Следи от разсичане. Забелязваш ли?

— Точно като на първата кост, която намерихме - отвърна Бекер. - Раменната кост.

— Изглежда, не му е било лесно да реже ставите. И нищо чудно.

Бекер се взря в изложението от кости за миг, после сложи чифт пластмасови ръкавици и вдигна една бедрена кост.

— Еднакви са, нали?

— Какво искаш да кажеш?

— Следите от рязане са почти успоредни и изглеждат еднакви при всички скелети. Прав ли съм? Или само си го въобразявам.

— Прав си - съгласи се Гроун. - Следите са много подобни една на друга.

Бекер премина по цялата дължина на зловещото изложение, като вдигаше ту една, ту друга кост, държеше ги една срещу друга, опитвайки се да възстанови мислено връзката между тях, оглеждаше напрегнато двата успоредни среза от всяка страна, особено откъм ставите. Понякога извършваше леки движения с ръка над тях и внушаваше на Гроун видения на свещеник, който прави малък кръстен знак.

— Трябваше да забележа приликата в срезовете - обади се той. - Съжалявам.

— Това не е твоя работа - отвърна Бекер изненадващо меко. - Не се тревожи. За човек, свикнал да гледа нещата през микроскоп, не е лесно да забележи по-голямата картина и да открие определен модел в нея. Тук нямаш вина.

— Но... — Гроун недоизказа мисълта си. След като Бекер му предлагаше елегантен начин за измъкване, защо да не го приеме?

— Може ли да задам още един въпрос? - запита внезапно Бекер с променен тон. В едната ръка държеше голямата кост на подбедрицата, а в другата - бедрената кост на скелет номер пет.

— Разбира се.

— Правилно ли държа двете кости? Така ли се свързват тези две кости в живота? - Гроун промени леко позицията на костите. - Така ли? Добре тогава, опитай се да ги разделиш с въображаемо джобно ножче. И от двете страни на ставата има два успоредни среза, нали? При това почти точно един срещу друг. - Постави внимателно двете кости върху дисекционната маса в позицията, посочена от Гроун. Краищата на двете кости се отделяха един от друг с около два сантиметра и половина. - Покажи ми как са се получили тези два среза - продължи той. Като използва показалеца си като острие на нож, Гроун направи движение на срязване в една посока, после завъртя ръка, направи същото движение в обратна посока и погледна Бекер, опитвайки се да прецени реакцията му. - Чудесно, но в случай че срезовете са само от едната страна. Те обаче не са - заяви Бекер. - Има ги и от вътрешната страна на ставата. Направи сега тези срезове и от вътрешната страна на ставата.

Гроун взе молив и се опита да изпълни молбата на Бекер.

— Невъзможно е - предаде се той след малко. - Няма как да се осигури правилния ъгъл на среза. - Бекер раздели костите и ги задържа на около двайсетина сантиметра един от друг. Сега Гроун имитира срезовете с лекота. - Как?! - възкликна той. - Направил го е след разделяне на костите?!

Бекер сви рамене.

— Не знам достатъчно, за да потвърдя, но както изглежда няма да е зле да събера повече информация.

— Но защо ще го прави след това? - не мирясваше поразеният Гроун.

— Кой знае? Някакъв вид ритуал вероятно. След известно време всичко за тях се превръща в ритуал. Те издигат в култ или, по-точно казано, може би превръщат в свещено правило външния вид на жертвите си, начина, по който умират - а защо не и начина, по който ги разфасоват? Може би тези успоредни срезове са някакъв вид символ - нещо като фетиш. Или може би той се опитва да остави подписа си върху тях.

— За да го открием?

Бекер поклати глава.

— Смяташ, че измъченият от виновна съвест убиец оставя след себе си бележка: „Хванете ме, преди да убия пак“? - отвърна той. - Заблуждаваш се. Повярвай ми, този тип убийци са истински щастливи в работата си. Когато убиват някого, вършат точно това, което искат, актът на убийство ги дарява с много по-голямо вълнение и радост от всичко друго на света и в никакъв случай не искат да бъдат хванати. Искат да го вършат отново и отново, все по-често, по-бързо, по-скоро! Джони крие много резултатно тези скелети в продължение на шест години. Не изглежда като че ли иска да го хванем, нали? Когато в крайна сметка ги хващаме - него или независимо кой друг от тях, - то това става много повече в резултат на адски труд и обикновен сляп късмет, отколкото ни се иска да признаем.

8.

Тий гледаше замислено младежа отсреща и се питаше защо го лъже. Във всички останали отношения той беше съвършеният затворник: уважителен, учтив, почтителен и отзивчив, Тайрон Абдул Киуасий се призна за виновен в осем кражби с взлом, станали в Кламдън през последните три години. Цитира дати, разказа подробно за начина на вмъкване в къщите, дори предложи мерки за подобряване на сигурността им. Демонстрира добра памет: изреди с готовност откраднатите вещи, без колебание предаде съучастниците си, дори се обвини и в други, по-малки престъпления. Тий не се съмняваше в достоверността на получената информация: Киуасий беше изпял всичко така свободно, така щастливо - напомняше идеалния грешник в изповедалня, възторжено прочистващ душата си с надежда за изкупление. Наистина за чудене беше защо лъже така упорито за последната кражба.

— Наясно ли си за коя къща говоря? - запита за пореден път Тий.

— Да, господине. Полицай Макнийл ме разкара с колата и ми показа всички къщи от вашия списък.

— И ти твърдиш, че никога не си бил там?

— Никога, господине.

— Преди две седмици, в четвъртък през нощта.

— Не, господине. Шест месеца не съм идвал в Кламдън - всъщност не съм бил в града, докато полицай Макнийл не ме докара тук днес.

— Виж какво, няма никакви други допълнителни обвинения към това - заобяснява Тий. - Никой не е пострадал, не си нарушил повече закони, отколкото в другите случаи.

— Радвам се, че никой не е пострадал - отговори веднага Киуасий. - Аз не наранявам хора - никога не се приближавам до къща, в която има някой... Но в тая къща не съм влизал.

— Съдията няма да ти увеличи срока на наказанието, ако се признаеш за виновен в една кражба повече. Искам само да изчистя случая от документите тук. Разбираш ли ме?

— Да, господине. Но вие не искате да ви лъжа, нали?

— В апартамента ти са намерени откраднати вещи от тази къща, Тайрон.

— Не знам нищо... не разбирам защо... За пръв път видях тая къща днес.

— Съобщиха ми, че откраднатите вещи са под леглото ти.

— Това легло не е само мое. И други го ползват.

— Опитваш се да ми кажеш, че никога не си бил в тоя квартал?

— Никога, господине. Никога не съм бил там.

— През него минава главният път. Няма начин да не минеш по него всеки път, когато идваш тук или си отиваш. - Киуасий вторачи празен поглед в пространството, оттегляйки се за пръв път от началото на разпита вътре в себе си. „Все едно че скри глава в качулка“ - помисли Тий. - Веднага щом излезеш от магистралата, поемаш по кламдънския път - продължи да натиска той. Киуасий не трепна. - Само по страничните пътища ли пътуваш?

— Да, господине, само по тях. Идвам тук само по тези пътища.

Тий измъкна карта от чекмеджето на бюрото си и я разтвори върху него.

— Покажи ми как точно го вършиш, Тайрон.

— Не разбирам от карти.

— Шофираш по страничните пътища на Кламдън без карта?! В такъв случай трябва да познаваш града доста добре. Някои външни хора лесно се губят... Ти губил ли си се някога, Тайрон?

— Да... понякога...

— Какво правиш тогава? Няма да повярвам, че един крадец с взлом ще спре някъде, за да пита как да излезе - или да влезе - в града.

— Просто продължавам да въртя волана.

— В три часа през нощта с кола, пълна с крадени вещи, ти просто въртиш волан по страничните пътища на Кламдън, докато някак се измъкнеш от града?

— Да, господине.

— Слушай, синко, не се обиждай, но съгласи се с мен, че ако чернокож младеж шофира безцелно из Кламдън в три часа сутринта, няма да успее да се измъкне незабелязано. Разбираш мисълта ми, нали?

— Не съм глупав - запротестира Киуасий възмутено. - Знам какво мислите, когато видите чернокож в града си. Веднага решавате, че е гаден престъпен тип!

— Е, в твоя случай поне е вярно, нали?

— Зависи кога ме виждаш. Не винаги съм крадец - само когато работя.

— Идвал ли си някога в Кламдън, когато не „работиш“, Тайрон? Идвал ли си някога просто ей така - за удоволствие? Не искам да се задълбочавам, но по-голяма част от хората тук се обаждат моментално на полицията в мига, когато зърнат чернокож. Информирам те за реакцията им, не коментирам дали са прави или не.

— Знам я.

— И тук живеят семейства на чернокожи, знаеш и това. В Кламдън няма расова нетърпимост, но да се живее тук е скъпо и жителите на града са преобладаващо от средната класа и от бялата раса. Сигурен съм, че няма нужда да ти обяснявам атмосферата, която се създава.

— Не, господине. Разбирам ги аз тия работи и ето защо идвам тук.

— Защо?

— Защото градът е скъп.

— Има логика, синко. Ако бях на твое място, щях да постъпвам точно като тебе. Но едно нещо определено щях да направя другояче: щях да взема всички необходими мерки за бързо напускане на града. Ще знам, че ако попадна на патрулна кола по това време на нощта, ченгето в нея ще поиска да ме провери. И ще направя нужното всеки момент да знам точно къде се намирам и как най-бързо да се върна обратно в Бриджпорт.

— Винаги съм се измъквал.

— Знам го, но не разбирам как. Ако въртиш волана из улиците, загубил представа къде се намираш, как разбираш кога си напуснал Кламдън? - Киуасий продължаваше да го гледа с празен поглед. - Обикновено човек разбира, че се е справил с положението, когато попадне на главния път.

— Точно така, господине. Така разбирам, че съм се измъкнал.

— На какъв главен път попадаш? Онзи, който те отвежда до изход четирийсет и втори на магистралата? Той ще те отведе най-бързо до къщи.

— Да, господине.

— Говорим за кламдънския главен път. А преди малко заяви, че никога не си бил на тоя път; че никога не си минавал край къщата на Левинови; че никога не си бил в този квартал.

Киуасий кимна, победен от логиката на твърдението.

— Може да съм попадал на някой друг път.

— Възможно е... Интересно как една малка лъжа може да се усложни толкова много, ако се придържаш упорито към нея. Много скоро влизаш в противоречия и всяка твоя дума се лишава от смисъл. Защо лъжеш, Тайрон?

Киуасий потъна нацупено в защитата на мълчанието. Тий я видя да се издига около него като непробиваем щит. „Когато ги вкараш в капан, те се оттеглят вътре в себе си. Не е хитро да ги впримчваш така: после не можеш да стигнеш до тях...“ Излишно беше да продължава разпита повече.

Тий се свърза по вътрешната връзка с Морийн, която бе само през две врати от неговия офис.

— Къде е Макнийл?

— Изпратих го да направи проверка по оплакване за липсващо лице - отговори Морийн. - Връща се и ще дойде тук за по-малко от минута, ако не спре в центъра за чаша кафе.

— Изпрати го веднага тук - нареди Тий. - Искам да върне господин Киуасий в Бриджпорт. Кой липсва?

— Момиче на име Инге Шраг, немкиня, която работи за Хилови. Вероятно ѝ е омръзнало и си е отишла.

— Изпрати ми Метцгер.

— Слушам. И, шефе, обади се госпожа Лий.

За миг Тий като че ли застина, втренчен невиждащо в затворника си със същото безизразно лице.

— Да?

— Не остави съобщение, само поиска да ви съобщя, че се е обаждала.

— Аха... Чудно какво ли ще иска.

— Аха. Чудно наистина. - Стори му се, че в тона ѝ звънна подигравателна нотка. Когато апаратът за вътрешна връзка замълча, Тий насочи отново вниманието си към Киуасий.

— Как се разбираш с полицай Макнийл?

Стори му се, че забеляза леко трепване, сякаш някой бе размахал внезапно ръка пред очите на младежа.

— Той е добър.

***

Метцгер стоеше, сякаш се намираше на парад и току-що бе получил заповед „Свободно“: разтворени крака и ръце, хванати зад гърба. Винаги заставаше така в присъствието на шефа на полицията. Считаше, че тази поза изразява едновременно уважение и внимание. Тий я намираше за странна, но знаеше, че Метцгер се чувства по-удобно така, и не настояваше да се отпусне в стола пред бюрото.

— А сега го разкажи пак. Стигате на около петстотин метра от резервоара и изведнъж решавате да спрете и да се откажете.

— Ами...

— Не го предложи ти, нали?

— Не точно, господине.

— Макнийл просто заяви: „Стига толкова, eгa ти!“ - или нещо подобно, така ли е?

— Ами...

— Не очаквам от тебе да доносничиш за него. Просто се чудя какво го е накарало да спре точно в този момент. След като е оставало толкова малко.

— Ъъ...хм...

— Не се сърдя, Мел. Никой от нас не е непрекъснато на ниво. Всички ние прецакваме нещата от време на време. Просто ми изглежда някак странно защо точно там сте решили да се откажете. Така и така е трябвало да извървите остатъка от пътя, за да стигнете до колата си. Макнийл обясни ли защо иска да излезете на пътя точно на това място?

— Каза, че по пътя ще вървим по-леко и ще стигнем по-бързо до колата.

— Така е... Само това ли каза?

— В общи линии...

— Ти на какво си мнение, Мел? Какво според тебе е минавало през главата му в този момент?

— Трудно е да се каже, шефе.

— Пробвай.

— Не винаги разбирам точно какво ъъ...

— Не е лесен за разчитане, нали?

— Да, господине, понякога е такъв един... непонятен.

— Имаше ли чувството, че може би той знае какво има между вас и резервоара и че няма начин да не попаднете на него, ако продължите да се изкачвате по реката?

Метцгер завъртя очи към тавана - истинско шоу на усърдна мисловна дейност.

— Този разсадник не се вижда от пътя, шефе. Не ми е ясно как би могъл да разбере, че разсадникът е там, освен ако не е бил вече в него и нагоре в горите наоколо. Но не виждам защо ще ходи там...

— Смяташ, че той не е знаел за разсадника?

— Не виждам как би могъл да знае за него.

Тий замълча зА миг, после кимна:

— Освен ако е бил вече там.

9.

„Странно... Защо точно омари за вечеря с гости, които каниш за пръв път?...“ - запита се Бекер. Въпросните омари бяха сервирани в бронята си заедно с купичка разтопено масло за потапяне на късовете и нямаше начин човек да не оплеска и себе си, и масата. Части от черупките прелитаха през нея всеки път, когато щракваха металните клещи за разчупване на щипките и други части на черупката, оказващи съпротива. Между краката им под масата грациозно гънеше тяло снежнобяла персийска котка в очакване на приземяващи се в царството ѝ отпадъци, които посрещаше със звучно мъркане. Тòва, Карин и Корн бяха вързали на вратове специални салфетки като лигавничета за еднократна употреба с емблемата на рибарския магазин отпред - побеснял на вид омар с протегнати напред щипки, размахал войнствено нож и вилица: вероятно с намерението да се спусне лакомо върху подноса с щипки пред него - изключително подходящо за случая. Бекер беше отказал „лигавничето“ и скоро съжали: върху ризата му бързо се разписаха чирепи от бронята на жертвата и капки от стичащото се по късчетата масло. Корн дъвчеше с видимо удоволствие, явно игнорирал алергията си - енергично смучеше крака и разкъсваше тялото на части, за да измъкне и най-малките късчета сочно месо.

— Страхотна готвачка е жена ми, нали? - изиска похвала Корн с блеснали от гордост очи.

— Много е вкусно - реагира Карин. - Обичам омари.

— Само ги пуснах във вряла вода - обади се Тòва. - Този твърди, че е алергичен, но всеки друг заявява, че ги обича.

— Любимото ѝ ястие за вечеря с гости, омарите! - възкликна доволно Корн. Той явно не питаеше лоши чувства към жена си, която му бе сервирала алерген. - Рядко съчетание за една жена: великолепен външен вид и готварско изкуство!

— Наистина беше много вкусно - повтори Карин.

— Страхотно - внесе и своята лепта Бекер, опитвайки се да спаси ризата си от още една капка масло, която се плъзгаше в момента по брадичката му. Усмихна се на Тòва, докато бършеше лицето си, надявайки се, че усмивката му ще придаде на казаното липсващия в гласа му ентусиазъм. Тази вечер тя бе в пурпурния си период, а устните, очите и ноктите ѝ имаха цвета на презряла слива. Бекер поглеждаше от време на време с интерес ноктите ѝ. Формата им беше съвършена, дължината - поразяваща. Човек трудно можеше да си представи тази жена да използва ръцете си за каквото и да било - освен може би да пуска раци във вряща вода. „Колко време и пари се изискват, за да се отгледат нокти като тези? - питаше се той. - Колко често ходи на маникюристка? Колко слоя лак е сложила, за да получи този нюанс на препечена слива? Колко мързел?...“ Когато държеше омара в ръце с нокти върху черупката му, изглеждаше, като че ли един ракообразен разкъсва друг. От време на време спускаше ръка, за да почеше котката, която я изтърпяваше за секунда или две, преди да оближе маслото от пръстите ѝ.

Наслагала беше още повече бижута върху себе си в сравнение с първата им среща. „Интересно - помисли той. - Какви усилия само полага да прикрие естествената си красота под слоеве козметика и скъпоценности...“ Тя не смъкваше очи от него, въпреки че разговаряше главно с Карин. Двете говореха на домакински теми, избягвайки работата на Карин, а Корн разговаряше с Бекер, но всеки път, когато Бекер поглеждаше настрани от събеседника си, срещаше погледа на Тòва, отправен към него с любопитна липса на интерес: като че ли гост на ресторант наблюдава поведението на непознат на друга маса и отмества поглед, когато го хванат. Не беше наясно как да разбира погледите ѝ. Не беше флирт, бяха напълно лишени от чувства. В един момент усети, че и Карин бе забелязала погледите на Тòва към него - и тя явно се опитваше да дешифрира посланието в тях. „Карин като че ли ме гледа с нюанс на враждебност“ - помисли той.

След вечеря Корн поведе Карин из къщата и Бекер остана сам с домакинята, която открито се беше вторачила в него, докато въртеше бавно с тъмночервените си нокти на граблива птица столчето на чаша вино. Бекер засрамено си даде сметка, че досега ѝ бе подхвърлил само няколко банални фрази.

Седяха мълчаливо и тя продължаваше да го гледа със същия равнодушен, безизразен поглед.

— Хубава вечеря - наруши най-сетне мълчанието Бекер, слисан от неспособността си да води обикновен разговор. Тя не реагира. - Наистина беше много добра. Обичам омари. - Винената чаша се въртеше бавно. Бекер неволно избърса отново лице, опитвайки се да отстрани вероятна причина за вторачения ѝ поглед. - Станли каза, че сте били фотомодел - продължи той, тъй като тя пак не реагира. - Как беше работата?

— Трудна - отвърна тя с тон, равнодушен като погледа ѝ.

— Сигурно... сигурен съм, че е било трудно... Хората обикновено не възприемат този вид работа така. „Ха! Фотомодел!...“ - казват те и свиват рамене. Но аз разбирам колко трудно трябва да е било. - Бекер се проклинаше наум за празното дърдорене. Очите ѝ не му помагаха. Той отвърна поглед от нея и се вгледа в неспокойните движения на собствените си ръце върху покривката на масата, опитвайки се отчаяно да долови шум от приближаващите се спасителни стъпки на Корн и Карин.

Когато вдигна глава към Тòва, тя го запита внезапно:

— Грозна ли съм?

Тя имаше костната структура на класическа красавица с лек намек за азиатска кръв около очите, който придаваше екзотичност на лицето ѝ. Всичко обаче беше скрито под пластове грим. „Като че ли е наплескала този грим с гняв и с единствената цел да промени лицето си, а не да подчертае естествената му красота“ - помисли Бекер, както и при първата им среща.

— Не - отговори той.

— Съпругът ми е на обратното мнение. - Гласът ѝ бе равен, напълно лишен от чувства.

— Не е вярно. Той не пропуска да изтъкне колко сте красива.

— Приказки. - Тя сви рамене, загубила интерес към темата. - Карин е много мила.

— Да - съгласи се Бекер. - Така е. Тя е много привлекателна жена.

— Това помага ли?

— Моля?

— Помага ли хубостта ѝ?... Засилва ли любовта ви към нея? Прави ли я по-добра? По-стабилна?

Бекер се захили нервно, усетил се изведнъж без твърда почва под нозете. Не бе очаквал подобен разговор със съпругата на Корн.

— Със сигурност мога да кажа, че не пречи - отвърна той накрая. - Но не я обичам само защото тя е привлекателна жена. Е, да, вероятно хубостта ѝ ме е привлякла в началото... забелязал съм чара ѝ... Тя е още по-хубава сега, по-хубава отпреди. Такава е, защото я гледам с очите на влюбен мъж. Но не я обичам само заради физическата ѝ привлекателност.

— Но я обичаш истински. Няма значение дали ще го потвърдиш пред мен, няма значение и дали го осъзнаваш.

— Ще потвърдя - отговори Бекер - и за щастие отговорът ми ще е напълно честен. Аз наистина я обичам.

Това пак сви рамене, като че ли бе отегчена от дискусията на очевадното.

— Защо да не я обичаш? Защо да не я обича всеки друг?

— Сигурен съм, че има хора, които не я обичат. Човешката природа е перверзна в дълбочина.

Тя отклони поглед от него и пресуши чашата си.

— Перверзна. - Повтори думата, явно развеселена от подтекста, който бе вложил в нея.

— Вие сте наистина много красива жена - усмихна ѝ се той. - Възможно е да не се възприемате като такава, но това не променя истината.

Тя пак насочи поглед към него.

— Не обичам мъжете с чар. Нямам им доверие.

Бекер се разсмя.

— В такъв случай с мене сте в пълна безопасност.

— Знам - отвърна тя.

Корн и Карин се върнаха. Корн имаше вид на доволно, радостно кученце.

— Помолих Станли да ни помогне със срезовете в случая на Джони Семката - обяви Карин с непроницаемо изражение.

— С радост ще помогна - ентусиазирано възкликна Корн. - На твое разположение съм, Джон. Само ми кажи къде и кога.

— Сега пък се присъединяваш към ФБР? - запита Тòва.

— Само помагам.

— Миналата година го беше обзело желание да се запише доброволец към пожарната - поясни Тòва със снизходителен тон, ползван обикновено с деца. - Този винаги търси да се ангажира с нещо друго.

Корн се усмихна смутено и сви рамене.

— Лесно се ентусиазирам за това или онова - отговори той. Обърна се към Бекер и вдигна нагоре длани, демонстрирайки объркана невинност. - Кипя от свободна енергия и търся да я вложа някъде...

— Никога не се омъжвай за лекар - заяви Тòва на Карин, като че ли тя се канеше да го стори веднага. - Не вярвай на похвалите за тях, бъди сигурна, че са много лоши като съпрузи. Никога не са до тебе, майките им и всички останали така са им угаждали цял живот, че са безнадеждно - отчаяно - разглезени! Възприемат дипломата си като достатъчно доказателство, че са личности, и прекратяват опитите да станат такива.

— Тòва, моля те... - обади се тихо Корн.

— А и са ужасяващо досадни. Досега съм срещала само отегчени до лудост лекарски съпруги. Всички до един искат да са нещо друго. Искат да пишат книги, настояват да се дискутират плановете им за пенсиониране. Но не искат да работят като лекари, не искат да изслушват еднаквите признаци на едни и същи болести всеки безкрайно дълъг божи ден - толкова дълъг, колкото могат да го направят - колкото работни часове могат да наблъскат в него... Едно и също всеки ден - цяла година - до края на живота им. Освен ако съумеят да намерят изход - да станат режисьори или да се присъединят към ФБР.

— Не се присъединявам... - Корн се ухили безпомощно на Карин и Бекер. - Тòва е малко раздразнена...

— Надявам се, не смятате, че стават лекари от желание да облекчават човешките страдания? Още не съм попадала на такъв лекар. Няма такъв между колегите на Станли и неговите тъй наречени приятели. Станали са лекари, защото майките им са го искали. Ако не могат да станат лекари, стават зъболекари или аптекари само и само да задоволят болните амбиции на мамчето. Трябва да ги видите в присъствие на майките им. Абсолютна гадост.

— Ами... - обади се Карин след доста дълга пауза. - Май че е време да тръгваме.

На вратата Корн ентусиазирано стиска ръката на госта си по-дълго от нормалното. „Ако имаше опашка - помисли Бекер, - сигурно щеше да я размахва енергично...“ Корн стисна ръката и на Карин, а после я целуна по бузата.

— Благодаря ти - прошепна ѝ той. - Толкова съм ти благодарен!...

Тòва стоеше зад съпруга си и следеше шоуто с изражение на дълбоко безразличие.

***

— Уау - възкликна Бекер веднага щом влязоха в колата си.

— Все още ни гледат - предупреди го Карин. Тя махна на Корн, който стоеше под светлината на външната лампа, вдигнал ръка и загърчил възторжено пръсти.

— Майчице мила - въздъхна Бекер. - Каква двойка само.

— Тя изглежда малко...

— Нали? Живо доказателство, че парите не купуват щастие. И за какъв дявол се беше накичила като новогодишна елха за едно малко пиршество с омари?

— Как, не знаеш ли? Заради него, разбира се!

— Заради него? Досега мислех, че жените се труфят заради другите жени.

— Понякога. Но не и тази вечер. Закачила беше всички тия скъпоценности върху себе си заради него. За да демонстрира богатството му. Някои от тия хора са като бедуини: настояват жените им да носят всичко, което притежават.

— Ако го прави заради него, то това е единственото нещо, което върши за него. Станли определено не ѝ е любимец.

Карин потупа съжалително ръката му.

— Джон, имаш впечатляващи знания за много неща. Но жените не са между тях.

— Признавам, че има нещо неясно около нея... Добре, поправям се: ако следи човек приказките ѝ, излиза, че не харесва особено много съпруга си.

— Напротив. Според мене приказките ѝ посочват само, че той не прекарва достатъчно време с нея. Ако не го обича, няма да я е грижа дали той прекарва достатъчно време с нея или не.

— Ако човек погледне на приказките ѝ от този ъгъл, излиза, че тя се опитва да не допуска желание у някой да прекара повече време с нея. Или се наклепва по този начин, пак за да го ощастливи?

— Не, за да го вбеси.

— Трябваше да се сетя.

— Той държи на красотата ѝ, за да може да я излага пред публиката като трофей - също както излага на показ диамантите ѝ. Тя обаче прави всичко, зависещо от нея, за да я скрие... Хубава ли е според тебе?

— Предполагам - ако си го разреши. Но не колкото тебе.

— Какъв лъжец си, Джон! - възкликна Карин. - Тя е направо великолепна. Нещо, което дори и безнадеждно влюбен мъж като тебе може ясно да забележи.

— Аз имам очи само за тебе.

— Колко хитро - отвърна тя.

— Остава неизяснен въпросът, как така грозник като Станли се снабдява с жена като тая? Пари, обществено положение, титла пред името ѝ - този ли е отговорът?

— Не е чак толкова грозен.

— Не е привлекателен като нея.

— Зависи пак от гледната точка. Той има скръбни очи.

— Не съм забелязал.

— Естествено. Но повярвай ми, той има много изразителни очи.

— За какво си бъбрихте вие двамата в другата стая?

— За тебе. Той те харесва много.

— Това ти каза?!

— А на кого да го каже, на тебе? Щеше да реагираш по същия ужасен начин, както го правиш сега - дори сигурно още по-лошо. Изглежда ми самотен човек. Има голяма нужда от приятел. Също като тебе.

— Аз не съм самотен.

— Можеш да имаш и друг приятел освен Тий. С Тий сте прекалено еднакви, за да има полза от приятелството ви и за единия, и за другия. Вече ми призна, че никога не разговаряте истински с него.

— Не смятам, че имам нужда от Станли Корн, благодаря за предложението.

— Той не е хомо, ако това те тревожи.

— Не позна - не ме тревожи точно това. Интересно все пак как разбра? Женитбата не е доказателство за нищо в наши дни.

— Една жена лесно може да разбере дали един мъж е хомо или не от начина, по който я гледа. Вярвай ми, той е нормален. Не обърквай кротък мъж с хомо. Вероятно не го харесваш, защото не можеш да го проснеш на земята, без да се почувстваш грубиян.

— Какво?! Да не искаш да кажеш, че преценявам приятелите си според възможността да ги просвам на земята? Човекът ми напомня прекалено порасло кученце, подскачащо ентусиазирано и обливащо със слюнка всичко наоколо!

— Смятах, че харесваш кучета.

— Харесвам ги като кучета, не като приятели.

— Той те харесва. Твоя работа как ще реагираш. Но заради това го помолих да хвърли поглед върху костите на Джони.

— Да, исках да задам и този въпрос: за какъв дявол го намесваш? Имаме си достатъчно добри експерти. Тий прибягна до неговата помощ в началото просто защото искахме да получим няколко бързи отговора, а той беше подръка.

— Нищо не ни пречи да използваме нашите експерти - отговори Карин. - Стори ми се, че ще направим добър жест, ако му дадем възможност да вземе участие. Той сигурно ще означава много за него. Гори от желание да помогне, а освен това така вие двамата ще имате възможност да се опознаете по-добре.

— Какво ти става? Каква е тая страст към сватосване?

— Аз съм единствената жена, от която винаги ще имаш нужда, момчето ми - никога не го забравяй. Но не и единственият човек, от когото се нуждаеш.

— Кога реши, че имам нужда от приятел?

— Когато се взрях в скръбните очи на Станли Корн... Те ми напомниха за твоите.

10.

Ранното утринно слънце се отразяваше от езерото на резервоара като от огледало и Тий неволно присви очи, докато маневрираше с колата в подножието на широка поляна, разположена край него по дължината на пътя. Изтегли колата максимално близо до бетонната стена: удобно прикритие от минаващите по пътя коли, но само частично - един остър поглед винаги ще забележи полицейска кола. Нямаше място в Кламдън, където да паркира колата и да остане незабелязан - освен ако я вкара в гората.

Въпреки ранния час вече бе горещо и Тий усещаше неприятна влага под мишниците си, докато изкачваше хълма, издигащ се успоредно на разсадника, където бяха открили костите. Голяма площ от него все още бе ограничена от жълтите ленти, които я маркираха като сцена на престъпление. Трябваше да ги махнат - Тий, щатската полиция и ФБР бяха преровили тази площ неколкократно. Запита се колко ли пъти бе пресичал разсадника през последните няколко месеца в търсене на по-лека пътечка нагоре по хълма, без да знае, че преминава през зловещо гробище. Не намери нищо забавно в тази мисъл.

Носеше одеяло, маркирано с щемпела на кламдънската полиция - държеше го винаги в багажника на колата. Кафявият му цвят бе вече избелял, а самото то беше грубо и бодливо, но си бе вършило добре работата: покривало беше рамене на замръзнали хора, тела на пияници и наркомани, а през зимата бе ползвано и като шал в дните, когато парното в полицията се повреди. От известно време обслужваше и специалните нужди на Тий по време на седмичните му екскурзии през гората...

Стигна гребена на хълма след пет минути. Последните четири-пет метра бяха голи скали и когато изкатери и тях и се отпусна тежко върху изтърканата скала на върха, надвиснала над езерото на резервоара, той вече се обливаше в пот. Гледката беше величествена, но той целенасочено я избягна: само след няколко минути ще се наложи да изразява възхищението си от нея и той не искаше да натоварва предварително очи с красотата ѝ. Дишаше тежко и както винаги, реши за неизвестно кой път, че е крайно време да отслабне. От другата страна на хълма имаше по-лесен път към върха, но вероятността да го забележат там беше по-голяма. А тук едва ли някой ще го види, когато пристига или когато си тръгва. Теоретично, разбира се. Опитът на полицай му подсказваше, че възможността да се върши нещо незабелязано на практика не е особено добра: намираха се свидетели на престъпления на най-неочаквани места в най-невероятни времена... Поемаше сериозен риск с всяко идване, знаеше го и го мразеше, но не можеше да се спре...

Чу стъпките ѝ по пътеката много преди да стигне до върха. Подуши мишниците си. Няма значение - и тя ще се появи, потънала в пот, но това никога не го бе дразнило и се надяваше, че и при нея нещата стоят така. Опъна одеялото върху скалата и зачака, преструвайки се, че не е чул стъпките и тежкото ѝ дишане, докато не я видя.

Изкачваше се лека като сърна по тясната пътечка, която лъкатушеше между дърветата, а после - между скалите, през потока и край нападалите дънери. Стройна и гъвкава, тя се движеше с грациозни движения в пълна хармония с гората и скалите наоколо, Както винаги, ускори крачка и пробяга последната, най-стръмна част от хълма, както обичаше да прави. Сега чуваше ясно тежкото ѝ дишане.и се обърна. Лицето ѝ бе напрегнато от усилие, червената лента на главата ѝ подскачаше и проблясваше между ниските клони на дърветата като чинка в полет.

Тий се изправи да я посрещне и тя се хвърли в ръцете му задъхана, но успя да се усмихне широко, преди да зарови глава в гърдите му. Задържа я така, докато се успокои, усещайки под дланите си ребрата ѝ, които се плъзгаха нагоре и надолу, следвайки ритъма на дишането ѝ. Отпусна глава върху нейната и изпълни дробове с аромата на косата ѝ: приятна свежа миризма със слаб нюанс на грозде. За него бе истинска радост да я държи така в ръцете си, толкова жизнена, толкова млада, слаба и деликатна, но същевременно силна и жилава. Тялото ѝ бе твърдо, но гладко и женствено закръглено където трябва - тяло на здрава, активна млада жена.

Повдигна я с лекота - дребният ѝ ръст го възбуждаше, изпълваше го с желание да се увие около нея, да я обгърне изцяло, да я поеме в себе си. Тя веднага кръстоса крака на кръста му отзад, обгърнала с влажни от пот ръце врата му.

— Здрасти, Шефик - възкликна тя и южната напевност на говора ѝ пак прозвуча леко подигравателно.

— Здравей, госпожо Лий - отговори той. Говореше с нея с по-мек глас и изпитваше необяснима плахост, когато срещаше погледа ѝ. Знаеше, че бе друг мъж и друг човек црез кратките откраднати минути на взаимност с нея - различен беше не само за света, но и за самия себе си. Когато се вглеждаше в бледосините ѝ очи, имаше чувството, че ще потъне в тях: тя го лишаваше от воля, изпълваше го с непреодолимо желание...

Стисна го с крака и усили натиска на менгемето си, докато лицето му не трепна от болка и в очите ѝ веднага пламнаха искрици. Той никога не изискваше от нея да спре, никога не си разрешаваше да ѝ спомене, че прекалява с нещо. Това бе вид състезание: тя го стискаше с крака дълго и силно - не спираше, докато той не простене или докато тя не се умори. Тий се опита да я целуне, но тя пречупи кръст назад и се отдръпна от него, търсейки по-голяма опора за силните си бедра, впила пръсти в мускулите над лакътя му.

Той пое дъх, постави ръце на колената ѝ и се опита да ги отдели от тялото си. Тя се съпротивлява за миг на упражнения обратен натиск, после охлаби стяга си, разочарована от него. Повися малко на врата му, принуждавайки го да се наведе напред, поставяйки гърба му на изпитание, после леко скочи на нозете си.

Тий усети, че не бе отговорил на очакванията ѝ да издържи на натиска, докато очите му не се насълзят. Поиска да коригира нещата и посегна да я вдигне пак така, че тя отново да обхване с крака кръста му - искаше да си даде още един шанс да изпълни желанието ѝ, но тя очевидно вече бе забравила за станалото преди няколко минути. Сега стоеше на края на одеялото и жадно поглъщаше гледката пред очите си.

— Страхотна е, нали?

— Да - отговори Тий, разрешавайки си за пръв път да обгърне панорамата пред тях с поглед.

— Не, ти всъщност не я виждаш както трябва - сгълча го тя.

Тий погледна водната повърхност далеко под краката им, посребрена под лъчите на утринното слънце, огромната зелена шир на дърветата, които скриваха под бухналите си корони къщите и пътищата между тях, бледия лазур на небето, напръскан с високи прозрачни облачета, наподобяващи фина дантела. Над главите им бавно кръжеше ястреб, понесен от ранните, отвесно издигащи се потоци топъл въздух: нетрепващите му криле изглеждаха като неподвижно закрепени в пространството. Струваше му се, че възприема правилно нещата, но не беше сигурен... Искаше му се да ги вижда през нейните очи.

— Красиво е - заяви той. Пристъпи към нея и обхвана с длани кръста ѝ. Пръстите му почти се срещнаха. - И ти си красива.

Тя поклати глава и му даде да разбере, че греши, че не разбира, че не съумява да види нещата, които вижда тя.

И той пак усети, че не я харесва чак толкова много - винаги изпитваше това усещане, когато бе с нея. Но щом бе далеко, се гърчеше от желание и остра нужда да я държи в ръцете си, копнееше за закръглените извивки на тялото ѝ, за романтиката на връзката им, за нежността... която всъщност се проявяваше толкова рядко в нейно присъствие. За миг той се запита защо беше с нея, защо се подлага на такива изпитания за една жена, която фактически не харесва... но допирът до тялото ѝ му напомни защо...

Притегли я нежно към себе си и притисна слабини срещу нея, пак зарови лице в косата ѝ. Тя го предизвикваше - внушаваше му желание да крещи, лишаваше го от сила. Когато я целуваше понякога, разлюляваше го такава буря от емоции, че се разтреперваше и коленете му омекваха. Ценеше я високо именно защото го караше да се чувства така. Държеше на нея, защото тя го караше да я желае.

— Иска ми се да се понеса над долината като онзи ястреб - извика тя и разпери ръце. Той целуна врата ѝ, грабна една от ръцете ѝ и прокара длан от китката до мишницата ѝ, извличайки сладостно удоволствие от влагата по кожата ѝ, от малките мускули, силни и твърди, под нея. Тя като че ли не усещаше ласката му все още под въздействието на величествената панорама, която се разстилаше пред тях.

— Когато съм тук, понякога ми се иска да се хвърля от ръба на тази скала - прошепна тя.

— Не го прави. Ще ми е тъжно без тебе.

— Струва ми се, че и аз бих могла да се понеса като онази птица долу над водата.

Тий винаги получаваше световъртеж от височините. Понякога имаше странното чувство, че е възможно да бъде принуден да скочи против волята си, притеглен от някаква неведома сила към ръба на скалата - и извън него... Вземаше мерки да стои настрани от балкони, перила, скални ръбове.

Седна на одеялото, притегли я до себе си и изпита облекчение, когато тя се отпусна до него без съпротива. Имаше случаи, когато се налагаше да я придумва или да изслушва търпеливо безкрайните завъртени истории на живота ѝ, разправиите с майка ѝ, със съпруга ѝ, с приятелките ѝ. А имаше и дни, когато тя продължаваше да дърдори дори и докато Тий правеше любов с нея, без да го окуражава, без дори следа от признание до момента на оргазма си. Тий се чувстваше подценен, обиден, унижен - но това сякаш нямаше значение: не можеше да се спре, луд беше по нея, подлуден от нуждата си за нея.

— Трябва да съм се побъркала - говореше тя, удължавайки гласните. - Мъжът ми е на ръба на фалита, крепи се на косъм, толкова близо до него, колкото съм аз до този ръб... - Тий задърпа дрехите ѝ - тя носеше еластичен, плътно прилепнал към нея спортен екип и се налагаше да го отлюспва много внимателно от нея. Винаги идваше с този екип на срещите им и никога не му помагаше, а лежеше и говореше, оставяйки го да свърши цялата работа сам. - Той вече не разговаря с мен, само се зъби и крещи на децата. Смятам, че подлудява. Сигурна съм, че аз подлудявам.

Чувствайки се груб и несръчен, той се опита да я възбуди, целуваше я, когато тя му разрешаваше, галеше я с ръце, с устни, притискаше се към нея. Тя не спря да говори, продължаваше да го обсипва с подробности от живота си в дълъг, разпокъсан монолог. Тий се чувстваше като животно, решило да наложи своето, но не се отказваше, напредваше бавно и нежно, макар и тромаво, опитваше се да я увлече със себе си. Готов беше да спре в мига, когато го поиска, но досега нямаше такъв случай, въпреки странното ѝ поведение по време на любовната игра. Когато най-сетне смъкна ръка към слабините му и го хвана с ръка, хватката ѝ бе толкова силна, че той едва не се изпразни в ръката ѝ, но и сега тя не си затвори устата и не престана да се оплаква от живота. Сякаш умът и тялото ѝ бяха заети в две напълно отделени една от друга дейности...

Когато разбра, че не може да се въздържа повече и влезе със силен тласък в нея, тя бе толкова стегната, че пак си помисли (както всеки път досега): „Не е за вярване, че е родила две деца!“ Тя ахна и най-сетне замълча. Опита се да поддържа бавен ритъм, но - пак както винаги! - не успя. Външното ѝ безразличие и неохотата, с която го допускаше до себе си - но все пак го приемаше, - така го възбуждаше, че го лишаваше от способността да изчаква много. Скоро навлезе в последния си спазъм, но тя стегна бедра и затрудни тласъците му. Всеки път се питаше защо го прави: дали е прекалено голям за нея - или може би тежестта му я плашеше и тя се опитваше да го обуздае, за да се защити? А дали не го стиска така от страст? Сега обаче вече бе твърде кьсно да се спре. И той се бореше срещу силата на краката ѝ, опитвайки се да проникне в нея пълно и бързо, но не успя - загърчи се в оргазъм, преди да постигне желанието си... Стенеше и усещаше в устата си пелиновата горчивина на нереализираност - чувстваше се егоист и некомпетентен като юноша, който свършва, преди да е започнал...

Едва сега тя се оживи, обърна се върху него и завъртя тяло в бесен ритъм срещу неговото - дишаше дрезгаво, неравномерно, жадно търсеше личното си задоволяване. Тий се опита да остане с нея, принуждавайки се със стиснати зъби да не се оттегля, да не се отпуска. Тя не му даде и миг отдих, никакъв шанс да дойде на себе си, никаква отстъпка пред естествената му нужда от пълна почивка поне за малко... Въртеше се задъхано върху него в безмилостен ритъм, дереше, теглеше, стържеше - сексуално побесняла фурия... Искаше му се да извика, да я отблъсне от себе си, да я накара да спре, но никога не привеждаше желанието си в действие, предаваше се напълно на волята ѝ и я оставяше да го прави както иска...

Когато най-сетне постигна своя върхов момент с приглушен виещ звук и падна върху него, малките ѝ гърди се сплескаха върху неговите, а лицето ѝ бе мокро от сълзи. Лежеше върху него и плачеше тихо - в този момент беше една напълно друга жена. Обичаше я най-много сега, когато сълзите ѝ мокреха тялото му и той можеше да целува бузите ѝ и да я обгръща с ръце, като че ли изграждаше щит между нея и света. Само през тези кратки минутки той не се чувстваше несръчен любовник, не се усещаше некомпетентен. Напротив, чувстваше се силен исполин, възвисяващ се покровителствено над нея и преливащ от нежност. И Тий обгръщаше крехкото ѝ тяло със силни ръце, сякаш се опитваше да задържи за вечни времена това мимолетно чувство в щита на прегръдката си заради тях двамата. Когато я питаше защо плаче, тя само поклащаше глава и се обръщаше настрани, така че той скоро престана да пита и без задръжки се отдаваше на приятната фантазия, че плаче заради него, плаче, защото той бе успял да я докосне така дълбоко и да я трогне така силно, както тя трогваше него.

От дърветата зад тях подигравателно му се изсмя синя сойка...

***

Когато тя се облече и изтича надолу по хълма с още по- хвърчащи и по-енергични стъпки отпреди, Тий се заседя сам върху скалата, изтощен и съкрушен от чувство на вина. Не знаеше защо го върши, не разбираше какво го принуждава да се подлага на този тормоз отново и отново. Всеки път тръгваше от тази скала отвратен от себе си, изпълнен с ненавист към нея. Но само ден по-късно тя ще се промъкне пак в мислите му, след още един ще примира от копнеж и преди още да изтече седмицата, ще лудее от желание за нея!... И пак ще премине през същото изпитание: ще рискува да се изложи, катерейки се по тази скала, за да се люби с нея на открито, напълно наясно, че ако бъдат хванати там, никога не биха могли да се измъкнат с подходящо извинение.

Зачуди се дали няма наклонности на мазохист, които се проявяват едва сега. Зачуди се още дали някаква върховна сила не го наказва за безпроблемния секс на ранната му женитба - е, не винаги е бил изцяло верен съпруг, но и никога не се бе обвързвал истински с никоя друга освен с жена си. Сега обаче бе обвързан и връзката му не беше нито лека, нито бе източник на удоволствие, както би могло да се предполага, погледнато отстрани. „Следващия път - помисли той отчаяно - просто ще вдигна това малко, силно тяло над главата си и ще го метна надолу в пропастта под скалата!“

Грабна завитото на руло одеяло под ръка и заслиза тромаво по най-стръмната част на хълма, като се придържаше към скалите с една ръка, докато търсеше опора за крака си. „Също като някой старец“ - помисли той. Чувстваше се прекалено възрастен за този вид упражнения.

Пак тръгна през новозасадените дръвчета на разсадника, подредени в прави редици. Намерили бяха собственика му, пенсионер, който живееше безгрижно под топлото слънце на Аризона. Беше дал земята си под рента на лесничей от Нютаун и той контролираше ежегодната сеч на коледни елхички, засаждането на млади дръвчета и почистването на шубрака на всеки шест месеца. Нещастникът беше подробно разследван от ФБР заедно с помощниците му, сезонни работници, които сечеха, връзваха и продаваха дръвчетата, когато нямаше натрупан сняг за почистване. Всички те бяха под подозрение, но никой не очакваше да научи много от тях. Наясно бяха, че техният човек бе прекалено хитър, за да заравя трупове в задния си двор.

Когато пресече Согатьк в подножието на хълма, като подскачаше тежко от камък на камъка през потока, той зърна част от колата си до пътя. Някой седеше върху нея.

Тий се спря под последните дървета до пътя и обмисли положението. На капака на колата лежеше Макнийл, отпуснал глава на предното стъкло и обърнал лице към слънцето, сякаш се намираше на плажа. По някое време бавно обърна глава към дърветата, под които стоеше Тий, и смъкна слънчевите очила на върха на носа си. Вторачи се за момент, после бутна очилата си обратно нагоре и пак обърна лице към слънцето. За миг Тий се изкуши глупаво да отстъпи назад в гората, да се покрие и да го изчака да изчезне от колата. Вместо това излезе от гората и пресече пътя към нея.

— Много си подранил - изкоментира Макнийл, без да го погледне.

— Изтягай се върху собствената си кола - отвърна студено Тий. Патрулната кола на Макнийл беше паркирана пред неговата и така я лишаваше от изход, притискайки я към бетонната стена на резервоара. Макнийл бавно преметна крака над капака и седна върху него - явно, не бързаше да го освободи. Обърна къмДий тъмните стъкла на очилата си, зад които се криеха очите му. - Разходих се отново до разсадника - подхвърли Тий.

— Намери ли нещо?

Нямаше нищо за намиране. Щатската и федерална полиция го бяха прегледали едва ли не с лупа.

— Надявах се да получа вдъхновение - отвърна Тий, като внимаваше да поддържа тона си равен и контролиран.

— И аз помислих, че може да си в разсадника. Ходих да те търся - обяви невъзмутимо Макнийл.

Тий влезе в колата, избягвайки погледа на полицая. Кучият син си разрешаваше да го предизвиква. „Подушва нещо - помисли Тий, - но не е възможно да знае точно какво е. Не му предлагай нищо - посъветва се той. - Не му давай материал, върху който да работи и от който да прави изводи!...“

— За какво ме търсиш?

— Забелязах колата ти и реших, че може би имаш неприятности... с нея.

— Смятах, че Метцгер е дежурен.

— Току-що започвам работа. И реших да се проявя като добър самарянин. Виждам, че си напълно добре... Но като че ли малко преуморен. Шефе, трябва да спиш повече. - Тий забеляза леко ухилване. - Не си така млад, както беше. Май ще трябва да се откажеш от старите трикове.

— Благодаря за загрижеността.

— Остави някой от тях на по-младите. Затова сме тук.

— С радост разбирам защо си тук, Макнийл. Понякога съм си задавал този въпрос. Какво научи за липсващото момиче?

— За Инге Шраг? - Макнийл сви рамене. - Хилови заявяват, че е тръгнала за Ню Йорк и не се е върнала. Няма следи за нечиста игра, липсва и доклад от нюйоркските ченгета. Предполагам, че просто ѝ е втръснало да гледа деца и е тръгнала да разгледа Америка. Или се е върнала в Германия. Кой знае? Тези момичета са едни и същи - не за пръв път някоя временна домашна прислужничка напуска внезапно работата си тук.

— Имала ли е приятел?

— Госпожа Хил отговаря отрицателно, господин Хил смята, че е имала. Вероятно е искал да се намърда в гащите ѝ и понеже му е отказала, обвинява неидентифициран приятел.

— Това само твоето разбиране ли е на човешката природа, или имаш някакви доказателства, които да го подкрепят?

— Хей, шефе, съпругата е на двайсет и пет години, съпругът - на трийсет и осем. Естествено е да му се прииска да пробва младото момиче, нали?

— Не всички мъже са такива - отвърна Тий.

— О, нима? - захили се самодоволно Макнийл. - Вероятно познаваме различни мъже, шефе.

— Колко временни домашни прислужнички са изчезнали през последните десетина години? Седем? Осем?

— Е, не чак толкова много. Три или четири. Но всички те са много безотговорни създания. По дяволите, млади са, търсят приключения - в противен случай едва ли биха дошли тук, на хиляди километри са от домовете си, а от тях се очаква по цели дни да бършат сополивите носове на разни скучни хлапета - защо да не захлопнат вратата зад себе си някой прекрасен ден? Америка е голяма страна, тук лесно се изчезва.

— Продължавай да работиш по случая с Инге Шраг.

Макнийл сви рамене.

— Както кажеш, шефе.

— И ми докладвай за извършеното.

— Разбира се.

— Искаш ли още нещо, Макнийл?

— Не, ако ти не искаш.

— В такъв случай измести колата си, за да изляза оттук и да се върна на работа.

Макнийл отмести на заден ход колата си, после я изтегли успоредно на колата на Тий и мушна глава през прозореца.

— О, още нещо, шефе. Не си забравяй одеялото. - Смъкна очилата си и се усмихна многозначително на Тий. - Пусна го под дърветата, преди да пресечеш пътя.

Тий прибра одеялото, върна го в багажника, разтвори картата на Кламдън и проследи внимателно всички възможни пътища от дома на Макнийл до дирекцията на полицията. Нито един от тях не минаваше край резервоара. Тий можа да се сети за няколко възможни причини, които биха могли да обяснят защо Макнийл изведнъж се бе озовал тук. Първо, знае за връзката на шефа с госпожа Лий и държи Тий да е наясно за добрата му информираност. Второ, Макнийл попада на колата му случайно, защото наистина е отивал на работа, но не от къщи - явно е прекарал нощта другаде. Трето, Макнийл е дошъл, за да огледа сам разсадника. Но каквото и да е накарало Макнийл да се върне на сцената на престъплението, сигурно беше, че не е служебно задължение, нито проява на прилежност. Тий се потопи в този поток от мисли, докато въртеше волана към дирекцията на полицията. Проблемът с госпожа Лий беше оставен настрани за обмисляне в някой по-късен момент.

11.

Корн въртеше костите в ръцете си, както жонгльор върти бухалки, опознавайки инструмента на предстоящото си шоу. Криминалистът Гроун, вече достатъчно обиден от намесата на цивилен лекар в случая, наблюдаваше тревожно изпълненията му от бюрото си, уплашен да не би доказателството да се пръсне на парчета върху пода. Корн държеше костите една до друга, обръщаше ги, за да ги погледне и от обратната страна, после сръчно ги поставяше в правилна позиция една срещу друга.

— Лош срез - изкоментира той, докато минаваше край „красавиците на Бекер“ и се опитваше да напасне костите една с друга. - Лоша техника или слаби нерви. Джон, още при първата ти обърнах внимание, че този човек е мърляч.

— Но как ги е рязал? - запита Бекер. - Как е срязал ставата и от двете страни, когато костите са така близо една до друга? Ако държиш нож тук под този ъгъл и удариш костта, ще трябва да я изтеглиш малко настрани, да я поставиш под друг ъгъл и да се върнеш обратно към ставата, за да срежеш другата кост. Правил го е при всяко срязване. Изглежда, не е от тези, които се учат бързо от грешките си.

Корн постави две кости една срещу друга и се опита да използва писалката си като нож.

— Разбирам какво имаш предвид. Едва сега го забелязвам... Но хората имат навика да разработват методи на действие, към които се придържат. Имам предвид, че нашият герой е неук човек, нали? Защо да не приемем, че първия път го е направил според твоите предложения. Не е изпипана работа, но е останал доволен - получил е търсения резултат. Може би просто е продължил да го прави по този начин, той му е решавал проблема. - Бекер се взираше напрегнато в костите под писалката на Корн. - Или - Корн замълча неочаквано, докато новото предположение се оформяше в главата му - защо да не го е направил и ей така? - Корн прекара писалката си в права линия между костите. - Може би той просто е разделил костите точно така. По този начин е срязвал наведнъж и двете кости от двете страни на ставата. - Погледна Бекер с усмивка, горд от предложеното оригинално решение на проблема.

— За двустранен нож ли говорим? - запита Бекер. - За нож с режещ ръб от двете страни?

— Има и такива ножове, нали? Ножовете за хвърляне са такива, а и като че ли и за кунг фу. - Гроун се изсмя сподавено и Корн го погледна обиден. - Е, разбира се, не съм експерт по ножове - отстъпи той. - Това е просто едно хрумване... може би ще направя добре, ако се огранича в моята област на експерт по костите.

— Не, не, опитвай, мисли. Ти ме заинтригува.

— Хайде да забравим лошите срезове. Питам се защо ли ги е рязал на парчета.

Гроун обърна отвратено глава и насочи вниманието си към документациите, пръснати по бюрото му.

Бекер изгледа любопитно Корн.

— Вероятно за да ги натика в торбата.

— Ако аз бях на негово място - продължи Корн, - не бих се затормозявал с допълнителна работа. Това разпарчедосване изисква, първо, време и, второ - усилия. Вършил го е, когато момичетата са били вече мъртви, нали?

— Надявам се, дай Боже...

— Защо тогава просто не ги е прегънал в удобен за торбата вид? Виждал си гимнастички и циркови акробатки, копито с лекота могат да кръстосат глезени зад главата си. Другите хора не го правят, защото ги боли, мускулите и сухожилията ни не са достатъчно гъвкави, но трупът не изпитва болка, нали? Защо да не е възможно да им кръстосаш краката... извинявай. Прекалено зловещо е, нали?

— Продължавай.

— Звучи доста грубо... Все пак тези момичета са били нечии дъщери, някой ги е обичал...

— Не е зловещо, напротив, помага. Продължавай.

— Ако се окаже трудно да ги прегъне с крака зад главата, два среза тук и тук ще стигнат. - Корн направи режещо движение към задната част на краката си. - През подколянното и седалищното сухожилие. После кръстосва ръцете отпред с длани върху срещуположното рамо и ги натиква в торбата за отпадъци. Изглежда ми много по-просто. Защо да ги разсича, когато... извинявай. Навлизам в твоята област. Греша, нали? Изпускам ли нещо?

— Не - отговори Бекер. - Изглежда, аз изпускам. - Подаде му ръка. - Добра работа, Станли.

Корн запомпи ръката му, захилен ентусиазирано.

— Наистина ли? Помогнах ли с нещо?

— Казаното от тебе имаше евристична стойност^41 - отвърна Бекер. - Точно сега не мога да разбера дали съм научил нещо особено стойностно или не, но насочи вниманието ми в друга посока и ми осигури материал за обмисляне. Научих нещо ново.

— Страхотно! - възкликна Корн, ухилен до уши. Обърна се към Гроун, който ги следеше от бюрото си. - Страхотно!...

— Страхотно - успя да се усмихне студено Гроун.

Корн се обърна към Бекер, като се люлееше с нов изблик на енергия на пръстите на краката си.

— Джон, ще ми разрешиш ли да те поканя на обяд?

***

Обядваха със „суши“52. Корн веднага се съгласи с предложеното меню, но се поколеба, когато поръчката им беше сервирана. Бекер забеляза как внимателно огледа хапката риба и ориз, преди смело да я поднесе към устата си.

— Джон, мислил ли си някога за евентуална смяна на професията си? Наясно съм, че няма да е много практично, навлязъл си така дълбоко в нещата през изтеклите години, освен това си инвестирал толкова години на обучение в тази работа, но не си ли се чувствал понякога като хванат в капан?

— Често, и то много силно.

— Наистина ли? В такъв случай излиза, че аз не съм някакво изключение, нали?

Бекер запрехвърля пръчиците между пръстите си.

— По едно време се опитах да се измъкна от Бюрото. Дори може да се каже, че почти успях - поне дотолкова, доколкото беше възможно да се измъкне човек от тях... Но съм човек с... особен талант. И те не искаха да го загубят. Честно казано, и аз не искам да го загубя.... Това е нещото, което върша най-добре - няма значение, че понякога го мразя, докато го правя.

— Чувал съм разни приказки - подхвърли предпазливо Корн. - Човек никога не знае на какво да вярва...

— И аз съм ги чувал, поне някои от тях. Говори се, че имам някакво шесто чувство за серийните убийци, че мога да ги позная на улицата между тълпите от хора, сякаш са със специално излъчване, което само аз усещам... Не е истина, разбира се.

— Да, разбира се - повтори като ехо Корн и зачака за още разкрития. Бекер наля чай и задържа чашата си в длан, сякаш преценяваше топлината ѝ.

— Истината е, че просто ги разбирам по-добре от другите агенти - продължи Бекер след дълга пауза, вторачил поглед в гърба на дебела жена през две маси. - Корн кимна окуражаващо. - Имам по-добър усет към чувствата, които ги движат... По-голяма част от хората не си разрешават да се поставят на тяхно място и да погледнат на нещата през техните очи. Класифицират с лекота хора от типа на Джони като чудовища и ги отхвърлят, без да се задълбочат. - Замълча и Корн отново закима окуражително. Бекер го погледна за миг, после пак отклони поглед. - Наистина вършат чудовищни неща - продължи той, - но и те са хора. Не са вълци, нито други горски зверове, които слизат от време на време в селището наблизо за плячка. Говорим за хора, които са нормални и живеят нормален живот през по-голя- ма част от времето си: мъчат се да свържат двата края, тревожат се за наема си, търсят начини да се издигнат в службата, питат се дали да купят нова кола, или да изкарат още една година със старата. Много от тях са семейни - имат съпруги, деца, приятелки. И всеки от тях има своя собствена причина, поради която убива... Вярно, техните причини не са разбираеми за другите, но точно те изграждат вътрешната логика на този вид убийци.

— Признавам, че никога не съм мислил за тях по този начин... Е, да, те трябва да живеят някъде като нормални на вид хора. Не им растат рога, които да ги отделят от другите.

— Успяващите серийни убийци не са луди в обикновения смисъл на думата, въпреки че действията им по време на убийствата могат да са, но могат и да не са безумни. Не забравяй, че те съумяват да убият - и да се измъкват. Не винаги успяваме да ги хванем. Дори не винаги разбираме за тях. Умни са - такива трябва да бъдат, за да успяват да прикриват следите си. Разбрахме за Джони само благодарение на една щастлива случайност.

— Какво искаш да кажеш с това: „Действията им по време на убийството могат да са, а могат и да не са безумни“? - запита Корн. - Не е ли задължително да си луд, за да убиваш хора по такъв начин отново и отново?

Този път Бекер го погледна право в очите.

— Не, Станли. Достатъчно е да ти се харесва.

Корн притрепери демонстративно.

— Звучи ми налудничаво.

Бекер се върна към пръчиците за хранене.

— Защото вероятно не си се замислял достатъчно на тази тема. Или просто защото се чувстваш достатъчно добре там, където животът те е поставил.

Започна да се храни и на масата се възцари тишина.

— Убил си някои от тях... вярно ли е?... Колко съм груб, извинявай. Прекалено лично е...

— Най-различни терапевти са ми изтъквали колко полезно за мене е да говоря по този въпрос - отвърна с тъжна усмивка Бекер. - Не се безпокой, Станли, ненормално би било от твоя страна да не го споменеш... Да, убил съм някои от тях.

Корн кимна колебливо.

— Искаш ли да знаеш още нещо? - запита Бекер.

— О... не. Не, наистина не.

— Може би искаш да знаеш как се чувствам след това?

— О, не, не. Наистина, Джон... Чувствам се като... като воайор или нещо такова... Причиних ти болка. Извинявай.

Бекер замря за миг, после въздъхна шумно.

— Аз действително ги разбирам, Станли.

Двамата замълчаха, после Корн се обади:

— Благодаря ти, че го сподели с мен, Джон. Разбирам, че не ти беше лесно... Иска ми се... искам и аз да ти кажа нещо.

— Недей. Не търгувам с изповеди.

— Не, не!... Искам да го знаеш. Ние ще станем приятели и ти трябва да го знаеш... Жена ми... Първо искам да ти кажа, че двамата с Тòва прекарахме чудесно онази вечер с тебе и Карин.

— Това важи и за нас.

— Наистина ли? Страхотно! Благодаря... това означава много за мен и Тòва ще бъде много щастлива, когато ѝ го кажа.

— Доколкото знам, Карин ѝ се обади на другия ден, за да ѝ благодари.

— А... да, разбира се... но, виждаш ли, Тòва... Не е редно да говоря за нея, не е лоялно...

Бекер се усмихна.

— Спокойно, не си казал още нищо.

— Това... често се увлича. Да, увлечения - тази е думата. Те не траят... всъщност са краткотрайни влюбвания като... като при момиче в пубертета... - Бекер направи неуспешен опит да си представи Тòва Корн увлечена по някого, загубваща контрол над себе си, изоставяща отровната си горчивина. - Всичко е наред, няма нищо лошо в това - продължаваше Корн, не особено убедително. - Докато всички са наясно какво става, няма нищо лошо. - Корн погледна напрегнато Бекер и го докосна леко по ръката, изисквайки пълното му внимание. - Те не траят дълго.

— Аха - отвърна Бекер, зачуден каква реакция се очаква от него на тази странна информация.

— Искам да кажа... Разбирам, че е хубава жена, много вълнуваща жена... в някои отношения самотница - знаеш колко сме заети ние, лекарите: дежурства, вечно на разположение при повикване, дълги часове в болницата, обиколка на пациенти, операции, спешни случаи...

— Ъъ... да... разбира се.

— Казвам, че я разбирам, Джон.

— И аз нямам точно определено работно време. Както и Карин - въпреки че когато Джак е с нас, гледаме някой непременно да е с него...

— Не окуражавам тези неща, но те се случват - просто се случват... Но не траят дълго. Искам да знаеш, че нямам нищо против тебе, тя е толкова хубава... Просто искам да... да е върху масата... да се знае...

— Страхувам се, че не разбирам, Станли.

— О, хайде, Джон, не е възможно да не си го усетил. Та то беше като облак, надвиснал над масата оная вечер. Тòва е луда по тебе. - Бекер едва не се задави с парче сурова риба. Корн клатеше глава, взрян в покривката на масата. - Толкова е... объркващо.

— Не беше за вярване - завърши разказа си Бекер и едва сега забеляза, че Карин бе смущаващо тиха. - Не го вярвам. Когато останахме насаме, тя говори само за съпруга си - по него е луда, не по мен. - Карин лежеше в леглото с разтворена книга върху корема, вторачена студено в Бекер.

— Как прие тая новина?

— Какво имаш предвид? Бях слисан, не знаех какво да кажа. От една страна, като че ли ми я предлагаше, от друга, изглеждаше толкова... толкова унижен. Стори ми се, че ще се разплаче.

— В такъв случай за него това е истина, дори и ти да твърдиш обратното.

— Не казвам, че не го вярвам - аз просто не го вярвам.

— Възможно е да не си най-добрият съдия на човешките чувства.

— Казвам ти, това е смешно... Не ме гледай така, караш ме да се чувствам виновен, без да съм сторил нищо осъдително. Аз ти го казвам, нали?

— Да, така е, получаваш аплодисменти.

— А за какво не получавам?

— За това, че други жени се увличат по тебе.

— Не е вярно. Тя не е увлечена по мен.

— А аз ти казвам, Джон, че вероятно е, освен ако не е била замразена във фризер няколко седмици подред. По-голяма част от жените се увличат по тебе.

— О, за бога... Само защото ти смяташ, че напомням Клин Истуд или...

— Грешка. Привличаш ги както мед мухите точно защото не си Клинт Истуд. Ти си нормален, стабилен мъж, достатъчно привлекателен, имаш добро чувство за хумор, харесваше жените и си истински. Не си кинозвезда, наблизо си, напълно постижим и освен това полагаш забележителни усилия да изглеждаш открит и уязвим - къде е отблъскващото нещо?

— Има куп хора, които се питат наистина ли съм нормален или не.

— При това си честен, забравих да го прибавя към списъка. Не обвинявам Тòва. Съжалявам Станли, но не я обвинявам.

— Нямам думи! Ти не я обвиняваш, Станли не обвинява мен...

— Бих я убила - прекъсна го Карин, - но не я обвинявам. По-скоро бих обвинила тебе, но не бих те убила. Но пък бих те осакатила за вечни времена...

— Страхотна разлика. А сега ще ми кажеш ли какво се очаква от мене да правя с тази информация? Какво всъщност очаква Станли от мен?

— Надява се, че ще се държиш настрани от жена му.

— И точно това ще направя. Ще стоя настрани и от него.

— Защо?

— Защото е твърде смущаващо. Едва го издържах в ресторанта, на границата беше да избухне в сълзи. Стори ми се, че и двамата ще умрем от смущение.

— Как постъпи?

— Потупах го по някое време по рамото. Нямах представа какво да кажа и просто не казах нищо. Ще ми бъде трудно да го погледна в очите при следващата ни среща.

— Ако две жени проведат подобен разговор, близостта между тях ще се увеличи.

— Ние не сме две жени. Дори не сме и една жена!...

— Напредваш, Джон. Човек като него предразполага към доверяване.

— Да, наистина... Той предразполага към доверяване, открит е, ентусиазиран и топъл... предизвиква те някак да си открит като него самия... Интересно наистина защо не го харесвам повече.

— А той вероятно те харесва много, след като си разрешава да споделя така за жена си. Не му е било лесно.

— Карин? Хайде да сложим карти върху масата... Има ли някаква скрита причина зад желанието да се сприятеля с Корн? Нещо друго освен естествено съчувствие към него?

Карин въздъхна.

— Отговорих вече веднъж на този въпрос. Откакто те познавам, не си имал приятел в истинския смисъл на думата освен Тий. Има около тебе някои мъже, с които се държиш приятелски, както и няколко познати, срещу които нямаш нищо против, но - доколкото знам поне - не разговаряш с тях. Дори и с Тий... Знаеш ли кога е рожденият ден на дъщеря му?

— Защо трябва да го знам?

— Той знае ли в кой клас е Джак?

— Какво искаш да кажеш?

— Че си говорил на много повече и по-лични теми със Станли само за един обяд, отколкото с Тий за едно десетилетие. За бога, та ти си споделил с него дори чувствата си при убийствата на тези хора! А ти трябваха години, за да говориш на тази тема с мен!

— Той умее да измъква отговор на въпросите си.

— Ще ти бъде добре с него, Джон. Той ще ти дава мъжката гледна точка върху нещата - и то не само нразна поза, а честно отношение. Може да ти съчувства по начин, по който аз не мога просто защото съм жена. Може да ти даде възможност наистина да се разтоварваш от трупане на отрицателни или прекалено силни чувства, тъй като самият той не се страхува от тях, а това е толкова... толкова ободряващо!... Липсват ми думи, за да ти го опиша.

— Може би ти трябва да се сприятелиш с него - отвърна Бекер. - Бедното създание, по цели дни затворено с тия мъже... Връщаш се вкъщи вечер и нямаш друг избор, освен да разговаряш с мен.

Бекер плъзна ръка под ръкава на трикотажната фланелка, която Карин обличаше за сън, и загали горната част на ръката ѝ.

— Миличък, ние вече сме приятели - отвърна Карин. - Разговаряме за тебе.

— Кога му стана приятелка?

— Веднага щом ми каза, че те харесва. Не ми трябваше друга препоръка.

Тя внезапно съблече фланелката през глава и се притисна към него. Бекер се поколеба за миг дали да не ѝ изтъкне, че по силата на собствената си „логика“ би следвало да е много близка приятелка и с Тòва, но когато усети хладните ѝ пръсти върху тялото си, мисълта му се отплесна в друга посока...

12.

Капитан Лув чакаше жертвата си на паркинга на супермаркета „Гранд Юниън“. Беше я открил на една от касите, пофлиртувал беше с нея, докато контрольорът засече оборота от смяната ѝ, после се реди в продължение на месеци на опашката пред нейната каса и всеки път разменяха усмивки и по някоя и друга дума. Съблазняване от този тип изискваше време, но Капитан Лув не бързаше. Научаваше някои дребни неща за живота ѝ от подслушани разговори с колежките ѝ, събираше впечатления, подплатени с отделни факти, и се постара постепенно да се превърне в познато лице за нея — лице, което се свързваше в съзнанието ѝ с усмивка и с приятелска дума.

През изминалите няколко седмици бе ускорил програмата: появяваше се пред касата ѝ почти ежедневно - пропътуваше километрите до Риджфийлд само за да я види и да се разпише за няколко минути на касата ѝ. Увеличи и покупките си, за да създаде повод да прекарва повече време с нея (зарязваше закупената храна в количката на паркинга). Разглеждаше разходите като задължителна, но много ниска цена за едно прелъстяване, много по-ниска от разходите за цветя и обеди по ресторанти - освен това така той не оставяше следи. Романтичното пламъче, запалено у нея по този начин, не предразполагаше към споделяне с приятелки или колежки. Никой не ги виждаше заедно. Връзката между тях бе лична тяхна тайна, необлечена с думи и не напълно осъзната от нея. Но Капитан Лув знаеше за какво си фантазира - това бе част от таланта му...

През последния месец беше започнал да търси съветите ѝ за хранителните продукти, предлагани в супермаркета, питаше я как да готви някои зеленчуци, какъв вид месо е препоръчително за децата, изграждайки по този начин у нея образ на мъж с кухненска престилка, на предан баща, загрижен за правилното хранене на децата си, на отговорен човек, който решава сам житейските проблеми на самотното бащинство, но с известно трогателно затруднение, омотан между подправки и ребра. Стараеше се дори изборът му на покупки да го отделя от другите и да я заинтригува допълнително. Проявяваше и смелост, и невежество, готовност за поемане на рискове, но от управляем кротък тип. И тя бе самотен родител - факт, който беше изровил без затруднение през периода на проучване на жертвата. Не след дълго те споделяха за минута или две общата си любов към децата, провалите и отчаянията - както и тежката ежедневна работа, свързана с отглеждане на деца без подкрепата на втория родител.

До първата атака на Капитан Лув у нея вече се беше загнездило убеждението, че го познава добре - което беше и целта на заниманието. Станали бяха приятели, въпреки че тя едва ли би могла да каже как. Когато той не дойдеше в супермаркета през седмицата, тя усещаше неясно безпокойство, започваше да се пита дали не се беше случило нещо с него или с децата му. Когато пак се появяваше в супермаркета, той не пропускаше да ѝ махне с ръка още докато обикаляше натрупаните със стока стойки и тя установи, че чака с нетърпение появата му пред касата с покупки в ръка, всяка една от тях леко и интригуващо извън обикновеното.

— Здравей, Дениз - заяви той, усмихнат до уши. - Чудесно е да те видя пак.

— Стори ми се, че известно време си решил да не ядеш - пошегува се тя. Бледосините очи бяха леко прикрити от клепачите ѝ, което ѝ придаваше едновременно свенлив и кокетен вид. Всъщност точно той привлече вниманието на Капитан Лув: измамното внушение за лековата, неосъзната съблазън, което тя неволно излъчваше. Бързо беше установил, че в този случай очите не са огледало на душата и че всъщност Дениз бе плаха и наивна по природа, но този факт не го обезкуражи. Вече беше решил да я има, а Капитан Лув не се предаваше лесно...

— Имах малък семеен проблем - поясни Капитан Лув и усмивката му премина в загрижени гънки около устата. - С децата...

— О!... Добре ли са? - тревожно запита веднага тя.

— О, да... не бяха болни, но... Не съм винаги наясно как да се справям с техните...ъъъ... емоционални проблеми. Дъщеря ми особено е голямо изпитание за мен. Понякога е наистина трудно да обхващам всичко сам...

— Разбирам - въздъхна Дениз. - Разбирам те много добре...

— Имала ли си някога подобни проблеми с Чарли? - запита Лув (беше се постарал да запамети името на сина ѝ, за да я впечатли с тази малка подробност в подходящия момент). Идеята за този разговор му бе внушена от самата Дениз, когато преди няколко месеца бе споменала колко ѝ е трудно да отглежда момче без баща. Сега тя ще се отнесе към измисления му проблем със съчувствие, макар че той не бе точно огледален образ на нейния.

— О, да... Много е трудно. Убедена съм, че децата имат нужда от родител от същия пол - заявявам го направо и не ме интересува как ще реагираш!

Лув въздъхна отчаяно.

— Имам голяма нужда да говоря с някого... - поклати той объркано глава. Дениз погледна малката опашка, която вече се бе оформила пред касата ѝ - някои вече показваха признаци на нетърпение от толкова много приказки. Гневно тропна с крак наум: искаше ѝ се да се изпарят и да ѝ дадат възможност да говори с този мил, разстроен мъж. - Има моменти, когато ми се струва, че нямам сили да се справя сам - не спираше Лув. - Те са чудесни деца и много ги обичам, но често се питам, дали наистина правя достатъчно за тях, дали го върша правилно?

— Не се съсипвай - промълви Дениз и едва се справи с желанието да докосне утешително ръката му. - Сигурна съм, че правиш всичко по силите си за тях.

Той ѝ сервира най-тъжната си усмивка.

— Само няколко думи, разменени с тебе, и аз ставам нов човек... Благодарк ти от сърце... - И не забрави да измъкне от арсенала си изпълнена с тъжен копнеж усмивка - знаеше отлично как ще ѝ въздейства.

Първата жена в опашката зад него беше разтоварила по-голяма, част от покупките си върху конвейерната лента пред касата и сега размахваше консерва в ръка, очаквайки нетърпеливо реда си. Купувачите зад нея нетърпеливо пристъпваха от крак на крак.

— Ъъ... Напускам работа в осем - понижи глас Дениз. - Ако имаш възможност да ме изчакаш, ще можем да поговорим малко повече...

— Прекрасно! - възкликна Лув, давайки си вид на приятно изненадан от неочакваното предложение. - Чудесно... направо страхотно от твоя страна!

— Ще можеш ли да се справиш с децата?

— Ще намеря някой да стои с тях - отвърна Лув. Запристъпва напред със закупените продукти, после се поспря, обърна се и погърчи боязливо пръсти към Дениз. Тя погледна смутено опашката, но също вдигна ръка и раздвижи леко пръсти, трогната и изпълнена с топлота, която остана у нея през целия ден...

***

Младата жена излезе от магазина в сгъстяващия се сумрак и намери Лув край колата си. Облякла беше светъл пуловер върху униформата си, въпреки че бе топло. Чувстваше се парализиращо притеснена. Десетте минути, прекарани пред огледалото в служебната умивалня, не ѝ вдъхнаха увереност, напротив, изпълниха я с горчиво съжаление, че не е по-хубава... На няколко пъти си напомни целта на предстоящата среща: този мъж искаше само да говори с нея за децата си - какво значение имаше тук външният ѝ вид? Ето какво харесваше най-много у него: предаността към децата и безрезервната отдаденост на грижите за тях, огънат под тежестта на тревогите и предизвикателствата на това отговорно бреме - също като нея... Малко мъже обичат така всеотдайно децата си. Случайността я беше сблъскала с един изключително чувствителен човек, когато тя отдавна бе престанала да търси подобно качество у мъжете...

Дениз бе напълно сигурна, че постъпва правилно: чувстваше, че може да му се довери, но докато се приближаваше към него в здрача, усети хладната тръпка на съмнението. Той се усмихна сърдечно и ѝ се стори, че целият паркинг засия от усмивката му. Когато се приближи, той погледна смутено настрани и тя се отпусна облекчена: и той бе притеснен и плах като нея...

— Помислих... стори ми се, че... бихме могли да изпием по чаша кафе в някоя закусвалня - предложи той, като махна неопределено с ръка. - Добре ли е?

Дениз прие с облекчение поканата му да отидат на някое публично място наблизо.

— Би било чудесно - отговори тя.

— Как предпочиташ да отидем: с двете коли или?... - запита той, но държеше отворена вратата на колата си откъм мястото за пътника отпред. - Ако държиш да ползваш твоята кола...

Дениз бе изумена от деликатността му. Всяка негова дума и жест ѝ вдъхваха допълнителна увереност у него. Убедена беше, че и той страда от притеснение при тази първа среща: тя не се чувстваше спокойна с мъже, демонстриращи самоувереност и сигурност у себе си. Неговата срамежливост беше очарователна. И тя се плъзна безмълвно на предложеното място в колата му.

Тази вечер Лув не предприе нищо друго с нея. Двамата говориха за децата и живота си почти два часа, отпиваха малки глътки кафе, удължавайки в границите на възможното при- ятната взаимност.

По някое време Лув погледна часовника си.

— Ay! Кога отлетя това време?!... А обещах на жената, която оставих при децата, че няма да се забавя повече от час и половина!... Трябва да се връщам при децата си.

Дениз осъзна с чувство на вина, че дори за миг не се бе сетила за дъщеря си, момиче в пубертета, която я чакаше вкъщи.

В края на първия час от разговора им той бе хванал ръката ѝ и беше заявил:

— Трябва да ти призная нещо... Не го казах в началото, защото знам как ще прозвучи, а исках да го разбереш правилно... То е... малко странно...

Тя го погледна очаквателно. Не можеше да помисли нищо лошо за него.

— Казах ти, че жена ми ме напусна, но това не е напълно вярно. Разведени сме, но тя все още живее с мен и децата... Бившата ми жена е емоционално нестабилна - липса на химическо равновесие, поне така твърдят лекарите... Тя се поддържа с лекарства, но... истината е, че не може да живее сама. Не искам да кажа, че е луда, нито смятам, че е способна да нарани някого - разбираш ме, нали? - Дениз кимна, но всъщност не разбираше нито дума. Обяснението му минаваше край ушите ѝ, без да стига до нея. - Ако я изгоня от къщата - трудно ми е да го кажа, в края на краищата става въпрос за майката на децата ми... - но ако го сторя, тя ще загине за по-малко от месец. Не може да живее горе-долу нормално без лекарствата си, а за да ги взема, някой трябва да стои над главата ѝ. Няма достатъчно пари, за да наеме човек да я гледа... а и децата са силно привързани към нея. Искам да я обичат - тя им е майка!... - Тук Лув въздъхна тежко. - Не знам какво друго бих могъл да направя... Ако я махна от къщата, ще бъде равностойно на убийство... А и тя няма да разбере какво ѝ се случва, ще помисли, че... Няма значение какво ще помисли, тя е човек, който отдавна не живее в реалния свят... - Той отпусна отчаяно лице в дланите си. - Толкова е... тежко... - Дениз импулсивно докосна гърба на ръката му с пръст. - Това ме... изтощава - прошепна той с отчаян глас. - Тя е бреме, виси на врата ми като воденичен камък, но кажи ми, имам ли избор? - Вдигна глава и погледна Дениз с молба за съчувствие. - Какво друго бих могъл да сторя?

— Нищо - отвърна тя и помисли: „О, Боже... Не мога да повярвам!... Не съм срещала по-добър човек от него!...“ - Длъжен си да ѝ помогнеш.

Когато най-сетне излязоха от закусвалнята, той я откара до колата ѝ и изчака до нея, докато я отключи.

— Чудесно беше - поклати невярващо глава Лув. - Никога не съм си представял, че... Чувствах се така добре, докато разговаряхме... - Преодолял беше смущението, демонстрирано в закусвалнята, и сега я даряваше с широка усмивка, вгледан в очите ѝ.

— Да - отвърна Дениз. Но сега, без масата между тях и при тази близост до нея, пак я обзе боязливост. Физическото му присъствие в този момент като че ли бе заредено с необяснима мощ, която я атакуваше недвусмислено. - И на мен ми беше приятно.

Зачуди се дали ще посегне да я целуне и реши да му разреши, ако го направи, но след кратка пауза, прекарана сякаш в борба със себе си, той само подаде ръка.

— Лека нощ. - Натовари двете обикновени думички с необичаен смисъл, с неочаквана ласка. Ръката му бе топла и мека и Дениз знаеше, че би трябвало да оттегли по-бързо нейната, отколкото го направи, но някак не ѝ се искаше... Когато седна зад волана и запали двигателя, той ѝ махна с ръка и тъмнината почти веднага погълна колата му. Дениз го проследи с поглед, разтърсена от истинска емоционална буря. Едва ли би могла да поясни точно какво чувства - знаеше само, че то е добро и прекрасно. Дори разочарованието от желаната, но неосъществена целувка беше нещо хубаво, беше чудесно, правилно!... Една такава целувка би била преждевременна и тя се радваше, че той го бе осъзнал навреме и ѝ бе дал урок по търпение... Освен това тя нямаше нужда от целувка, за да разбере дали я харесва или не. Знаеше, че я харесва - усещаше го от начина, по който я гледаше, от начина, по който изразяваше уважението си към нея... Ще се срещнат пак, дори и той самият още да не го знае: този път тя ще се погрижи за това!...

Докато въртеше волана към къщи, тя осъзна, че го познава само като Лайл - нямаше представа за фамилното му име. Всъщност знаеше много малко за него. Не бе говорил с нея за работата си, не бе говорил много и за себе си - обяснил ѝ беше само как възприема децата и... жена си. Бившата му съпруга. С известно закъснение се сети, че почти цяла вечер бяха разговаряли главно за нея и нейните проблеми. Даде си сметка, че бе обсъждала откровено и с горчивина бившия си съпруг, нещо много странно за нея: тя обсъждаше без задръжки слабостите и недостатъците на Лари с приятелки, но почти не го вършеше в присъствие на мъж! Слисана беше от споделеното с Лайл сега, когато премислеше тези два часа в закусвалнята. Преживяването - душевният комфорт, на който се радваше сега - беше като... като че ли бе прекарала това време в кабинета на психоаналитик!... Лайл изглеждаше истински заинтересуван от разказа ѝ и от нея самата!... Двата часа бяха отлетели като пет минути - какво като не знае фамилното му име?

Младата жена бе толкова погълната от премисляне на разговора в закусвалнята отново и отново, че не обърна внимание на предните светлини на колата отзад, отразени в огледалото ѝ: те я бяха следвали през целия път до дома ѝ, а когато зави по алеята към входната врата, се оттеглиха и замряха отстрани. Незабелязано от нея мъжът, когото тя познаваше като „Лайл“, не я изпусна от погледа си, докато тя не затвори вратата зад себе си...

Лув подсвирна тихичко, проследявайки прозорците, които светваха и угасваха един след друг в дома на Дениз. Не бе кой знае колко трудно да разбере, че спалнята ѝ е на втория етаж, а стаята на дъщеря ѝ - през коридора отсреща. Поклати глава: къщата ѝ не бе удобна за целите му. Не бе съвсем невъзможна - обичаше предизвикателствата! - но малко вероятна. Което означаваше стая в мотел. Не същия, в който беше с Инге - не и толкова скоро, не беше разумно, - но имаше много други, които щяха да свършат същата работа. Допълнителното разузнаване го информира, че под прозореца ѝ имаше цветна леха, а височината до него не бе повече от два метра - тя не беше семейна, и едва ли щеше да има нужда от осигуряване на авариен изход. Все пак нямаше да го заболи корема, ако се подготви добре и предвиди всички възможни усложнения: да поемаш рискове беше едно, да действаш в невежество - друго. Първото го възбуждаше, второто бе просто глупаво. Особено сега, когато за пръв път си играеше така дръзко с опасността. Трупът на Инге беше все още в багажника на колата му...

Налагаше се бързо да се установи на ново гробище, бе допуснал да изчака прекалено дълго, без да се разтърси наоколо. Лув трябваше да се погрижи по-рано за последната си жертва, но животът се бе намесил с неочаквани изисквания към времето му, беше го претоварил с други отговорности: не можеше да бъде Капитан Лув непрекъснато, колкото и да му се искаше...

Трябваха му още два часа най-малко, преди да е достатъчно безопасно да мине по задните пътища и да потърси подходящо място в горите наоколо. Капитан Лув потегли, като се оглеждаше за някой бар. Възможно бе да попадне на нова жертва и да я обработи за бъдеща употреба. Нямаше недостиг на жертви, те бяха навсякъде и го очакваха с копнеж, и го очакваха нетърпеливо - него и смъртния си час...

И той запя доволно:

Лув навсякъде е, знай:

искаш да си с него май?

Озърни се, погледни:

и при него ти върви!

13.

Цяла вечер Мардж, съпругата на Тий, влизаше и излизаше от кухнята, минаваше през всекидневната напред-назад и носеше дрехи за пране в едната посока, изпрани дрехи - в другата. Акомпанираше ѝ равномерното мъркане на пералнята и яростното тракане на центрофугата: тя явно пак се нуждаеше от подравняване с клинове отдолу - неприятна работа, която се вписваше между задълженията на Тий, но през последните пет години той повече обещаваше да я свърши, отколкото наистина я вършеше. Сега шумното ѝ вибриране изпращаше шокови вълни по дъските на пода в краката му. Тий седеше в любимия си фотьойл, престанал отдавна да обръща внимание на бурните ѝ вълнения, и следеше с поглед жена си. В края на четиридесетте години тя все още не му изглеждаше стара. Наистина, не беше и млада, но бе в този период на неопределена възраст, когато бръчките все още подчертаваха индивидуалните особености на едно лице и подсказваха за наличие на характер, а не бяха само доказателство за изживени години, когато тонусът на кожата бе все още запазен и тя реагираше на упражнения, макар и с намаляваща еластичност, когато самият живот, като че ли подчертаваше някакъв вид бавно слизане надолу, което траеше десетилетие или две, преди началото на пълното, недвусмислено господство на истинската възраст... Тий се намираше в същия житейски период, но му се струваше, че у него все още ярко свети пламъчето на младостта, което не забелязваше у Мардж. Средната възраст може да трае дълго, но не и вечно и според преценката на Тий жена му вече наближаваше края ѝ, докато той беше още в началото.

Косата ѝ беше неестествено руса и ниско подстригана, а вратът ѝ беше почистен почти до началото на черепа - нещо обичайно за много жени на нейната възраст. Тий мразеше този тип прическа: възприемаше я като знак за поражение. „Жени, които се подстригват така - мислеше той, - са се отказали от борбата с възрастта, предали са се...“

Следеше с поглед напълняващото ѝ тяло, което минаваше тежко и целенасочено край него, мислеше за грациозните движения на госпожа Лий, за стройните ѝ силни крайници - и се мразеше.

Телефонът иззвъня, но нито един от двамата не посегна към слушалката. Знаеха, че търсят дъщеря им. От три следобед до след полунощ телефонът като че ли звънеше само за Джини. Сега той спря да звъни след втория звън: Джини никога не вдигаше слушалката след първия - не желаеше да показва прекалена нетърпеливост. Но този път тя извика от стаята си:

— Татко!

— Не ѝ отговаряй - обади се Мардж. - Накарай я да дойде при тебе и да ти го каже с нормален тон.

— Татко!

— Не те чувам. Слез и говори, без да крещиш.

— Телефона!

Тий протегна ръка към удължението до него, но Мардж поклати отвратено глава и той я отпусна.

— Как ще я научиш на правилно поведение, ако винаги ѝ отстъпваш?

Тий вдигна ръце като изправен пред дуло на пистолет.

— Не съм вдигнал слушалката!

Джини пак извика:

— Татко! - и след доста дълга пауза се появи във всекидневната. Облечена беше - както обикновено - така, като че ли се готвеше да се натика под колата, за да смени маслото. Дънките ѝ и трикотажната ѝ фланелка бяха с няколко номера по-големи от нейния, обувките ѝ - печелившо дизайнерско предложение за работни обувки. Но за Мардж и Тий тя беше неописуемо, неизразимо красива...

— Телефонът - обяви Джини. Оставила беше вратата на стаята си отворена и неистова какофония от измъчени китари и електронни инструменти изпълни къщата.

— Благодаря ти, скъпа - отговори той и вдигна слушалката.

Слухът му бе веднага атакуван от характерните за междуградска връзка шумове.

— Шеф Терун?

— Да?

— Хей, човек не може да се добере до тебе! Едва открих номера ти.

— Всеки човек лесно може да ме открие през деня на работното ми място.

— Шефе, не искам да говоря с тебе там - отвърна гласът. - Твърде много хора наоколо и всеки слухти.

— С кого говоря?

— Обещай, че си приятел.

— Няма ли да ми кажеш името си, приятелю?

— Ще кажа нещо, което трябва да знаеш. Нещо за Макнийл.

— За полицай Макнийл?

— Даа... за полицай Макнийл. Страхотният Макнийл или „Женския задник“. Знаеш за кого говоря.

— Какво за него?

— Погледни в гаража му.

— Защо?

— Просто се огледай там, бос. Може би ще откриеш нещо интересно. Нали търсиш онзи, който го начука на курвите ти?

— Кой говори?

— Но не казвай на Макнийл за този разговор. Ако искаш пак да се обадя, не казвай на Женския задник. Мога да ти помогна, мога да ти кажа много неща, ако не ме издадеш на Макнийл. Но първо огледай гаража. Няма да съжаляваш, обещавам ти.

Линията заглъхна.

— Какво има, татко, нещо лошо? - За негова изненада Джини все още стоеше под свода, който разделяше всекидневната от другите помещения.

— Не, скъпа.

— Изглеждаш разтревожен.

— Просто мразя да ме търсят по работа вкъщи - отговори Тий.      /

— Хубаво - кимна тя, дари го със сияещата си усмивка, душата му полетя стремително нагоре и Тий бе разлюлян, олекнал като перце, от мощна вълна на обич.

— Как вървят домашните? - успя да запита той.

— На края съм. - Тя побърза да изчезне, сякаш въпросът я бе прогонил от стаята. Тий искаше да извика след нея да се върне, искаше да ѝ каже, че не е имал това предвид. Колкото по-дълбоко навлизаше Джини в периода на пубертета си, толкова повече се разреждаха моментите на близост между тях... Тий страдаше безмълвно, изпълнен с безпомощен копнеж, а те се отдалечаваха все повече и повече във времето и сърцето му плачеше... Проблемът не беше толкова тежък за Мардж, не само защото винаги се беше държала по-строго с дъщеря си: Тий знаеше, че и сега в моменти на криза Джини се обръщаше към нея, имаше по-голяма нужда от нейната утеха... Беше наясно, че има неща, които държат в тайна от него. Понякога незначителни женски нещица, но понякога може би по-значителни проблеми - можеше само да предполага. Но сигурен беше в едно: през последните няколко години живееше в почти осезаема атмосфера на болезнена изолираност и конспирация срещу него, загадъчни заклинания като „Не казвай на татко“ или „Няма да безпокоим баща ти с това“ го осъждаха на самотност и му причиняваха мъчителна болка.

Когато Джини затвори вратата зад себе си и нивото на шума спадна с няколко децибела, Тий се свърза със службата. Заинтересува се кога е поредното дежурство на Макнийл и беше информиран, че смяната му започва сутринта в осем и продължава до четири следобед. Знаеше, че съпругата му работи през деня.

Не беше канен в къщата на Макнийлови от години. Сега се напрегна да си спомни дали имаха куче.

***

Тий изчака Макнийл да заседне край скоростната отсечка на пътя за Кламдън и се отправи към дома му. Премина по стръмния хълм, който водеше от центъра на града към магистралата и оцени по достойнство устроената от Макнийл засада: колата му бе добре прикрита настрани от пътя точно там, където небрежният водач на моторно превозно средство ще се изкуши да допусне наклонът на хълма да засили въпросното средство до незаконна скорост. В основата на хълма Тий зави наляво и колата му пое по лъкатушните второкласни пътища към царството на Макнийл. Обади се на домашния му телефон, преди да пристигне, и го остави да звъни достатъчно дълго време, за да се убеди, че госпожа Макнийл не е решила да се разболее точно този ден.

Стените на гаража бяха почти скрити под инструменти, стари велосипеди, столове, дървени лопати за почистване на сняг, градински сечива, матрак, все още в пластмасовото си покритие, ски и щеки, ботуши, мотоциклетни каски, бейзболни бухалки - характерните отпадъци на семейния живот. Те висяха от куки по стените или бяха струпани в прибрани купчини, притикани към тях. До вратата към къщата висеше жълт дъждобран, изненадващо цветно петно сред общия сив сумрак в помещението. Набиваше се в очи и навит на руло килим, изправен до вратата на гаража - единствено той внасяше нотки на дисхармония сред сравнително добрия ред в него. Килимът изглеждаше прекалено стар и прекалено изпокъсан, за да се използва за каквото и да било и да се оправдае отделяне на място за съхранение: логично беше да привлече вниманието на Тий. Той го бутна на пода върху свободното пространство, запазено за колата, и го разви. Огледа го внимателно под светлината на фенерчето си, прокарвайки пръсти през износените влакна. Не откри нищо подозрително, нави го и го върна на мястото му.

„Какви ги върша, по дяволите? - запита се той. – Пълзя на четири крака по някакъв вонящ килим и търся тайнствена улика за... за какво? За „онзи, който го начука на курвите“?“ Не беше чист английски израз, но Тий бе предпочел да го възприеме като намек за момичетата на Джони от разсадника. Защо? „Защото вече съм склонен да мисля така - призна си той. - Защото твърде много неща около Макнийл ме тревожат.“

Започна методично претърсване на гаража, като не забрави да почуква по стените за евентуални скрити шкафове, прокара ръка и по лавицата с подредени кутии боя, всяка една прилежно надписана. „Вонящ килим?“ - внезапно помисли той. Върна се при килима и приближи нос до него. Задушаващата миризма на изгорели газове му докара пристъп на кашлица. Нищо чудно в един гараж. Или?

Даде си сметка, че не е дошъл тук да души, и внезапно разбра какво всъщност търси. Търсеше нож. Към една от стените бе прикрепен малък работен плот, а над него беше закована дъска с кукички, на които висяха различни инструменти - много от кукичките бяха маркирани с изображението на съответния инструмент. Нямаше свободни кукички, всичко си беше на мястото. Чекмеджетата на плота съдържаха гвоздеи, винтове, болтове - всички в съответната оригинална опаковка или в надписан буркан. Върху плота имаше допълнителен пластмасов шкаф с чекмеджета. Тий ги претърси и намери канап, връвчици, електрически проводник, тел, бушони, удължители, адаптери с три извода, телефонни проводници, резервни части от всякакъв вид и сорт: всичко добре подредено и маркирано. „Макнийл би трябвало да работи в железарския бизнес, не в полицията“ - помисли Тий, представяйки си хаоса в собствения си гараж.

Най-долното чекмедже съдържаше ножове. Изобилие от ножове, каталожна изложба на ножове: туристически, кухненски, специални, остриета без дръжки, ножове със сменяеми остриета. Размерите им обхващаха целия спектър от възможности в тази област: от масивния туристически нож до джобно ножче, не по-дълго от последната става на малкия му пръст. Липсваха следи от ръжда и всички бяха добре наточени. Тий провери няколко, като прокара леко палец по режещия ръб на остриетата, а след това плъзна пръст и по плоските им страни, усещайки веднага тънкия слой масло, с което бяха намазани. Всеки един от тях бе готов за използване и беше добре поддържан. Но защо?

Тий огледа внимателно колекцията, опитвайки се да открие точния инструмент, който можеше да напълни торбите, изровени в разсадника. Най-острого и най-тьнко острие притежаваше нож за дърворезба: режещ ръб с остротата на бръснач и специфична триъгълна форма на върха. Тий си спомни, че беше използвал подобен нож преди десетина години, когато се бе пристрастил към изрязване на модели от мека дървесина. Той го взе и го вдигна срещу светлината. Достатъчно здрав ли беше, за да среже кост? Да, разбира се. Колко ще издържи, ако се натовари със задачата да реже човешки стави? Може би не много дълго, но не е задължително: острието беше сменяемо и в чекмеджето се мъдреше кутия с резервни остриета. И главата на инструмента можеше да се отдели от осемсантиметровото валче. Без острието валчето с главата не бяха по-дълги и по-дебели от молив: възможно беше да се носят незабелязано навсякъде. Ако режещият ръб на около трисантиметровото тънко острие се покрие с лента, спокойно можеше да се постави в портфейл, в обувка, в подплатата на сако - практически навсякъде.

Острието изглеждаше съвсем ново. Тий го завъртя в светлината на електрическата крушка над главата си. Никаква резка, никаква драскотина, никаква следа от износване. Сигурен беше, че и микроскопът нямаше да установи нищо. Макнийл поддържаше вещите си в изрядна чистота.

Тий се изненада от готовността, с която възприе идеята, че подчиненият му е способен да го извърши. Как стигна така бързо до тези опасни разсъждения? Първо: Макнийл преднамерено не претърси разсадника с костите. Второ: Макнийл измина доста път извън обикновения си маршрут, за да мине пак през разсадника онази сутрин, когато засече шефа си там - но същото бе сторил и Тий... Имаше ли основания да преценява неочакваната му поява там като връщане на местопрестъплението? Беше малко нещо прекалено, знаеше го, но все пак... Трето: Тий беше заявил пред него, че липсващите временни прислужнички през последните осем години са седем или осем - Макнийл защити много по-ниска бройка. Когато по-късно я провери, установи, че по документи са изчезнали шест момичета. Дали реакцията на Макнийл по въпроса не беше опит за подвеждане? Не беше задължително. Дори ано- нимното обаждане не бе свързало директно Макнийл с труповете на Джони Семката. Всъщност как да разбира „... който го начука на курвите ти“?

Навън нещо внезапно прошумоля и Тий се стресна. Ако го хванат да претърсва без разрешение гаража на Макнийл, всяко доказателство ще бъде опорочено. Промъкна се към прозореца с ръка върху кобура на служебния си пистолет - досега не го бе вадил от него. Кожата му настръхна и той си призна, че не беше само обезпокоен, но и изплашен. Шумът се повтори и Тий се насили да контролира дишането си, докато стигне до прозореца. Промъкна се до него и надникна навън.

До бараката, прикрепена към гаража, бе приклекнала голяма миеща се мечка и дърпаше с учудващо деликатни предни лапи вратата ѝ: целта, изглежда, беше кофата за боклук вътре. Тлъста и уверена в себе си, тя го изгледа повече с любопитство, отколкото с уплаха. Разбойническите ѝ очички се вторачиха в него за миг, после тя явно го отхвърли като нещо, нямащо отношение към нея, и пак се залови да търси пътища към боклука. Изпод последните дървета на гората на двеста-триста метра настрани от къщата елен в лятна светлобежова окраска бе вдигнал глава и следеше напрегнато миещата мека и Тий. Животното почти се сливаше с шарената сянка под дърветата, но Тий знаеше, че наоколо има и други сърни и млади елени в същата напрегната поза: те се нуждаеха от повече доказателства от миещата мечка, че лицето на прозореца не представлява заплаха за тях, и той едва ли щеше да ги забележи, преди да се раздвижат.

Когато излезе от гаража, миещата мечка се отдалечаваше бавно, разочарована и може би обидена от посегателствата на човека над правата й върху хранителните му отпадъци. Еленът продължи да го гледа втренчено още миг, преди да се впусне в бърз бяг, но някак между другото. Тий забеляза още три сърни, които светкавично се покриха в гората. Проявяваха само предпазливост, не тревога, и не си дадоха зор да заподхвърлят задници с бялото петно върху тях, знак на паника. И на свой ред Тий се почувства леко обиден и пренебрегнат...

***

Метцгер шофираше патрулната кола по пустите пътища на предутринния Кламдън, караше бавно - точно според правилата, - търсеше с поглед макар и без особени очаквания нещо подозрително: необичайно, потайно, крадливо примъкване на някого някъде. Прекалено късно беше за пияници, за отиване на купони и дори за връщане от тях, прекалено късно беше и за неуморимите момчета и момичета в пубертета, които имаха лошия навик да обикалят наоколо и да вдигат шум цяла нощ. От друга страна, беше прекалено рано за работещите в съседните градове, които още сънуваха сънищата си под завивките. В часовете преди зазоряване градът изглеждаше потънал в дълбок сън - точно както го искаха и жителите, и полицията му.

Мина край центъра за рециклиране на отпадъци и направи широка дъга по дългия завой на избягвана от всички площ, наречена „Конвърс Парк“, един от шестте природни резервата, които се врязваха в града. Към паркинга водеше дълъг черен път, а самият той представляваше малко повече от разчистена площ, където хората можеха да се отбиват, за да пропуснат другите да отминат. Дървена табела обявяваше отсечката за закрита след здрачаване, но тя бе любимо място както за нарушение на заповеди, така и за периодични проверки от страна на патрулиращите полицейски коли. Децата в класовете със засилено обучение по природознание, туристи и собственици на кучета кръстосваха гората тук през деня. Топлите летни нощи предлагаха удобно прикритие на любовни двойки. Момчетата и момичетата в пубертета рядко си определяха срещите сред природата: те предпочитаха да се натискат и опипват по колите или в леглата, но по-възрастните двойки бяха по-романтични и предпочитаха да се любят върху глинестата почва под дърветата. Ченгетата не ги закачаха. От опит знаеха, че засечените под дърветата граждани имаха лошия навик да прикриват смущението си под порой от ругатни и дори проявяваха необяснима страст към съдебни процедури.

На паркинга нямаше коли и Метцгер изтегли своята в дъното му, загасяйки светлините. Преди да отпусне глава назад, погледна часовника си: беше четири без двайсет. След като изтекат двайсетте минути, часовникът му ще позвъни и ще го събуди - ако не напълно отпочинал, то поне достатъч- но освежен, за да довърши смяната си.

***

Прикрит дълбоко в гората, Капитан Лув забеляза светлината от предните фарове на приближаващата се кола и бе успял да загаси фенерчето си, преди тя да го освети. Светлините на колата загаснаха и той се напрегна, за да улови затръшването на врата, но чу само собственото си дишане. В този час не се обаждаха дори насекоми: и те отмаряха някъде, отдавна приключили любовния си танц... „А сега - любовен танц в кола!“ - помисли Лув. Изчака доста време, за да се убеди, че прелюбодейците са достатъчно ангажирани един с друг, за да му обърнат внимание, после включи фенерчето си и го закрепи така, че светлината му да пада ниско. Гробът беше изкопан само наполовина, но късметът му пак бе проработил: попаднал беше на влажна почва, която се копаеше лесно. Почвата на Кънектикът бе камениста по правило, но досега не бе имал проблеми с големи каменни късове, които да го забавят. Премести фенерчето на ръба на дупката и го задържа на място, като изтика малко напред и торбата с разфасованото тяло на Инге. Лесно беше да осигури удобна ниша за него между подвижните части на трупа...

***

Тихото изпискване на часовника събуди Метцгер според очакванията му и още щом отвори очи, той забеляза тъничкия лъч светлина в гората. В първия момент замътеното му от съня съзнание го обърка с кадър от научнофантастичен филм и главата му бръмна от налудничави мисли за нашествие на извънземни. После светлината трепна, преди да изчезне рязко надолу. Метцгер отвори вратата на колата и незабавно се прокле, че първо не извади ключа за запалване на двигателя - алармата, свързана с вратата, изпищя високо, преди да успее да го измъкне. Той чу изтракване на метал върху камък - после настъпи гробна тишина.

Метцгер се протегна и загаси вътрешното осветление на колата, което бе светнало автоматично с отваряне на вратата. Погледна по посока на звука и му се стори, че вижда слабо сияние ниско до земята: сякаш там се бяха струпали куп светулки. Но и то изчезна.

Стоя дълго време до колата, победен от всепроникващо чувство на необяснима тревога. Беше сам на паркинга. Онзи в гората трябва да е паркирал на друго място и после да е навлязъл навътре. Уловените от него звуци изключваха любовна двойка. Някой като че ли копаеше там. След доста дълго време - когато насъбра достатьчно смелост - Метцгер навлезе на свой ред в гората, опитвайки се да не вдига много шум.

***

Лув чу писъка на алармата и видя вътрешното осветление на колата. Любовниците се бяха измъкнали от колата, вероятно притеснени от тясното затворено пространство. Въз- можно беше да тръгнат към гората. Загаси фенерчето и зачака. Не беше стреснат: ако тръгнат към него, ще създадат проблем, но той ще се справи с него. Не знаеше точно как и нямаше защо да знае - още.

Попаднал беше на голям камък точно в средата на гроба. Потърси края му с лопатата, но той изглеждаше голям като чувал с картофи. Загубата на личното му гробище в разсадника, който предлагаше обработена и разчистена почва, започваше да се превръща в много по-сериозен проблем от очакванията му в началото.

Чу бавни приближаващи стъпки: някой май се опитваше да го изненада в гръб. Лув се захили. Идиоти. Кой е насреща им според тях? Той беше Луввв Великия - твърде добър за тях, твърде хитър, твърде вдъхновен, за да го хванат. Не знаят, че Луввв с наслада посреща всяко предизвикателство - не го ли разбират? Всъщност не пълни ли торбите със зловещото им съдържание точно заради сладостта от предизвикателството и победата над него? Хайде, нека се опитат да го хванат: Луввв Блуждаещия огън, Луввв Любовникът-фантом, надарен със силата да върши каквото поиска и да изчезва безследно! И като потисна стона от усилието, той вдигна торбата с Инге и се стопи в предутринния горски сумрак.

***

Метцгер се проклинаше, че не бе взел кучето със себе си. След всяка стъпка имаше усещането, че още малко, и ще се сблъска с нещо - странно, непредвидимо, ужасяващо... Всеки звук, стигнал до него, му напомняше колко е уязвим гърбът му. Пръстите го сърбяха да натисне копчето на големия фенер, който държеше в ръка, но разбираше, че така унищожава шанса да изненада онзи, когото преследваше.

Когато стигна по негова преценка до мястото, откъдето се бе понесъл странният звук, младият полицай се поспря и се ослуша напрегнато. Не се заблуждаваше: знаеше, че не бе дос- татъчно безшумен, докато се беше придвижвал под дърветата и между храстите: на два пъти се беше спънал и бе поел шумно дъх, докато възстановяваше равновесието си. Под краката му пукаха съчки, шушнеха миналогодишните листа. От друга страна, ако някой наистина копаеше нещо тук, вероятно вдигаше достатъчно шум, за да прикрие не особено безшумното му приближаване. Но той не бе чул повече звуци на копаене след онова кратко простъргване на лопата о камък (ако наистина бе така), което долови, щом излезе от колата. Запита се дали не бе повлякъл останки от някакъв сън в действителността. Страхът му премина в смут и той се застоя дълго време, напрегнато вслушан в заобикалящата го тишина. Изведнъж над главата му се материализира някаква неясна форма, размерите ѝ нараснаха заплашително, когато тя се спусна сякаш точно срещу него. Метцгер ахна стреснато, наведе се инстинктивно и над главата му прелетя безшумно Крилатата смърт, както наричаха тук бухала. Когато се наведе, кракът му се плъзна напред и той неочаквано увисна в празно пространство. Метцгер се спъна и падна в някаква дупка, размахал безпомощно ръце. Докато се строполяваше, чу предсмъртния писък на някаква животинка, настигната от Крилатата смърт...

Метцгер се върна в колата и веднага погледна часовника си. Скоро щеше да се съмне и тогава ще може да прецени до каква степен беше увредил униформата си. Ударът по гордостта и самочувствието му беше достатъчно очеваден, за да се коментира. Паднал беше напред, но успя да спре ускорението надолу с ръце. Фенерът се изтърколи преди него в дупката, но той дори не направи опит да го търси в тъмнината, ровейки из пръстта като къртица.

Върна се по лъкатушния черен път, който го изведе от резервата. Длъжен беше да опише случката в доклада за смяната, но по-голяма част от колегите му биха предпочели да се направят на разсеяни и да я пропуснат от писмените си отчети. Липсваше мотив за описание на случки, които те представят като... като магаре!... Лесно си представяше как ще се подиграва Макнийл, ако разбере за „подвизите“ му тая нощ. От друга страна, някой наистина се беше натоварил със странната задача да изкопае дупка в гората посред нощ. Преди да открият труповете на Джони Семката в разсадника под резервоара, щеше с лекота да отмине дупката със свиване на рамене. Полицаите забелязваха множество странни неща, които никога не споменаваха, а още по-малко обясняваха. Но сега, след като труповете бяха разкрити, тази дупка в гората можеше да има съвсем друго обяснение... А можеше и да няма. Метцгер притрепери, когато в главата му пак гръмна въображаемият гаден смях на Макнийл.

Върна се на главния път и измина по километър и половина в едната и в другата посока, като записа номерата на всички паркирани там коли. Нямаше нито една отстрани на пътя, но имаше няколко в алеите пред къщите. Не беше вероятно точно те да имат някаква връзка с находката в гората, но той прилежно записа номерата и адресите на къщите, пред които бяха, решен да ги сравни по-късно, когато намери време. По-точно казано, когато наоколо нямаше никой, който да пита какви ги върши. Ако се окаже, че няма причина да докладва за случая в гората и находката там, няма да го прави. „Сблъсъкът на наш Метцгер с извънземни нашественици“ - така ще го подиграва Макнийл, знаеше го. „Какво - светлина, идваща сякаш от земята?!... Струпани накуп светулки?!...“ В главата му пак закънтя жестокият подигравателен смях на Макнийл. Ще успее да го направи на идиот без особено големи усилия. Дори вече се чувстваше като такъв. „Не, ако няма достатъчно сериозна причина да докладвам за случая, няма да го правя!...“ - реши той. Ако някоя от паркираните пред къщите наоколо коли се окаже не на мястото си, ако колите бяха откраднати, ако нещо бе извън обикновения ред на нещата - ще докладва за необичайното събитие през дежурството му тази нощ. Все ще намери някакъв начин да обясни защо е забавил описанието на тази случка. Шефът им не бе говедо, винаги показваше разбиране и лесно прощаваше.

***

Лув проследи изпълзяването на светлините на колата на юг, после забеляза, че тя се обръща и се отправя бавно на север. Седеше под последния ред дървета до пътя, облегнал гръб на торбата с трупа. Останал беше без дъх, а и го беше яд за напразното разнасяне на торбата с останките на Инге напред и назад, но се почувства радостно възбуден, когато светлините на колата се отправиха право към него при последната обиколка. Лув се притисна плътно към земята, като внимаваше да не прави резки движения, за да не привлече вниманието на човека зад волана. Знаеше прекрасно колко трудно беше да се забележи нфю в светлините на движеща се кола. Трябваше само да остане неподвижно притиснат към земята - дори би могъл да стои, закован на място и неподвижен като стълб - и пак да остане незабелязан. Този път Лув забеляза, че колата е патрулна и едва успя да потисне смеха си. И в главата му пак се завъртя весела песничка:

Бързай, бързай ти след мен,

бързай, бързай, нощ и ден!...

Искаш да ме хванеш май —

няма да успееш, знай!...

Сумтейки от усилие, той пак вдигна товара си и бързо се отправи към паркираната наблизо кола. Ще върне Инге в багажника и ще изчака друга възможност да се освободи от нея. Няма да допусне точно полицията да го панира до такава степен от страх, че да стори нещо прибързано. Познаваше с подробности начина им на работа, нямаше да е трудно да ги избегне. Наоколо се простираха стотици квадратни метри обрасла с гора площ, където можеше да избира подходящо място за Инге и където нямаше да има опасност да го прекъснат отново. Но Инге ще трябва да изчака още един ден: трябваше да се върне при жена си, преди да се е събудила. Тя вземаше по две хапчета за сън всяка вечер и спеше като мечка през зимата, а после по цял ден се оплакваше, че не е мигнала през нощта...

Премина последните няколко метра до колата си с несигурна крачка, тежкото му дишане се врязваше нетърпимо високо в сънливата предутринна тишина. „Ако знаех колко труд ще си създам - пошегува се той със себе си, - щях да потърся реализация в друга област!...“ Лув беше в чудесно настроение: глупавото ченге бе превърнало скучната част от бизнеса на Капитан Лув във вълнуващо преживяване. Дори почти по-добро от акта на люююбене...

14.

Корн играеше тенис с неконтролираната енергия на човек, роден със състезателен дух, но без нужните физически качества. Размахваше ракета, удряше топки очевидно извън игрището, навлизаше в територията на жена си при всяка топка, отпратена в нейното поле, тоест опитваше се да играе за двама. Впускаше се към мрежата с вик: „Давай!“, отправен към Тòва, която оставаше на линията на полето и го наблюдаваше с явно презрение. Когато Бекер или Карин отправяха топка над него, той се втурваше с вик тромаво назад, разтресъл разширяващи се бедра, оплел крака и заклатил тяло като патица. Крещеше „Моя е!“, без да се съобразява накъде е отправена топката. Когато губеше точка, а впоследствие и играта (както неминуемо ставаше), загубата като че ли не го притесняваше ни най-малко. Потеше се изобилно, наричаше всичко „страхотно“ и сякаш преливаше от желание за още.

След първия сет, който беше истинска сеч, смениха партньори и Бекер застана до Тòва, а Корн - до Карин. Това посрещна Бекер с презрението, което бе изсипала и върху съпруга си.

— Ще ме намразиш - обяви тя.

— Защо?

— Не мога да играя.

— Като че ли не ти беше дадена голяма възможност досега - осмели се да изтъкне Бекер.

— Ще се помъча просто да не ти преча.

— И аз също.

— Карин играе много добре. Не мога да играя като нея.

— Тя е истинска тигрица на корта - съгласи се Бекер. Погледна жена си от другата страна на мрежата, вече застанала в позиция, леко залюляна на пръсти в нетърпеливо очакване на началния удар. Тялото ѝ бе на спортистка и тя наистина беше такава. За Тòва можеше да се каже само, че изглежда като модел, рекламиращ екип за тенис. Беше си сложила широка червена лента на главата, но още не бе направила достатъчно движения, за да се изпоти, независимо от горещината. Бекер се запита какво ли извлича от игра като тази. Всеки случай не и физическо натоварване. Всъщност тя нямаше вид на жена, нуждаеща се от физически упражнения. Висока и стройна, Тòва бе красива и в спортния екип в момента пропорциите на тялото ѝ имаха невероятната способност да превръщат и най-лошите творения на модата в привлекателни одеяния, които тя носеше с безразличния вид на манекенка. Бекер осъзна, че започва да свиква и с бижутата (въпреки че Тòва сякаш бе намалила броя на гривните, които бе демонстрирала на обяда), и с неестествено боядисаното ѝ лице: днес тя бе избрала някакъв странен нюанс на розовия цвят. - Но играем като отбор и трябва да имаме обща стратегия. Можем да направим опит да избягваме по-силния играч и да се съсредоточим върху слабия. Какво ще кажеш?

— Но как?

— Отпращай всяка топка към съпруга си.

Това избухна в смях: първият естествен израз на веселие пред него досега.

— Прекрасно - заяви тя с явно удоволствие. - Давай да го убием.

***

Корн заведе Карин в градината, където се възторгваше над всяко цвете с ентусиазъм, равен на усърдието му на корта.

— Като че ли наистина се интересува от цветя и градини - изкоментира Тòва, когато Корн и Карин се отдалечиха от тях. - Какво от това, че знае латинските им наименования? Това не го прави градинар!

— Ти поддържаш градината, нали? - запита Бекер.

— Поддържаме работник, който се грижи за нея - отвърна тя презрително. - Станли оценява работата му. За мене всички тиквички са еднакви.

— Не е лошо да се ентусиазира човек за това или онова. - Прокле се наум за баналните приказки.

— О, Станли прелива от ентусиазъм - възкликна тя с горчивина. - Наистина прелива. - После протегна дългия си крак толкова напред, че едва не се плъзна от стола. - Ужасна съм, нали? - запита тя.

— Имаш само нужда от повече игра.

— Нямам предвид тениса. Не се интересувам от него. Искам да знам какво мислиш за мен. Смяташ ме за ужасна, а Станли за голяма работа, така ли? Възприемаш го като откровен човек и приятен компаньон.

— Не е така - отговори Бекер.

— А защо не? Всички други го оценяват по този начин.

— Не си ужасна. Станли е чудесен, но такава си и ти. Просто изглеждаш като че ли... като че ли си много сурова към себе си.

— Тя смята, че съм ужасна. - Това посочи с глава Станли и Карин.

— Не е вярно. Съвсем не! Карин те харесва.

Гърдите ѝ се вдигнаха в пристъп на нерадостен смях.

— Не, не ме харесва. Една жена винаги знае кога е харесвана и кога не. Тя счита Станли за чудесен, уязвим, приятен човек - пример на проклетия чувствителен мъж, за когото толкова много се говори. - Бекер погледна с копнеж Карин и Корн: искаше му се да се върнат по-скоро. Той ѝ показваше пищно разцъфтяла леха, в която се люлееха сини, пурпурни и тъмночервени цветове. Корн коленичеше пред някое цвете и върху дланта на едната му ръка лягаше цветна главичка, а с другата жестикулираше. Карин кимаше и изглеждаше заинтересувана: оттук Бекер не можеше да разбере искрена ли е или не. Проследи ги с поглед, докато завиха зад ъгъла и изчезнаха от другата страна на къщата, както корабокрушенец гледа кораб, потъващ бавно зад хоризонта. - Ако само знаеше... - продължаваше Тòва.

— Какво да знае? - Както често му се случваше в присъствието на Тòва, Бекер пак изпита чувството, че е пропуснал най-значимата част от разговора - онази, от която става ясно за какво всъщност се говори.

— Какво представлява той в действителност.

— А какво представлява той в действителност?

— Крастава жаба - отвърна тя. - Въпреки че на пръв поглед не си личи. Човек никога няма да разбере, че е такъв. Вероятно ще го възприеме като голяма работа - точно както ти мислиш.

— Какво го прави крастава жаба? - запита Бекер.

Тя въздъхна, издишвайки въздуха навън като спукана автомобилна гума.

— Какво прави един мъж крастава жаба?

Бекер не знаеше отговора и се почувства глупак, че запита.

***

Още щом завиха зад ъгъла на къщата, Корн се спря внезапно и зашепна конспиративно:

— Как ти се вижда?

— Кое?

— Как напредват?

Карин го погледна смаяно.

— Кои?

Корн замълча и по лицето му пробяга сянката на палитра от емоции. Накрая той като че ли се спря на израз на тъжно примирение.

— Знаеш, нали? - запита той. - Джон каза ли ти?... За Тòва?

— Ъъ... Каза ми, че добре сте си поговорили.

Корн се усмихна, но очите му останаха забулени в тъга.

— Казал ти е. Господи, страхотно е!... Като си помисля, че можете да си говорите така!... Казва ти всичко, нали? Завиждам му. Бих дал всичко на света, за да мога да говоря с някого така свободно... Понякога... понякога ми се струва, че умирам... че ще се пръсна от нещата, които искам да кажа... от чувствата, които искам да споделя... Създадени сме да живеем заедно, нали? Същността на живота не е ли във взаимната близост и разбиране?... Извинявай... - Гласът му затрепери и заглъхна. Корн се обърна настрани, опитвайки се да скрие лицето си от нея. Карин докосна рамото му и главата му се отпусна безпомощно. - Ти си тук, за да играеш тенис - заяви той несвързано все още с гръб към нея.

— Какво има? - запита тя тихо. - Всъщност не знам какво точно става.

— Не съм те поканил тук, за да те затормозявам с проблемите си - поклати глава той. - Извинявай, съжалявам.

Карин се изправи пред него, хвана брадичката му с пръсти като на дете и бавно повдигна главата му, докато той я погледна в очите. Очите му бяха насълзени и той се опита пак да избегне погледа ѝ.

— Какво има? - запита тя. Изпитваше странното чувство, че говори със сина си Джак, но знаеше, че проблемът в случая едва ли би могъл да бъде разрешен толкова лесно, както обикновено ставаше с детските трагедии на Джак. - Сподели с мен.

— Тòва ми... изневерява. Няколко пъти вече... с различни мъже... Трябва да я напусна. Ако бях достатъчно смел, ако се самоуважавах достатъчно, просто щях да си тръгна... но не мога...

— Ъъъ... - смутолеви Карин, колкото да реагира някак.

— Нямаш представа какъв ад е - продължи той и за пръв път вдигна поглед към нея. - Болката е не... неописуема... Тя ме убива... убива ме всеки път... И представяш ли си след кого обикновено се впуска? След приятелите ми. Само след тях. Нарочно - за да ме отчужди от тях... Нима мога да помисля нещо друго?... Питам се защо го прави... за да ме убие? Това ли цели?!

— Не съм сигурна, че... - започна Карин, но замълча, напълно объркана от неочакваната изповед.

— Защо иначе ще го върши точно с приятелите ми? Приятелите ми! Жените не разбират колко трудно е за един мъж да създава истински приятелства. За вас е къде-къде по-лесно...

— Да, така е.

— Знаеш го, нали?... Но това не важи за Джон. Той е точно типът, харесван от другите мъже. Всеки мъж иска да бъде като него. Но аз... погледни ме. Нито един мъж няма да поиска да изпие дори по чаша бира с мен!... Има нещо в мен... не знам какво е точно... Може би съм прекалено бъбрив... или съм прекалено емоционален за тях... Не знам, но има нещо - те го знаят, усещат го!... Знаеш ли еврейски? Аз cъм...„nebbish“ - сантиментален човек... вероятно зад гърба ми ме наричат „баба“ или „хапльо“... Мили Боже! Като гледам как Джон играе тенис! Сякаш е стоманена пружина!... Такива искат да бъдат мъжете!... А колкото до мене... е, аз съм точно каквото бащите не искат синовете им да станат... Не съм хомо, не искам да кажа това, но... но просто съм онова дете, с което никой не иска да играе.

— Станли, не си прав. Ти си успял човек, интелигентен си, справяш се чудесно с живота - погледни само красивия си дом. А професионално...

Корн постави с бледа усмивка длан върху ръката ѝ и тя замълча.

— Благодаря ти, Карин, много си мила... Но ти разбираш чудесно какво имам предвид. В ранна младост се случват понякога някои неща, които човек никога не успява да преодолее напълно... Опитвал съм се, изкарах курс на лечение - Фройд не е имал по-дълъг курс от моя! - следвам стриктно съветите им, но... видя ме на тенискорта, нали? Аз съм просто... жалък.

— Истинската стойност на когото и да било не зависи от физическите му дадености.

— Нямам предвид тях. Говоря за... за качество... за жилавост... За нещо, което всъщност е част от характера. То е... каквото и да е, аз го нямам... Виж какво, не това е същественото, мога прекрасно да живея и без него... Просто се опитвам да... да изтъкна, че ми е трудно да се сприятелявам с други мъже... рядко успявам да създам близки приятелства... А когато случайно ми провърви, искам да ги задържа. Тя го знае много добре и въпреки това ми ги отнема!... Прави всичко възможно да прекрати тези толкова трудно спечелени приятелства... - Той пак се отдалечи от нея, клатейки отчаяно глава. - И когато го прави, все едно че ме убива два пъти... Чувствам се подигран като мъж - всеки друг на моето място ще се почувства така!... Кастриран. Защото какъв е подтекстът на една изневяра? Че не мога да задоволя жена си, ето какъв е!... И към този гърч тя добавя допълнително страдание, като отнема приятелите ми!... Нарочно създава пустиня около мен: озъртам се и не виждам жива душа, с която да разменя две думи!... Би трябвало да говоря с нея. Повярвай ми, все още я обичам - независимо от всичко! Но между мен и нея сякаш има невидима стена... не мога да разговарям с нея повече... Изпитвам огромна нужда да разговарям с нея, а не мога! Каква ирония, нали? А освен това не мога да говоря и с приятелите си, защото тя е застанала между нас.

— Станли, защо търпиш?

— Питам се дали ще ме разбереш.

— Надявам се - ако желаеш, разбира се - да ми се довериш.

— Вярвам ти, Карин! Едва сега го осъзнавам, но ако ти нямам доверие, бих ли те натоварвал с личните си проблеми? Все пак не искам да се чувстваш... не желая да те въвличам в тях, ако нямаш желание да...

— Смятам, че вече съм въвлечена - заради Джон.

— Вероятно си права... Какъв късметлия съм... ти си като манна небесна за мен! Умееш да съчувстваш на другите, умееш да изслушваш, без да съдиш - страхотна си!... Чувствам, че мога да разговарям с тебе като с приятел.

— Разбира се, че можеш. Аз съм ти приятел. Както и Джон.

Корн се усмихна тъжно.

— Само засега. Надявам се... Трябва да им демонстрирам доверие и да ги оставям заедно сами... разбираш ме, нали? Как да вися там и да я следя непрекъснато? Ако греша - хубаво, нека да е така. Ако тя ме предаде - ще ме предаде, мога ли да я спра? Но не мога да прекарам живота си в ролята на полицай - извинявай, нищо лично...

— Всичко е наред. В края на краищата, нима е възможно да обичаш някого, на когото не вярваш?

— В такъв случай не се разстройваш, че са сами сега, така ли? Дори и след като знаеше, че Тòва е... хм...ъъ... увлечена в Джон?

— Джон отдавна е порасъл и може да се грижи сам за себе си.

— Но ще може ли да се справи с Тòва? - Корн се изсмя горчиво.

— Защо търпиш всичко това, Станли? - запита пак Карин.

— Питам се дали ще ме разбереш - отвърна той по същия начин. Стигнали бяха до предната веранда, Корн седна на второто стъпало и хвана ръката ѝ. Карин нямаше друг избор, освен да седне на стъпалото под него и да го гледа от долу на горе. Той продължи да държи разсеяно и сякаш несъзнателно ръката ѝ. - Непрекъснато си мисля, че все още мога да спася брака ни - започна той. - Въобразявам си, че ако проявя търпение - ако издържа още малко, ако се постарая повече, ако направя някои компромиси, ако не се откажа от опитите си да се превърна в онзи мъж, когото тя предпочита... Кой знае? Може би накрая ще успея? Може би двамата ще успеем... Заедно сме от десет години. Страхотен късмет беше, че успях да я спечеля... да се оженя за нея... и досега не мога да повярвам, че успях... Тя е толкова красива... би могла да се омъжи за всекиго - за всекиго! Предполагам, че избра точно мен само защото съм лекар. Избра ме заради професията ми, не заради самия мен.

— Не, не...

— Смятам, че няма друго обяснение. Страхувам се, че е така. - Той държеше ръката на Карин и я разтъркваше нежно, но разсеяно между палеца и показалеца, сякаш тя беше камък или пръчка, или талисман, от който черпеше сила. - За Тòва и някои хора като нея лекарската професия дава власт, мощ, позиция - но всичко е илюзорно. Тя се стреми към истинската мъжка сила. А аз имам силата да лекувам, и то само някои неща, някои доста ограничени неща. Всъщност имам властта най-вече да плащам сметките. А тя има нужда от мъжка сила, която да срита врата, за да стигне до нея, а после да полети през джунглата на жилава лиана, понесъл я на ръце...

— Няма такъв човек.

— Джон може да го направи.

Карин замълча за миг.

— Но няма да го стори. И не смятам, че жените искат точно това.

— Ти не го искаш, Карин. Но Тòва го иска. А аз не мога да ѝ го дам. Но не се предавам. Ако в края на краищата бракът ни се провали, няма да е по моя вина... не защото не съм му отдавал изцяло енергията, волята и любовта си... Но е толкова тежко... толкова самотно...

Карин стисна съчувствено ръката му. Той вдигна нейната към устните си и я целуна, а тя инстинктивно докосна лицето му със свободната си ръка.

В този момент Бекер и Тòва се появиха на ъгъла.

— Колко мило - възкликна Тòва. - Наистина мило, нали? - Бекер бе вторачил безмълвно поглед в живата картина пред него. - Знам, не ми обяснявай. Ухапа я змия и ти само изсмукваш отровата - обърна се тя към Корн.

Карин издърпа ръцете си.

— Просто... разговаряхме - заяви тя.

— О, да, то се знае. Той е много добър на приказки - отвърна Тòва и кимна пренебрежително с глава към Бекер. - Този има какво да научи от него.

— Няма защо да се учи. И той е добър - парира я Карин. В гласа и на двете жени се усещаха ясно металните нотки на едва прикрита враждебност.

— Скрит талант тогава. - Тòва се обърна рязко и потупа Бекер по бузата и той неволно се дръпна. - Не ми обръщай внимание, шегувам се... Ооо, колко сме нервни!

Прозвуча звън и Корн измъкна сигналното устройство от джоба си и се взря в дисплея.

— Извинявайте, търсят ме по телефона - заяви той и изчезна бързо в къщата.

— Нищо ново - въздъхна Тòва. - Постоянно изчезва или към болницата, или заради вечните си разговори... Никога не се омъжвай за лекар, Карин.

— Благодаря, смятам да задържа съпруга си.

Тòва се вторачи замислено в Бекер.

— Добра идея - кимна тя одобрително. - Той изглежда забележително стабилен.

Бекер се изсмя.

— Стабилен?

— Да, такъв е - по своему. Разумен, стабилен и верен.

— Кучетата са верни - отвърна невъзмутимо Тòва. - Мъжете са верни само между две последователни връзки, и то без да искат.

На предната врата се появи Корн с безжичен телефон в ръка.

— Тебе търсят, Джон.

— Открих те най-сетне - прозвуча гласът на Тий в ухото на Бекер. - Благодарение на изключителните ми детективски качества. Пак дискусия на тема „Кости“, а?

— Играхме тенис.

— Тенис? С доктор Корн? Защо не прекарате някой следобед в състезание по препъване на възрастни дами на някоя пресечка? Би било по-равностойно.

— В Кламдън няма пресечки - отговори Бекер. - Играхме на двойки.

— Със съпругите? Интригата се задълбочава. Защо никога досега не си ме канил да играем тенис?... Слушай, има ли някаква възможност да отделиш някоя и друга минутка за мен? Изскочи нещо, за което искам да поговорим.

Бекер погледна тримата наоколо, които се правеха, че не следят разговора му. Карин и Тòва изглеждаха така, като че ли едва се сдържат да не си заскубят взаимно косите, а Корн се преструваше толкова усърдно на невинен, че Бекер неволно си помисли: „Сякаш са го засекли с оная му работа в ръка...“

— Добра идея - отвърна той. - Къде да те намеря?

— На улицата пред къщата. Имам червени и сини топки върху колата си, които мога да въртя.

— Смешно място за топки - върна му го Бекер. - А ако завали?... Сигурен ли си, че имаш нужда и от Карин? Редно е поне единият от нас да остане тук, ако е възможно.

— Споменах ли нещо за Карин? Тя е винаги добре дошла, но...

— Напълно сигурен ли си, че имаш нужда и от двама ни?

— Хей, какви ги дрънкаш? Говориш за публиката наоколо - или?

— Позна.

— Кажи на Корн да ми яде гащите.

Бекер се обърна към Карин.

— Страхувам се, че той има нужда и от двама ни. Съжалявам.

— О - възкликна Карин и се престори на разочарована.

Бекер погледна Корн, после Тòва.

— Извинявайте. Какво да се прави - работа.

— Но, разбира се, разбира се - заприпява Корн. - Разбирам, работа, да, разбира се...

— Постарай се да бъдеш на място - заяви Бекер по телефона.

— Искрено съжалявам. - Карин вече отстъпваше към ъгъла на къщата. - Прекарахме чудесно.

— Работата ни е виновна. - Бекер вдигна безпомощно ръце и сви рамене, опитвайки се да изрази раздразнено примирение. - Човек няма избор и трябва да...

— Знам, знам - обади се Корн и стисна ентусиазирано ръката на Бекер. - Страхотно беше. Истинско удоволствие е да те гледа човек как играеш... как се движиш по корта като... като пантера. Нали, Тòва?

— Какво?

— Не се ли движи като пантера?

Тя погледна Бекер със същия замислен поглед, сякаш го преценяваше колко струва.

— Никога не съм била с пантери и не знам особено много за тях.

Корн хвана ръката на Карин и я задържа за миг между дланите си.

— А ти си като... като сърна!

— Едното от тия животни не изяжда ли другото? - запита Тòва. Корн не ѝ обърна внимание, втренчил многозначителен поглед в Карин.

— Благодаря. Благодаря ти от сърце.

— Беше удоволствие.

— Трябва пак да се съберем - възкликна Корн, усмихнат до уши, и замаха с ръка след тях.

Когато се отдалечиха с колата, Бекер се отпусна с въздишка на облекчение на седалката отзад.

***

Разположиха се във всекидневната на Тий и той им разкри подозренията си за Макнийл.

— Ето защо исках да поговоря с вас някъде, където няма опасност от подслушване. Не в полицията. Не съм сигурен дали Макнийл има истински приятели там, но винаги се намират хора, които обичат да клюкарстват. Нямам на разположение никакви доказателства от значение, знам го...

Влезе Мардж, предложи безалкохолни напитки, върна се обратно в кухнята, донесе напитките и пак изчезна. След петнайсетина минути се появи отново и предложи сладкиши.

— Мардж, събрали сме се по работа - сряза я Тий. - Ние очевидно не общуваме по друг начин с тях.

Карин погледна Бекер и повдигна вежда. После се обърна към Мардж:

— С удоволствие бих хапнала от тях, Мардж, благодаря ти.

— Изглеждаш така, като че ли никога не ядеш сладкиши - въздъхна Мардж.

— Грешка. Мога да изям по цяла кутия наведнъж.

— Как тогава запазваш фигурата си? Погледни я, Тий, има страхотна фигура, нали?

— Тази жена е заместник-директор на ФБР и аз никога не гледам фигурата ѝ. За мене тя няма фигура. За мене тя е само къс дърво или щит - като всяко друго ченге.

— Не е ли смотаняк? - запита мило Мардж.

— Би било обидно да се зверя в нея като в разгонено маце с пищни форми!... А, Карин? - запита Тий.

Карин се обърна към Мардж:

— Да, права си, такъв е. Но много мил смотаняк.

Мардж застана зад съпруга си, наведе се, отпусна брадичка на главата му,/хлъзна ласкави длани по гръдния му кош.

— О, да, разбира се, много е мил. Ако харесваш това качество у един мъж...

— Не съм смотаняк. Аз съм шефът на полицията. Забележи: главата на полицията тук!

— Главен смотаняк - уточни с обич Мардж. - И все пак, как съумяваш да изглеждаш така добре, Карин?

— Майката му е в напрежението и тревогата. Поддържат висок метаболизъм.

— Живее с Бекер, затова - забеляза Тий.

— На работа съм заобиколена с мъже...

— Смотаняци до един. Ясно, разбрах. И все пак трябва да има още нещо. Принудена съм да живея с Тий и въпреки всичко дебелея.

— Изглеждаш много добре - успокои я Карин.

— Е, няма да ме видиш да търча наоколо с тенис-поличка. Босът тук няма да го разреши. - Тя тупна неочаквано рязко Тий по главата и той примига стреснато. После се върна в кухнята.

Тий посочи след нея с палец.

— И това ми било съпруга!

Джини пресече всекидневната, заета с дългата си руса коса, която връзваше на опашка.

— Познаваш господин и госпожа Бекер, Джини. Поздрави ги.

Джини се спря и им отправи ослепителна усмивка.

— Здравейте! - поздрави тя и успя да насити тази единствена думичка с топлота и искреност. Спря се само за да изслуша отговорите им, и изчезна.

— Наистина е красавица, Тий - заяви Карин.

— Даа - отвърна той, сияещ от бащинска гордост. - И освен това е добро дете.

— Жалко, прекалено голяма е за Джак - въздъхна Бекер. - Как мислиш, дали е възможно да задържиш растежа ѝ с няколко години? Или може би ние бихме могли да ускорим този на Джак?

— Хей, я почакай! - обади се Карин. - Не искам Джак да расте бързо...

— И да се превърне в смотаняк - завърши изречението ѝ Бекер.

— Исках да кажа „и да ме остави“. Но сега, след като вече го спомена...

— Я хайде да се върнем на по-здрава почва - предложи Бекер. - Говореше, че се опитваш да намериш онзи Киауа?

— Киуасий. Тайрон Абдул Киуасий. Освободен беше под гаранция и се изпари. Ченгетата от Бриджпорт се опитват да го намерят, но засега без успех.

— Сигурен ли си, че е бил той? - запита Карин.

— Не напълно. Но той беше последният негър, с когото имах вземане-даване и който имаше вземане-даване и с Макнийл.

— Ще ти осигурим идентифициращ телефон - предложи Карин. - Вероятно ще ти се обади пак, за да разбере дали си открил нещото, което е трябвало да намериш в гаража на Макнийл.

— Смяташ, че ще позвъни отново, така ли?

— Няма начин да не позвъни - потвърди Бекер. - Първо и преди всичко, обадил се е, за да създаде напрежение. Ако наистина е искал да пропее за някакво престъпление, щеше да уточни какво точно да търсиш и къде. Желанието му явно е да си поиграе на котка и мишка с тебе.

— Смяташ, че е дрънкал празни приказки по телефона? Че няма нищо в гаража на Макнийл и че онзи нож там няма никакво значение?

Бекер погледна Карин, която сви рамене.

— Нищо не ни пречи да го проверим в лабораторията, Тий, но това са само догадки и едва ли ще открием нещо. Предполагам, че е все още възможно да съпоставим следите от кръв или тъкан с пробите за DNK от костите - ако все още е възможно да се вземат прилични проби от тях в този етап на разлагане.

— И ако не е почистил ножа толкова внимателно, колкото ти смяташ, че е сторил.

— Стори ми се чист като добре излъскана свирка...

— Но под микроскоп е възможно да изглежда по друг начин.

— Точно сега обаче той е неприемливо доказателство - намеси се Карин. - Взет е при незаконно претърсване.

— Не е взет - роясни Тий. - Щях да го взема, но чух шум и... напуснах терена. С други думи, плюх си на петите.

— Добра идея.

— Но причината не е толкова добра. Откровено казано, стреснах се. Имах странни усещания в тоя гараж... Не знам защо... може би просто защото нямам особено добро мнение за Макнийл... Вероятно се превръщам в жертва на собственото си въображение... Ако всички онези съмнителни нещица около него изведнъж намерят логично обяснение, цялата ми обвинителна схема ще рухне като сламена къщурка.

— Има някои неща, които не са рожба на въображението ти, Тий - прекъсна го Карин. - Едното от тях е телефонното обаждане на Киуасий или който и да е бил той. А другото са скелетите на шестте млади жени. Те са прекалено реални.

— Сетих се нещо - възкликна Бекер. - Разглеждал си онзи нож, който според тебе би могъл да бъде използван за нарязване на трупове, когато си чул шум и си духнал - впрочем много разумна реакция от твоя страна.

— Точно така.

— Означава ли това, че сега твоите отпечатъци са върху възможното оръжие на убийствата?

Тий се вторачи за момент в Бекер.

— O. Дяволите го взели! - възкликна той.

***

Късно следобед Метцгер вкара кучето си в колата и се върна в резервата. Отначало направи опит да държи Санди на дълъг ремък, но тя веднага се омота около едно от дърветата и го принуди да я освободи и да я пусне да подскача весело напред в гората. Метцгер вървеше към „лобното“ си място от снощи - дупката, в която се бе строполил рано тази сутрин и край която бе изгубил фенера си. Санди енергично описваше широки кръгове около него и я намери първа. Метцгер я свари да души възбудено около ръба на прясно изкопаната дупка.

На дневна светлина тя не създаваше впечатление на нищо странно или извънземно. Някакво човешко същество беше изкопало дупка. В пръстта, струпана до нея, ясно се виждаха отпечатъците му, отстрани личаха следите от лизгара. Копачът бе попаднал на голям скален къс - Метцгер забеляза бяла резка там, където лизгарът бе ударил о камъка. Ясно се виждаше и къде копачът бе приклекнал: задникът му се беше отпечатал в пръстта. Забелязваше се и ясен отпечатък от някаква друга, по-лека, по-широка и по-гладка тежест - тя бе смачкала изкараната от дупката пръст, но не бе оставила никакви следи.

Кучето продължаваше да души възбудено, следвайки някаква пътека около дупката. Метцгер го върза, скъси ремъка, и го подкани:

— Намери го, Санди. Хайде, намери го!

Кучето описа голям кръг около дупката и го задърпа между дърветата, почти допряло нос до земята. След няколко минути и много отклонения Санди спря до пътя и се завъртя в малък кръг с нос, насочен към една точка. Боклуците по земята там бяха смачкани и Метцгер забеляза ясни отпечатъци на токове на обувки: те се бяха вбили в земята през миналогодишните листа. Той застана на същото място, опитвайки се да погледне през очите на собственика им. Оттук се виждаше пътят отбивка, горния етаж на къща през мрежа от листа точно отсреща. Далеко на изток стърчеше коминът на друга къща. „Стоял е тук призори - мислеше Метцгер - и сигурно е виждал светлините на къщата отсреща, ако е имало такива.“ Опита се безуспешно да се сети дали някои прозорци на къщата светеха, когато бе минал с колата си край нея. „Той обаче ме е видял... Видял ме е да минавам оттук и да се връщам...“ Метцгер си представи ясно мъжа, приклекнал край пътя, прикрит от дърветата там и тъмното було на нощта. Видя го да проследява с поглед кръстосващата напред-назад патрулна кола... „Дали ми се е надсмивал?“ - запита се той, едновременно вбесен и засрамен от собствената си некомпетентност.

15.

Лув знаеше, че Дениз е готова. Истински готова. Срещна се с нея на паркинга пред някакъв ресторант и я отведе до мотела с колата на „компанията“ си. Когато излизаше с жертвите си, почти винаги използваше нея: бежов „Шеви Каприз“ на четири години, тя бе незабележима и трудно се поддаваше на описание точно поради тази причина. Поддържаше я чиста, често я караше на сервиз, прилежно проверяваше дали ауспухът и всичко останало е в ред. Внимаваше да не предизвиква нежелани проверки от страна на полицията, гледаше да не допуска причини и да не създава поводи някой да се вглежда в него и колата му. Точно поради този вид тъпи грешки изпищяват куп глупаци. Спират разни идиоти заради счупени предни фарове - и намират няколко кила кокаин на задната седалка! Лув караше в багажника нещо много по-уличаващо - много по-страшно от кило наркотици... Всяко старателно ченге можеше да се добере до него - но само ако Лув му даде такава възможност. Той все още разкарваше останките на Инге в багажника си. Тази нощ ще се освободи от тях. Веднага след като се погрижи за Дениз.

Когато влязоха в мотелската стая и той побърза да я притисне към себе си, тя вече трепереше като опъната струна. Лув реши, че трепери от вълнение, и я задържа в ръцете си, за да ѝ даде време да се съвземе, но когато отпусна постепенно ръце и се опита да я целуне, тя го спря.

— Трябва да ти кажа нещо...

— Какво? - запита той тихо, подготвен за всякакъв вид идиотизми. В този критичен момент те често имаха нужда от приласкаване и успокояване.

— Имам... имам белег - заяви Дениз. Тя погледна плахо гърдите му, после събра кураж и го погледна в очите. - Белег по рождение - поясни тя.

— О, миличка - възкликна Лув с искрена симпатия. - Всичко е наред.

— Но той е... грозен... Не искам да те... да те отблъсне.

— Скъпа, това няма никакво значение за мен, уверявам те. - Лув седна на леглото и я изчака да вдигне колебливо блузата си нагоре. Яркочервено петно покриваше голяма част от корема ѝ - сякаш току-що цапнато там, сякаш кожата ѝ бе току-що жигосана с нагорещено желязо... - Той няма никакво значение - повтори Лув и наистина го мислеше. За него действително нямаше значение дали жертвата е грозна или красива: външният вид при него не играеше. - Съвсем никакво.

— Лари ми се подиграваше - прошепна Дениз и смъкна блузата си. - Имах чувството, че му се гадеше от него. Мислеше разни... Когато го виждаше, губеше желание да... се люби с мен...

— Кучи син - обяви гневно Лув. - Гаден, мръсен кучи син! Не те е заслужавал.

— Да, така е - съгласи се Дениз. - Не ме заслужаваше.

Лув нежно обхвана лицето ѝ е длани и се вгледа в очите ѝ.

— Той няма никакво значение за мен, Дениз. Само ако ти се тревожиш... Ще престанеш ли да се безпокоиш заради него?

Дениз се поколеба само за миг.

— Да.

Усмихна ѝ се мило.

— Чудесно. - Той съблече блузата ѝ и притисна лице към грозния белег, който се разстилаше по корема ѝ и като някоя гигантска амеба пускаше пипала под коланчето на полата. - Чуй ме, луд съм по тебе. Ти си повече жена от всички жени, които познавам! Толкова съм щастлив, че пожела да дойдеш с мен.

— О, Лайл - прошепна тя и очите ѝ се изпълниха със сълзи.

Той я целуна, положи я нежно върху леглото и я обсипа с ласки като истински влюбен. Тя трепереше и трептеше под него, стенеше възбудено, когато местеше ръка или устни. А когато я разсъблече напълно и постави ръка между краката ѝ, проплака:

— Толкова дълго те чаках!

После отпусна глава на рамото му, изпълнена с такава огромна, откровена признателност, че той усети желание да я закриля. Забравени човешки чувства се раздвижиха някъде дълбоко у него, събудени от крехката ѝ уязвимост, примамени от досега ѝ със смъртта. Той я обгърна с ръце, а после и с крака, обви я с тяло като щит срещу злините в живота - включително от самия себе си...

— Ти си толкова смела - внезапно каза той. - Възхищавам ти се.

— Не, не съм смела - възрази тя, смятайки, че той прави намек за белега ѝ. - Просто нямах избор.

Докосна леко тила му и на устните ѝ трепна усмивка. Не можеше да повярва на късмета си. Как така точно тя попадна на такъв прекрасен, такъв добър човек?...

— Ако някога срещна бившия ти съпруг, ще го убия, проклет копелдак! - заяви той. И в този момент почти вярваше на думите си.

— Не, не! - прошепна тя. - Не допускай да разруши хубавото между нас. Чувствам се препълнена с живот, по-жизнена от всякога.

— Обичам те... - отвърна Лув и се стресна от казаното. Двете думички като че ли се изтърколиха от устата му независимо от волята му, изтикани от мощно, внезапно събудено у него чувство. Лув не можеше да повярва, че наистина се подчинява на силата му. - Обичам те много! - Дениз простена и се притисна към него. Замаян, поразен, възхитен от радостното чувство, надигнало се в гърдите Му, Лув отново възкликна: - Обичам те, обичам те!

Той коленичи над нея, наведе се и докосна с лице нейното. Устните ѝ бяха толкова много целувани, че сега вече изглеждаха като атлаз, леко подпухнали и гладки. Лув забеляза едва сега, че очите ѝ са пъстри, а косата ѝ имаше нюанса на есенни листа. Тя се извиваше около лицето ѝ и се пръскаше върху възглавницата в хиляди малки къдрици. Той ѝ се захили диво, после се разсмя гърлено, безумието и възторгът от странното усещане го покориха, завъртяха го в луд кръговрат.

— Влюбен съм - изкрещя той. Седна, надвеси се над нея с широко разтворени ръце, сякаш искаше целият свят да разчете чувствата в гърдите му. Смехът му набираше мощ и се изливаше като пълноводен водопад от него. - Влюбен съм!

Когато възбудата му се залюля опасно на границата на пълна загуба на контрол, в очите ѝ се прокрадна тревога. Не искаше да пресече ентусиазма му - и тя бе влюбена,- но буйната му радост я изплаши. Вдигна ръце към него и той се строполи върху нея, притисна я към себе си и я затъркаля напред-назад върху леглото, обгърнал я изцяло с ръце и крака.

„Капитан Лув е влюбен - мислеше той с почуда. - Капитан Лув е влюбен!“

***

Само три минути след като я върна на паркинга пред ресторанта и се отправи към безличната си кола, той вече не помнеше краткото си опиянение от любовен екстаз. Изобщо беше забравил, че е чувствал нещо към жената, с която току- що се беше любил. Обичаше да се отдава на подобни временни изживявания: жертвите го харесваха още повече, докато им разиграваше поредния театър, вярваха му, а понякога дори го изискваха. А извън огъня на момента тези демонстрации означаваха само украшения към секса, който пък не означаваше нищо, след като веднъж остане в миналото. От съществено значение за Лув беше само фактът, че сега вече той имаше основания да впише Дениз в дневника си. Тя беше само още една жертва, още една победа за него, поредната бройка в непрекъснато нарастващия му списък.

***

Киуасий откри къщата и с радост установи, че „Ню Йорк Таймс“ все още кротичко лежи в синята си найлонова торбичка на алеята, метнат там от пощенската кола рано сутринта. В два часа през нощта долният етаж светеше: още един знак, че в къщата няма никой. Той се приближи през задния двор, ослушвайки се за кучешки лай, после намери отворен прозорец и се намъкна вътре. Минаваше с безшумни, но спокойни стъпки през стаите: не се намираше в Бриджпорт, където някоя налудничава майка можеше да му налети с нож или бейзболна бухалка или дори с автоматичен пистолет, с който можеше да го простреля като с автомат. Хората в Кламдън бяха добри, цивилизовани и страхливи - ако дочуят шум, оставаха си по леглата. Бяха неговият тип хора, макар че не го знаеха: и той бе миролюбив като тях - кражбата не предполагаше насилие. Всъщност да вземаш разни вещи от богати хора като тях едва ли би могло да се счита за престъпление - по-скоро беше преразпределение. Киуасий не бе причинил никога болка на никого, никога не бе заплашил когото и да било, нито пък бе уплашил някога някого. Та той дори никога не бе виждал някого! Сериозно доказателство, че не беше заслужил ужаса, през който го прекара оня гадняр, Женския задник Макнийл, в гаража си. Засрамил го беше, накарал го бе да се моли и да плаче в краката му като дете - и го беше изплашил до смърт! Човек не може да преглътне някои обиди, не всички ритници в лицето могат да се забравят - няма значение дали идват от брат по съдба или от някакво нищожно квар- тално ченге. Е, то се знае, Киуасий нямаше намерение да му скочи открито, не беше глупак. Имаше си начини за всичко...

Измъкна се от къщата само след пет минути и не забрави учтиво да затвори прозореца зад себе си. Имаше още доста за свиване, но той бе тук повече за удоволствие, не за бизнес: взе нещата, от които имаше нужда, и си тръгна.

Трябваше му време да осъзнае, че е минал край кола, по-точно неясна форма на кола, повече впечатление за кола, кола, прикрита от дърветата, мътен отблясък на метал, хванат за частица от секундата от фаровете му. Не беше патрулна кола, сигурен бе, а всичко останало за него нямаше значение. Някои хора обичат да паркират в гората и да дремят на задната седалка - какво го засягат странностите на другия? Нямаше начин някое ченге да се крие в два часа след полунощ под клони и сред храсти и съчки, които да издраскат колата и да му създадат куп неприятности - не, невъзможно, не и в Кламдън, готов беше да се хване на бас. Предпочете да не обръща внимание на колата и измина още около четиристотин-петстотин метра.

Тук някъде имаше отбивка: забелязал я беше от колата на Макнийл. Киуасий не изпускаше нищо, което би могло да има някакво отношение към бизнеса му. Полицейският шеф вероятно го взе за някой глупак, понеже не можеше да си служи с карта, но той нямаше нужда от такова помагало: всичко нужно бе отпечатано в главата му. Стигаше му да зърне макар и за кратко време някакво място, за да получи и задържи в главата си повече информация от живеещите там. Къде ще паркираш колата? Как ще се измъкнеш, ако я блокират? Ако пресечеш гората, къде ще се озовеш - къде ще излезеш? Ако шофира някой друг, къде може да намали, за да те прибере незабелязано? Колко открито пространство трябва да пресечеш, докато се добереш до гърба на къщата? Ако ти се наложи да скачаш, къде ще се приземиш? Ако тичаш през гората посред нощ, следван от крясъци за помощ и за полиция, май ще ти трябва много повече от карта в главата - няма да е лошо да прибавиш към нея и вграден радар и компас...

Не бе отбивка, а разчистена просека, поддържана от електричарите, за да имат лесен достъп до електрическите стълбове, ако им се наложи да работят нещо по тях. Киуасий се отби в просеката и продължи със загасени предни фарове: остави само светлините за паркиране - защо да рискува някой да забележи странни светлини, плуващи през гората? Спря в началото на наклона. От опит знаеше колко опасно е да се изкачва или слиза с кола по хълм, покрит само с пръст и листа. Реши ли се човек на подобен риск, няма начин да не запецне някъде и да върти гуми с часове. Огледа се за възможен изход през гората и насочи колата си право към няколко млади дръвчета и храсти, които скоро застенаха под гумите му. Колата не беше негова и не му пукаше дали ще я надраска или не. След тазнощния удар смяташе да отиде до Ню Джърси и да я зареже там или в Нюарк, да вземе влака до Ню Йорк и да се отправи към Бед-Стай, където живееше братовчед му. Време беше да изостави Бриджпорт. Оня Женски задник вероятно и сега го търси там, ако е дежурен тази нощ. В Ню Йорк никога няма да го намери. Цялата нюйоркска полиция няма да успее да го намери там, колкото и да го търси!

Излезе от колата и продължи без колебание: знаеше точно къде се намира, знаеше и къде е къщата на Макнийл - трябваше само да изкачи два хълма, този и следващия. Ще остави нещичко в гаража на Макнийл и пак ще завърти една шайба на полицейския бос. Той вече сигурно е бил там. А сега ще му подхвърли, че не го е намерил първия път, ще го накара да се почувства глупак и чак тогава ще му каже къде и какво точно да търси. Нямаше как да го стори при първото обаждане, защото още не бе поставил нещото там. До тази нощ дори не беше наясно какво точно да подпъхне в гаража. Но и първото обаждане не бе без значение: накарай шефа да ровичка и да се поти, влей подозрение у него, и той сам ще започне да забелязва разни нещица около Макнийл. И сам ще разбере от кой прозорец скача старият Женски задник в три часа след полунощ... Един полицейски шеф трябва да се интересува от такива неща, колкото и да е тъп.

Киуасий влезе и излезе от гаража на Макнийл с лекотата, с която горещ нож реже масло. Остави му подаръчето си, разбира се. Малък спомен от Киуасий с пожелания. Връщаше си отчасти за преживяното в същия гараж. Ако планът му проработи според предвиденото, старият Женски задник ще затъне до шия в неприятности. Ще го накара да се панира от шубе - да се почувства почти като в гараж, пълен с газ! Ще го накара да се подмокри! Ще разбере как се чувства човек, когато срещу него се втурнат куп задници да му искат сметка за нещо, което никога не е вършил. А ако планът не проработи според очакванията му, поне ще насочи вниманието към стария Женски задник. Ще принуди полицейския бос да раздвижи тлъстини, да се взре по-внимателно в него и сам да стигне до някои заключения.

Киуасий вече се беше отдалечил от гаража и се промъкваше през гората, когато чу плясък, после шум от движение през вода. В първия момент помисли за куче, но веднага се усети, че кучето ще тича след него. Замря на място и се вслуша напрегнато, опитвайки се да схване смисъла на звуците пред него. Нещото беше се измъкнало от водата и сега вдигаше доста шум, докато се промъкваше през храсталаците. Клони се чупеха, съчки пукаха - сякаш наоколо влачи туловище огромна мечка, а защо не и слон? Само че в Кънектикът нямаше мечки, още по-малко слонове, сигурен беше. Нито следа от грамадни мечки в целия гаднярски район извън Зоологическата градина.

Не му влизаше в работата, но той не обичаше изненади в бизнеса си: не се предвиждаше вдигане на шум така близо до неговия път на отстъпление. Откъде да знае дали Нещото няма да се приближи още повече и да блокира пътя му до колата? И Киуасий тръгна към него, като се стараеше да се движи максимално тихо. Въпреки че нямаше нужда да се старае чак толкова: Нещото вдигаше толкова шум, че нямаше начин да чуе леките стъпки на Киуасий отзад. Сега сякаш атакуваше храсталаците, нещо изсвистя във въздуха и звучно се впи в някакъв клон, който се строполи шумно върху храстите отдолу и те пропищяха под тежестта му. Киуасий изкачи хълма, застана до дънера на някакво дърво и се огледа. Лунната светлина се отразяваше от водната повърхност, опънала снага в подножието на хълма, и тя увеличаваше двойно силата ѝ. Коритото на потока тук се бе разширило, водата преливаше от бреговете на оформеното езеро и създаваше малко блато около него с три миниатюрни островчета суха земя в средата, всяко от тях образувано около корените на голямо дърво. И трите изглеждаха непроходим лабиринт от тръни и къпини, които се увиваха около дънерите на дърветата и се преплитаха в плътна трънлива преграда, недостъпна за всяко живо същество, по-голямо от заек.

Но на едно от островчетата сега имаше Нещо и то не беше заек. Киуасий го виждаше да се движи, да се изправя, после пак да се снижава внезапно, да изчезва сред шубрака. Чу звън на метал, ударил в камък, после го чу да стърже о скала, после до него достигна характерният съскащ звук от врязване на метално острие в почва. „Някакъв кучи син копае дупка“ - помисли Киуасий. Кой знае за какво му е, но сигурно беше, че тук никой няма да я намери. Кой от скитащите по горите ще е достатъчно луд да гази през вода, за да седне върху куп тръни? Дори и куче ще се държи настрани от подивелите шипки и къпини там.

Киуасий се примъкна по-близо и когато онзи на острова се спря за миг, чу ясно монотонното бълбукане на водата по скалите. Бреговете на островчетата сякаш бяха облицовани с големи скални късове. На около двайсетина или трийсетина метра по-долу едва се забелязваха очертанията на дървено мостче с перила. „Някакъв лайнен парк тук или резерват, или някаква друга кънектикска щуротия“ - помисли Киуасий. Но не и място, където някой би пожелал да дойде, за да рита топка или нещо такова. Само дървета, трънливи храсти, скали и гаден бръшлян, който те спъва на всяка крачка. Нямаше дори пътечки - поне той не забелязваше нито една на тая светлина. Кламдънци имаха достатъчно гористи пространства, можеха да си разрешат да предоставят част от тях на катериците. „Хайде да се поразходим из гората и да се налепим с кърлежи от главата до петите...“ „Я да седнем на тая скала, за да ни ухапе някоя змия, и после да си говорим колко ни е било приятно...“ Проклетите глупаци не виждаха и трийсетина метра пред себе си - невъзможно с толкова много дървета наоколо. Майната им, иска им се да се преструват, че са в джунгла - тяхна си работа. Само да не обвиняват него за тия простотии. Градът не е джунгла, градът си е град. Това тук е джунгла - или наченка на джунгла, все пак още недостатъчно голяма.

Приближи се още малко и спря на няколко метра от водата, сви се зад някакво дърво и се опита да разбере какво всъщност става. Човешкото същество, което копаеше дупка - в това поне беше напълно сигурен, - бе с качулка, която удължаваше нагоре главата и скриваше добре лицето му. Нямаше как да разбере какво смята да постави в дупката. Копачът постоянно попадаше на скала и в звуците, които се носеха от него, се примесиха нюанси на раздразнение. Дори в сумтенето му се усещаха гневни нотки. Логично беше да се допусне, че островчето е просмукано от влага, след като бе заобиколено с вода - а това би улеснило изкопаване на дупка, ако човек се ориентира към него с такова намерение, - но за зла чест изведнъж се оказва, че камънаците там са повече от пръстта. „Трябва да си пълен идиот, за да тръгнеш да копаеш дупки където и да е в този щат“ - помисли Киуасий. Пълен идиот - или някой луд? Посред нощ - в средата на гората - сред блато - сред шипков гъсталак?

Сети се с какво някой би желал да запълни такава дупка на такова място и по гърба му пробяга хлад. „Не искам дял от това - каза си той. - Не искам дори да знам за него!“

Но в този миг дяволът внезапно се изправи и се обърна към Киуасий. Под качулката главата му беше като конус, лицето - само тъмно петно, а в ръка сякаш държеше вилата на Сатаната. Изправил се беше в сянката на дървото, после мръдна настрани и лунната светлина обля лицето му, но пак като че ли нямаше лице, а само святкане на очи, зли очи, проблясващи в тъмнината. Киуасий застина, не смееше не само да мръдне мускул, но дори да мисли. Дяволът местеше поглед, докато не попадна на Киуасий. Дяволският поглед сякаш се заби в очите му. Разтреперан и ужасен, Киуасий пламенно се замоли: „Господи!... Боже-Божичко, дано не ме е видял, моля те, Божичко!“ Луната се бе изместила, откакто спря до дървото и сега той бе окъпан в лъчите ѝ. Единствената му надежда бе да остане неподвижен на мястото си. Или да побегне. Сви се като животинче, надяваше се отчаяно да мине за част от храсталака наоколо, не загуби надежда дори когато дяволът пристъпи към него, вдигайки лизгара и накланяйки глава настрани, за да се увери, че наистина вижда, каквото смяташе че вижда. Направи още една колеблива стъпка напред, като повдигаше високо колене, за да се откачи от къпините. Киуасий забеляза, че ръцете му са неестествено млечнобели.

Дяволът пристъпи още малко напред и сега стоеше почти до края на островчето. Наклони обратно глава, търсейки друг ъгъл, който евентуално да обясни нещото пред него.

От островчето се понесе заплашителен шепот:

— Хей?

Киуасий искаше да побегне, но беше прекалено изплашен, за да го стори. „Не ме вижда - внушаваше си той отчаяно. - Моля те, Боже-Божичко, моля те, моля те!... Той не ме вижда, не, не ме вижда!... Той мисли, че съм сянка, че очите му го играят!“

— Хей. - Този път въпросът липсваше. „Знае, че съм тук“ - помисли Киуасий, скован от паника. - Как сте? - запита спокойно дяволът. - Прекрасна нощ за разходка, нали? Не можах да спя и излязох да се поразходя. - Сега дяволът беше с единия крак във водата. - Хей, знаеш ли как ме стресна? Не можех да повярвам, че някой наистина седи там и ме наблюдава. Питах се: „Но защо ще го прави?“ - И другият му крак бе във водата. „Бягай! “-пищеше мозъкът на Киуасий. Млеч- нобелите ръце се оказаха тънки гумени ръкавици. Сега той държеше лизгара като оръжие, готов да замахне и удари с него. - Вероятно се чуди какви ли ги върша тук - продължаваше спокойно гласът. Очите му бяха широко разтворени, святкащи, безумни очи.

Киуасий скочи и се впусна в бяг, когато лизгарът изсвистя към него и металът закачи бедрото му. Той се втурна нагоре по хълма, подхлъзна се, падна, запълзя на четири крака, изправи се. Чу писъка на лизгара край главата си, продължи да тича. Кракът му попадна на камък и той пак се спъна, полетя напред, отблъсна се с рамо от дънера на дърво, опитвайки се да се обърне рязко, за да се насочи към колата си. И в този момент разбра, че нещо ужасно сериозно е станало с крака му. Мускулът отказваше да се подчинява на волята му. Не усещаше болка, но кракът му беше мъртъв. Лизгарът го удари в кръста и той полетя напред, спъвайки се на един крак само, цялата му дясна страна беше безжизнена и го теглеше назад, сякаш бе затънала в лепкава кал. Измъкна се до най-близкото дърво, опита се да се плъзне зад него, за да избегне следващия удар. Лизгарът удари ръката, с която се държеше за дънера. Киуасий разбра веднага, че е счупена и безполезна за него и все пак инстинктивно направи опит да се отдалечи.

Този път металът го перна странично в главата и пред очите му се пръснаха хиляди звезди. Киуасий падна и неволно се сви на топка, обгърнал с ръце главата си.

Дяволът застана задъхан над него. Стискаше здраво дръжката на лизгара с ръце в ръкавици. Когато Киуасий се осмели най-сетне да го погледне, дяволът прие човешка форма. Киуасий забеляза, че качулката е само част от яке и че в нея има истинско лице, все още частично прикрито. Сега очите му изглеждаха нормални и дори някак обидени.

— Това е много необмислено - заяви дяволът. Киуасий мълчеше. Ушите му бучаха от собственото му неравномерно дишане. - А сега си наранен - продължаваше дяволът и поклати тъжно глава. - Ужасно.

— Не виждам нищо - промълви Киуасий. Главата му още звънтеше от удара, нещо се бе случило със зрението му.

— Защо си тук? Не трябваше да бъдеш тук. Никой не би трябвало да е тук по това време... Къде си ходил?

— Разхождах се - простена Киуасий.

— Не лъжи. Крадеше ли?

— Ето пак. За вас всеки от нас е крадец - възмути се Киуасий.

— Не те разбирам.

— Разхождах се, ходих на гости на приятел... Не виждам нищо...

— Не те разбирам. Нещо не е в ред с говора ти. - Дяволът се наведе загрижено. - Изглежда, си наранил челюстта си.

Киуасий опипа с език предните си зъби и установи, че четири от тях бяха счупени и се клатеха. Челюстта му пулсираше, но не усещаше болка. Тялото му бе сериозно наранено на няколко места, а той още не изпитваше болка: шокът блокираше рецепторите за болка.

— Зъбите ми - простена Киуасий и за пръв път чу изкривения си говор, както, изглежда, го чуваше дяволът.

— Слушай какво - говореше дяволът. - По-добре е да се върнеш обратно. Там ще намерим някой да ти помогне.

— Не искам помощ, искам само да стигна до колата си - отговори неразбираемо Киуасий.

— Хайде, тръгвай. О, хайде, ще се справиш, не е чак толкова далеко.

— Не мога...

— Можеш, можеш. - Гласът на дявола беше спокоен, окуражителен и у Киуасий пламна искрица надежда. Може би атаката на дявола бе само отклонение, може би реакция на стреснат човек - как няма да се стреснеш, ако изведнъж забележиш, че някой те шпионира в гората посред нощ? Киуасий се опита да се размърда, но не успя. Дяволът го побутваше с лизгара, насочваше го обратно към водата. И Киуасий запълзя в тази посока. - Чудесен си, прекрасно се справяш. Само не спирай, продължавай, хайде...

— Мога да ти кажа някои неща - започна Киуасий. Кръв пълнеше устата му. Изплю я и зъбите му се разклатиха, едва закрепени за челюстта.

— Не говори, няма нужда.

— Макнийл... - Стори му се, че езикът му запълва цялата устна кухина и не оставяше пролука за думи.

Дяволът пак го бодна с лизгара.

— Продължавай, справяш се чудесно.

— Макнийл... - Езикът му сякаш продължаваше да се подува и Киуасий се изплаши, че ще запуши гърлото му.

Бяха стигнали до брега на блатото и Киуасий спря, застанал на четири крака като животно.

— Продължавай - заповяда дяволът. - Не е дълбоко. Отиваме на острова.

Киуасий усети, че се задушава: езикът блокираше гърлото му. Опита се отново да изговори името на Макнийл, но от устата му излезе само отчаяно клокочене. Седна, хванал гърло, надявайки се дяволът да разбере проблема.

— Знам, знам, но тук не мога да направя нищо за тебе. Искам да ти помогна, но нещата, от които имам нужда, са там. - Той посочи към острова. „Там има само дупка в земята - мислеше Киуасий. - И ти ще ме натъпчеш в нея...“ Опита се да поеме по-дълбоко дъх, загърчи се преувеличено и хвана със здравата си ръка крачола му, молейки го за помощ. - Не мога да те пренеса там - поясни дяволът. - Трябва сам да се прехвърлиш. Хайде, ще ти помогна.

Киуасий изстреля ръката си право нагоре, хвана дявола за тъшаците и ги изви с все сила. Дяволът изрева, отскочи назад, замаян от болка, и Киуасий рязко дръпна крака му. Дяволът падна по гръб, главата му пльосна шумно във водата и капчици вода, искрящи като диаманти, разтвориха ветрило под лунната светлина. За миг около главата му сякаш засия ореол, после капчиците се върнаха обратно и ореолът изчезна.

Киуасий се преметна върху дявола и насили главата му под водата, стиснал със здравата си ръка врата му. Опита се да намести здравия си крак в стомаха му и да се отпусне с цялата си тежест върху него, но дяволът се бореше бясно, изви се на една страна и успя да хвърли Киуасий във водата.

Докато младежът се опитваше да се измъкне, дяволът сграбчи лизгара и замахна. Киуасий вдигна навреме ръка, за да отклони удара, но той го вкара по-навътре във водата. Лизгарът се стоварваше върху него с бясно темпо и Киуасий напразно се опитваше да се свие зад преградата на ръцете си. Металът се впиваше в раменете му, в лакътя, в плътта му, в костите. Всеки удар го лишаваше от сила, затрудняваше защитата му. Атаката на дявола бе лишена от изкуство, от план, от мисъл. Той го налагаше безразборно, сякаш бедното момче бе просто пречка, която трябваше да отстъпи пред грубата сила.

Киуасий се опита да се хвърли към него, но десният му крак бе неподвижен и той потъна до колене в черната вода, все още обхванал с ръце главата си. Сега дяволът имаше възможност да го удря по-резултатно и силата на ударите му нарасна. Някои от тях пробиха защитата на ръцете му, засегнаха главата му, стовариха се върху раменете и врата му.

— Няма да кажа какво съм видял... - Киуасий не беше сигурен дали действително произнася тези думи, или те просто заседнаха в мозъка му. - Няма да кажа... Не съм видял нищо.

Но той бе видял, каквото беше видял, и дяволът го знаеше... И всичко започна от онази нощ, когато той забеляза мъж да се изхлузва от прозореца на оная къща... Оня лъжец, Макнийл, твърдеше, че никога не е бил в нея... И завърши, когато забеляза дявола да копае на острова... и сега той го кара да си плати за всичко. Това тук не беше блъф като газа в гаража на Макнийл: дяволът не се шегуваше и сигурно ще го убие. Не трябваше да се ебава с Макнийл, трябваше да захвърли всичко зад гърба си, да свие рамене и да го отмине... Защо - защо се върна в къщата му? Защо се обади на полицейския бос?... Не трябваше! Не трябваше да търси мъст... „Защото сега ще умра заради това, знам го... - мислеше той отчаяно. - Ръцете ми сигурно са счупени...“ И пак се учуди - дори и в този момент! - на слабото усещане на болка.

Ръцете му се умориха да отбиват неспирните удари. Киуасий се отпусна на четири крака, изложената му на удари глава почти докосваше водната повърхност. Чакаше последния удар с примирение, както осъденият на смърт чака с глава на дръвника удара на палача.

Но той изненадващо се забави. Дяволът стоеше на брега и дишаше тежко. И за момент двамата се вгледаха един в друг, като двама изтощени гладиатори.

Дяволът заговори пръв.

— Любовта е всепобедна - изсмя се той. - А сега ставай и тръгвай към острова. Искам да отидеш там. Не разбирам защо упорстваш така.

— Ти ще ме убиеш - прошепна Киуасий.

— Любовта лекува всички болести, нали знаеш? Върви на тоя остров и Любовта ще те излекува.

Киуасий бавно поклати глава.

— Ще ме убиеш.

— Не искам да те удрям повече - поясни Капитан Лув. - Но ще го направя, ако ме принудиш.

— Знам. Ти си дяволът.

— Какво? Какво каза?

— Дявол.

— Дявол? Дявол ли каза?

— Не знаеш ли че си дяволът?

— Аз? - Лув се изсмя. - Аз съм Капитан Лув! Капитан Лууввв!

— Ти си луд - прошепна Киуасий. Обзе го странно спокойствие. И за миг не му бе минавало през ума, че ще умре в място като Кламдън. Като си помисли човек за всички ония опасности в Бриджпорт, за боя с ножове, за стрелбите от минаващи коли... Там някой можеше да те изкорми само защото си го погледнал накриво, да хвърли запалителна бомба в апартамента ти, защото си го обидил, блъснал, настъпил... А какво опасно има тук, в Кламдън? Само зайци, катерици, страхливи граждани, които при всеки подозрителен шум се завиват през глава. И едно побъркано ченге. И самият дявол...

Киуасий изпълзя на острова, без да усеща и обръща внимание на шипките и къпините, които се вбиваха в него и разкъсваха допълнително дрехите му, плътта му... Беше прекалено изтощен, за да се съпротивлява повече, прекалено обезсилен от понесените удари. Не му пукаше повече, искаше най-сетне всичко да приключи. Но когато стигна до дупката, изкопана от дявола, и забеляза пластмасовия чувал до нея, избухна в плач. Раните, болката и изтощението отстъпиха пред силата на вечното желание за живот.

— Не ме убивай - ридаеше той. - Нищо не съм видял... Няма да кажа на никого...

— Всичко е наред - мърмореше успокоително дяволът в ухото му, - всичко е наред.

— Не искам да умирам...

— Ще усетиш само малък натиск - информира го Лув. - Няма да те заболи. - Седна на гърба на Киуасий, като го насили да се отпусне на корем. Главата на младежа увисна над дупката. Лув хвана врата му с ръка в ръкавица. - Ще ти направя нещо, от което ще се почувстваш по-добре, не се дърпай. Няма да те удрям повече с лизгара, обещавам, само ме остави да направя нещо, от което ще ти олекне. Ето, видя ли? Само натиск, не е болка, изобщо не те боли, нали? Болката те отпуска, нали? Чувстваш ли колко е топла ръката ми, не е ли приятно, не се ли чувстваш по-добре? Само натиск... без болка... Ето, това е... още малко... това е... това е.

Докато стискаше врата на младежа, спирайки постепенно притока на кислород до мозъка му, Лув усещаше как звярът у него се събужда за живот. Борил се беше с Киуасий заради себе си, беше се борил от нужда и страх, но сега дяволското изчадие у него надигна глава и пое контрола над нещата. Лув се разтресе от мощния поток на възбудата, който протичаше през него, докато човекът отдолу издишваше последния си дъх. Струваше му се, че ще се пръсне, искаше му се да завие - да отметне назад глава като вълк и да разцепи нощния въздух с воя си, - да съобщи на света - на вселената - за великото си постижение, за майсторлъка си, за умението да контролира нещата!

Лежа дълго време върху трупа на Киуасий, притиснал тяло в мъртвеца, с член, твърд като камък...

Изправи се най-сетне, все още замаян от възбуда. Беше убил мъж – мьж! Без да го планира, просто се случи, от нужда. Но убийството бе извадило на повърхността великолепния му звяр! Следователно не манията го караше да убива, а убийството измъкваше на повърхността неописуемия екстаз! Лув се замисли замаяно върху подтекста от този извод. Означава ли това, че той всъщност контролира манията? Значи ли това, че той може да я извиква, когато пожелае? Ще трябва да обмисли новото положение, но точно сега бе прекалено възторжен, за да го направи спокойно. Трябва да се освободи от Киуасий, но в случая нямаше разработена рутинна практика, на която да се опре. Това тук не беше мотелска стая, нямаше баня с душ, в която да извърши нужните операции. Сега му беше времето да прояви съобразителност, не методичност.

Лув се опита да мисли, да възстанови хладнокръвието си, но сърцето му непрекъснато се намесваше с възторжената си победна песен. Убил беше мъж – мъж! Най-основният, най-важен акт от всичко, сторено досега! Убийство! При това в битка, в истинска борба! Предизвикал беше друг мъж, доказал беше, че е по-добрият, и го беше убил! Капитан Лув беше свършил всичко сам, манията се бе появила само за да короняса с възторг и удоволствие великото деяние!

Клекна на ръба на частично изкопания гроб с два трупа от двете му страни, изпълнен с неописуема гордост от невероятното си постижение...

16.

Отражението на слънцето от гладката повърхност на водата в резервоара бе като пощуряла скачаща сребриста риба, насочила заслепяващото си сияние точно срещу Тий. Той седеше на „тяхната“ скала, притиснал силно към себе си госпожа Лий: възползваше се от единствения момент, когато му разрешаваше да я прегръща така. Тя бе заровила разплакано лице в гърдите му и той докосна нежно влажните ѝ бузи с върха на езика си, стиснал клепачи, за да се предпази от слънцето. Копнееше да ѝ каже колко много я обича - поне сега, в този момент, - но знаеше каква ще бъде реакцията ѝ. Ще се измъкне от ръцете му и пак ще го залее с порой от приказки, странна смесица от благородница и свадливо женище... Ще говори по типичния за нея начин - едновременно строго и уклончиво - за всичко под небето, но не и за това, което е казал. Няма да заяви, че и тя го обича, знаеше го, и тялото ѝ няма да е повече меко и отстъпчиво, веднага ще се превърне пак само в ъгли и остри ръбове.

И вместо да изрази с думи чувствата си, той просто я притисна по-силно към себе си - сякаш искаше да се слее не само с тялото ѝ, но и с мига... Всъщност тя бе толкова крехка: изглеждаше измамно твърда и издръжлива само благодарение на неизтощимата си енергия. „Мога да я строша като яйчена черупка, стига да поискам“ - помисли той. Или можеше да я обгърне със силата си и да я защити от... от всичко!

Тя внезапно се вцепени в ръцете му.

— Не още - примоли се той, решил, че се кани да си тръгва.

— Чу ли?

Тий се вслуша, но не чу нищо друго извън постоянния шепот на гората и пиукането на птичките в нея.

— Какво да чуя?

Тя се отблъсна от него.

— Тръгвай - прошепна тя дрезгаво и неочаквано гневно. Скочи и бързо задърпа дрехите си. - Някой идва! - Посочи гневно с пръст към хълма, като че ли Тий бе слабоумен и тя вече губеше търпение с него.

Той пак се вслуша, опитвайки се да изолира звуците от нахлуването на стегнатата материя на спортния екип върху кожата ѝ. Този път го чу: стъпка - пауза - стъпка. Някой се промъкваше към тях.

Госпожа Лий изтича с маратонка в ръка по пътека, която я отдалечаваше от дома ѝ, и потъна в гората. Тий скочи, преплете нервно пръсти по ципа на панталоните си, питайки се дали да се спусне бързо надолу по хълма и да рискува да се изтърколи по скалите. Но нямаше време да обмисля и избира: сега стъпките се приближаваха бързо - идващият вече не правеше опити да се прикрива. Само секунди по-късно на хълма се появи Макнийл. Ухилен многозначително, той заобиколи дървото, засенчващо последните няколко метра от пътеката, и се приближи без следа от изненада, че вижда шефа си на скалата.

— Здравей, бос.

— Какво правиш тук?

— Търся те. Просто улучих мястото, имах късмет. - Доволен от себе си, но потаен като невестулка, той пак даваше да се разбере, че винаги, при всички обстоятелства, знае повече от тебе. - Трябва да си се объркал нещо и да си изключил радиотелефона си, без да искаш.

Чувствайки се пълен глупак, Тий се присъедини към играта му - направи се на мим и изигра цял етюд: провери радиотелефона, закачен на колана му, и се престори на изненадан, когато установи, че е наистина изключен. ( „Дявол да го вземе, как ли се е случило?“)

— Какво искаш?

Макнийл примъкна кривата си многозначителна усмивчица по-близо. За миг Тий бе обзет от силно желание да го сграбчи за врата и да го метне надолу от ръба на скалата - да се освободи с един замах и от смущение, и от разяждащи подозрения!

— И аз самият не съм наясно - отговори Макнийл. - Метцгер е намерил нещо и гори от нетърпение да го сподели с тебе.

— Какво е намерил?

— Някаква кола, доколкото разбрах.

— Къде?

— Не иска да каже по радиотелефона. Заяви, че ще говори първо с тебе. Вие, момчета, май имате разни тайни, а? - Макнийл пак се захили предизвикателно.

— Да тръгваме. - Тий понечи да направи крачка напред, но Макнийл стоеше пред него с вдигната ръка и не се помръдна. Нисък и набит, той напомняше бик на арена. Внезапно Тий усети болезнено остро празното пространство само на няколко сантиметра зад гърба си. Макнийл рязко протегна ръка към него, той отстъпи неволно, разбра, че е на ръба на скалата и размаха ръце, за да възстанови равновесието си.

Макнийл го грабна за колана и го задържа, повдигнал насмешливо вежда.

— Внимавай, шефе. Стъпваш на опасна почва тук.

Сви пръсти като пинцети и с преувеличено внимание и точност хвана и изтегли настрани дълъг чер косъм, залепнал на ризата на Тий. Вдигна го нагоре и го огледа внимателно и достатъчно дълго, за да го забележи и Тий, после го издуха.

„Ще го убия - помисли Тий. - Ако се опита да ме заплашва по някакъв начин, ако се опита да ме шантажира, ако дори само загатне за намерение да подложи на опасност остатъка от живота ми ще го убия като едното чудо!...“ В главата му се завъртя мрачната картина на живот без Мардж, пронизана от непоносимата болка от евентуалната загуба на дъщеря му Джини при един развод... „Ще го убия, ще нати- кам костите му в пластмасова торба и ще го заровя под някое дърво - помисли Тий. - И ще бъда похвален, ако някой някога ме хване!“

Когато стигна до колата си, изведнъж осъзна, че докато си бе представял в какъв ужас ще се превърне животът му, ако Макнийл го предаде, не бе помислил нито миг за госпожа Лий...

***

— Намерил я работник от електрическата компания и веднага се обади - поясни Метцгер. Колата на Киуасий кротуваше на мястото, където я бе оставил, притикана между група големи дървета, добре скрита от пътя. Лесно беше да се проследи пътя му през просеката, а после в храсталака - смазана трева, пречупени млади дръвчета.

— Провери ли номера? - запита Тий.

— Открадната е вчера следобед от Бриджпорт - отговори Метцгер. - Направих предварително разузнаване из гората наоколо... Допуснах за възможно шофьорът да е все още някъде наблизо...

— Зает с какво? Сметнал си, че спи или може би пикае под някое дърво? - подигра се Макнийл.

— Ами - Метцгер сви безпомощно рамене. - Просто помислих, че...

— Какво намери? - запита Тий.

— Ще ви го покажа. - И Метцгер ги поведе в гората.

— Напоследък прекарвам часове наред в проклетите гори - замърмори кисело Макнийл. - Чудя се и се мая за какъв дявол ние, ченгетата, се влюбихме така изведнъж в тия идиотски дървета.

— Живееш доста близо оттук, нали, Макнийл? – запита Тий.

— Не много далеко. Не си забравил къде живея, нали, шефе? - Нова многозначителна усмивчица, намекваща нещо, което Тий така и не разбра. Макнийл едва ли знае, че е ровил из гаража му преди два дни, той просто обичаше да си придава вид, че винаги е информиран повече от другите. - Искаш да се отбиеш вкъщи за чаша чай? Или питаш дали би могъл да я използваш, когато завали тия дни? Двамата с жената работим през деня, знаеш го.

— Да я използвам за какво? - запита студено Тий.

— За каквото и да било.

— Ето тук - обади се плахо Метцгер, несигурен дали не прекъсва някакъв особен вид разговор.

Тий обърна много бавно гръб на Макнийл, като първо го изгледа недоверчиво, сякаш полицаят беше отровна змия, която само чакаше да ѝ предостави незащитените си плещи, за да го клъвне.

— Вероятно кръв. - Метцгер сочеше към петно с цвета на стара ръжда върху дънер на дърво.

Тий клекна до дънера. Кръвта беше във формата на непълен отпечатък на длан, който се размазваше и изчезваше в пръстта. Като че ли някой се бе хванал за дънера, опитвайки се да се изтегли нагоре, но се бе плъзнал обратно на земята. Там имаше още кръв, засъхнала по покривката от миналогодишни листа. Тий пристъпи внимателно настрани и забеляза още петна от кръв, плиснати по земята. Колкото повече напредваше, толкова повече ставаха кървавите петна, докато накрая му се стори, че стои сред кървав поток.

— Обади се на Бекер - нареди той на Метцгер. - Веднага! Питай го дали може да дойде незабавно.

— За какво ни е Бекер? - намеси се Макнийл. - Защо да не работим сами? Това тук да не е федерален случай?

— Ти знаеш ли вече какво е?

— Не, но, дяволите го взели...

— Не знаеш. Правилно. Аз искам да открия какво е и затова викам Бекер.

— Открадната кола, голям праз. Можем да се справим и сами.

— И, Метцгер, изкарай и ограничаващата лента от колата. Искам този район тук да се запечата веднага.

— Господи, шефе, защо първо да не се огледаме наоколо сами? - не се предаваше Макнийл. - И ние сме ченгета, по дяволите! И ние знаем как се изследва район. Защо Бекер? Какво като е от ФБР? Предполага се, че го бива да убива хора - за какво ни е тогава тук? Не е ли смешно да го викаме за всяка открадната кола,жоято намерим.

— Млъкни!

— Какво?

— Чу ме много добре. Не смей да говориш по адрес на Бекер. И по-добре се моли да не чуе някъде какви ги плюеш по негов адрес.

— Не ме е страх от Бекер.

— Браво! В такъв случай освен всичко друго си и глупак.

— Да му го начукам.

— О, хайде, Макнийл, опитай. Моля те, опитай, искам да видя как ще го направиш.

— Ако питаш мен, той е вече стар за тия неща.

— Бекер ще се справи с тебе и от инвалидна количка.

— Шефе - намеси се почтително Метцгер.

— Какво има? - запита гневно Тий, изливайки яда си на него.

— Да доведа ли кучето?

Макнийл изсумтя презрително.

— Ти и проклетото ти куче!... Научи се да работиш с човешки същества. Нямаме нужда от гадното ти куче.

— Да, доведи кучето - нареди Тий. - Но не го пускай от колата, докато не ти кажа. - Обърна се рязко към Макнийл, който клечеше край дънера с кървавия отпечатък. - Хей, не пипай там!

— Какво искаш да кажеш с това „не пипай“? Просто го разглеждам.

— Не го прави. Не разглеждай нищо. Не докосвай нищо. Дори не гледай нищо. Връщай се в колата.

— Какво значи това?

— Това значи, че няма да разреша да насочваш в погрешна посока друго разследване, както направи с разсадника.

— Не съм насочвал погрешно нищо.

— Искам да се махнеш веднага оттук. Не желая да докосваш каквото и да било. Връщай се в колата.

— Не можеш да ми сториш това.

— Връщай се в колата.

— Майната му! Работя в полицията от десет години! Нямаш право да се държиш с мене като с проклет новак!

— Ти добре ли си със слуха? Връщай се в колата.

Метцгер стоеше на няколко метра и слушаше замаян.

— От какво те е страх? Какво според тебе ще направя тук?

— Не знам, Макнийл. Ти си винаги пълен с изненади. Знам само, че каквото и да е то, няма да помогне, напротив, ще влоши нещата. А сега си замъкни задника в колата.

— Да ти го начукам, шефе.

— Искаш аз да те вкарам в колата, така ли?

— Виж какво, старче, не смятам, че ще се справиш.

— Метцгер, какво си зяпнал? Свържи се с Бекер, доведи кучето си. Хайде, мърдай! - Метцгер се отдалечи неохотно. Макнийл не се помръдна. - Почакай за минутка, Метцгер - извика Тий след младия полицай. - Искам да свидетелстваш. Отказ да се изпълни заповед е причина за уволнение, на която профсъюзите няма как да се опънат, но още по-добра причина е заплаха за физическа разправа с полицейски шеф.

Макнийл пак се захили предизвикателно и заговори тихо, за да го чуе само Тий.

— По-добре го задръж тук, шефе. Иначе наистина може да ти се наложи да зашиеш голямата си уста.

— Няма ли да го повториш достатъчно високо, за да те чуе и Метцгер, ти, малък нищожнико? Смятам, че последното ти изречение може да се приеме като заплаха за физическа разправа.

— То е заплаха от ритник в задника - продължи Макнийл пак под сурдинка.

— Метцгер, чуваш ли ме ясно?

— Да, шефе.

— Полицай Макнийл, заповядвам ти да се върнеш в колата и да останеш там до получаване на друга заповед.

— Разбира се, шефе - отговори високо Макнийл, погледна Метцгер с усмивка и му намигна. - И най-малкото ви желание е заповед за мен.

Изгледа предизвикателно Тий и едва тогава му обърна гръб. Тръгна с Метцгер към колите, като обгърна с ръка раменете му.

— Твоята кола, не крадената - напомни му Тий.

— Метцгер, спомняш ли си тази песничка? Слушай:

Господин Лий, уау, уау-о!

Господин Лий, о, о,’господин Лий?

Ау, господин Лий, оу, ау!...

— Страхувам се, че не...

— Е, може и да греша мелодията, но думите са верни. Нали, шефе? Спомняш си ги, нали? Има Си хас!

Господин Лий, господин Лий!

Оооо, господин Лий!

Ах, господин Лий, господин Лий!

Тий чуваше гласа на Макнийл, който продължаваше да пее безсмислената си песничка и след като дърветата скриха двамата полицаи от погледа му.

***

— Вкара го в колата? Какво е това, твоя версия на домашен арест?

— Забравих се - отвърна Тий. - Внезапно го видях да тича пред мене и да унищожава доказателства.

Бекер погледна кървавите петна около дървото, където ръката бе сграбчила дънера, но после го бе пуснала безсилно.

— Тук има множество доказателства за престъпление. Няма нужда да сме трапери, за да открием тези следи.

— Преминах границата. Подлудява ме с поведението си, искаше ми се да го наложа с колана си!... Сега не знам как да го измъкна от колата.

Бекер се разсмя.

— Не е смешно, Джон.

— Прозвуча ми така. Каква е сериозната причина, която изпускам?

— Причината е... - Тий се поколеба. - Джон, аз се... срещам с жена.

Бекер кимна, външно неизненадан.

— Аха.

— Искам да кажа, че аз... че ние...

— Се любите. Госпожа Лий, нали?

— Как, по дяволите, разбра?!

— Не забравяй езика на тялото.

— Исусе, толкова ли е очевадно?

— Спомни си, че съм професионалист, Тий. Но по принцип тези неща се скриват трудно. Мардж знае ли?

— Разбира се, че не! Господи.

— Но някой знае, иначе нямаше да ми го кажеш. Имаш неприятности, нали? Както схващам, не ми се изповядваш само за да пречистиш душата си.

— Макнийл знае. Гадното копеле. Предполагам, че сигурно ме е проследил.

— Но защо?

— За да има нещо срещу мен... за всеки случай - например, ако аз открия нещо за него.

— Като какво например?

— Като ей това тук. - Тий махна с ръка към кървавите петна.

— Смяташ, че - каквото и да е то - е негова работа, така ли? Не изглежда особено логично. Ако е негова работа, защо не е разчистил следите? Знае много добре как може да се прецакат доказателства и следи.

— Вероятно не е очаквал да попаднем тук толкова скоро. Може би нещото се е случило миналата нощ и той не е разбрал какво оставя зад себе си. Тази сутрин той дори не знаеше, че идваме тук. Метцгер не обясни какъв е проблемът по радиотелефона. И още в началото се опита да постави под контрол всяка моя инициатива, да попречи на всяка моя стъпка! Имах много силно усещане, че се опитва да ме изолира от това тук. И тебе също - особено тебе! Направо настояваше да те държа настрани.

— И точно защо смяташ, че го прави? Все още ли го мислиш за Джони Семката?

— Ами... да.

— До този момент аз лично виждам само една открадната кола и малко кръв. Може някой да се е порязал или да си е ударил носа, примерно.

— Може би. Може би всичко е рожба на въображението ми - просто защото не го харесвам, много меко казано. Но не си въобразявам, че знае за госпожа Лий. Той дори го изпя.

Бекер се захили.

— И това не е смешно.

— Извинявай. Изглежда, че за да хване човек смешната страна на дадена история, трябва да е отдалечен от нея. Но наистина изглежда глупаво и смешно на твоята възраст.

— Не ми дръж проповеди. Особено ти, от всички хора на света, и особено сега, когато си щастлив.

— А ти нещастен ли си, Тий? - запита тихо Бекер.

— Не. - Тий поклати глава. - Не съм нещастен и точно тук е идиотизмът. Не съм нещастен.

— В такъв случай престани. Потърсил си нещо различно, приискало ти се да легнеш на някого и си го получил. Стига толкова, сложи стоп - и край. Ако престанеш да се срещаш с нея, какво може да ти стори Макнийл?

Тий се облегна на дънера на дървото до него, изви врат и обърна лице към небето.

— Не мога - въздъхна той тъжно.

— Защо?

— Не смятам, че имам сили да прекратя срещите с нея. Имам нужда от нея.

— И тя ли е толкова зависима от теб?

— Не, нищо не разбираш. Не смятам, че тя има някаква определена нужда от мен. За нея аз съм просто... приятно отклонение от гаден брак с безотговорен скапаняк. Не смятам, че ще ѝ пука, ако повече не се появя пред очите ѝ. Може би дори няма да забележи този факт.

Бекер замълча за момент, трогнат от страданието на приятеля си.

— Защо тогава?

Тий се взря с безмълвен копнеж в късчето синьо небе, което прозираше през балдахина от листа. Бекер помисли, че няма да отговори.

— Защото искам да съм влюбен в някого - заяви глухо Тий. - Имам нужда да... да съм влюбен. Искам пак да го почувствам... Искам да го преживея отново.

— Даа - отвърна едва чуто Бекер.

— Знам, че няма да ме разбереш - продължи Тий, все още вгледан в синевата над главата си. - По-голяма част от мъжете ще ме вземат за луд.

— Разбирам те, Тий. Може би защото самият аз съм влюбен...

— Знам. Сега. Но какво става, когато не си? - запита Тий с нюанс на безвъзвратност в гласа, подсказваща неминуемата смърт на любовта.

През главата на Бекер преминаваха една след друга само банални фрази и той ги отхвърли до една: не искаше да обиди приятеля си с лековатата безсмисленост на готовото клише.

Появи се Метцгер с кучето и наруши възцарилата се неловка тишина.

— О, по дяволите - възкликна Тий, идвайки на себе си, когато чу колата да се качва по наклона и да спира под първите дървета до пътя. - Давай да бъдем ченгета.

И мъжете последваха кървавата пътечка на Киуасий с Метцгер и кучето отпред, което бясно опъваше ремъка. Макнийл, освободен от колата без разяснения, ги следваше намусено. Останали бяха следи от борбата край водата, имаше отпечатъци и вдлъбнатини, но до островчето и до гроба там ги отведе кучето.

Когато разкриха лицето на Киуасий, Тий ахна стреснато.

— Познаваш ли го? - запита Бекер.

— Така ми се струва. Не е лесно да го разпознае човек в това състояние. Като че ли някой го е обработил с дръжка на брадва. Това Киуасий ли е, Макнийл?

— Защо ме питаш?

— За да получа проклето второ мнение, заради това! Този тук Тайрон Киуасий ли е или не? Ти го докара от Бриджпорт.

— А ти седя лице в лице с него цял час. Карах го на задната седалка на полицейската кола, не съм го разучавал. Може да е Киуасий. Може и да не е.

— Но какво ще прави Киуасий тук? Толкова ли е глупав, че пак да се връща да краде в Кламдън? - запита Бекер.

— Плъзгача е доста глупав - обади се Макнийл. - Ако този тук е той.

— И човек без късмет - допълни Бекер.

— Защо? Като се изключи фактът, че е мъртъв.

— Попаднал е на някого в гората през нощта, който е решил да го убие. На това казвам „човек без късмет“.

— Откъде разбра? - запита заядливо Макнийл. - Вероятно е убит в Бриджпорт и докаран тук от приятелчетата му.

— Ако е убит в Бриджпорт, защо е започнал да кърви на петдесет метра оттук? При това убиецът му е носил лопата: лизгар вероятно.

— Защо лизгар, защо не клон, дръжка на брадва? Железен прът? Човек може да пребие друг до това състояние почти с всичко.

— Защото е трудно да се изкопае толкова голяма дупка с клон или железен прът.

Мъжете извадиха внимателно трупа на нещастника от гроба му и Бекер провери съдържанието на джобовете му с един пръст. Попадна на ключовете за колата и ги измъкна с помощта на собствените си ключове. Зад откраднатата кола Бекер обърна джоба си навън и използва плата, за да хване ключовете на Киуасий и да отвори багажника. Още щом го отвори, кучето сякаш побесня. Наложи се Метцгер да упражни сила, за да го отдели от пластмасова торба за отпадъци, пльосната до фенерче и кален лизгар с кървави петна.

Метцгер заключи кучето в колата, докато другите разтваряха торбата, вслушани в бесния му вой и диво драскане с лапи по прозорците: Санди, изглежда, смяташе, че е възможно да си пробие път с нокти през стъклото.

17.

Бекер се спря на пилешки гърди за вечеря: леко и бързо разрешение при липса на достатъчно време. Начука ги, поръси ги с брашно, потопи ги в белтък - от няколко години се беше отказал от консумиране на цели яйца - после ги овъргаля в хлебни трохи. С добавка от лимонов сок, маслини, домати, или някоя екзотична подправка той можеше да приготви различни ястия по вкуса на Джак - неговото одобрение беше най-точната проверка и оценка на кулинарните му усилия.

Закъснял беше повече от обичайното: останал бе да помогне при подробното изследване на колата и гората, където намериха труповете, а Карин тръгна да купува нови маратонки с Джак веднага щом се върна от Ню Йорк. Прибраха се точно когато Бекер приготвяше зелената салата, върху която смяташе да разположи запържените пилешки гърди. Като прибави и ориз, от който Джак можеше да изяде невероятни количества, получаваше се прилична вечеря: бърза, добра на вид и - най-важното! - вкусна.

— Едва избягнахме маратонките с проблясващите светлини - заяви Карин, размахвайки кутията с новата придобивка. - Взехме онези, в които може да се инжектира хелий.

— И сега ти ще можеш да прескачаш сгради, а, Джак?

— Как да разбера, след като тя не ми ги дава? - оплака се Джак и се опита безуспешно да грабне кутията: Карин веднага я вдигна високо.

— Имат само един недостатък: страшно са скъпи - продължи тя. - Май не са предназначени за носене, а само за гледане.

— Ето и чашите за питиета - заяви Бекер и подсети с жест Джак да напълни чашата си с мляко, докато той поставяше винени чаши за себе си и Карин. - Когато бях малко момче, луксозните маратонки бяха безкрайно далеко от нас - почти колкото Млечният път от Земята... Връзвахме каменни плочки към краката си и бяхме щастливи.

— Той е бил момче преди моето време - влезе в играта Карин. - Когато аз бях момче, преминахме на дървени обувки, а каменните плочки ползвахме като чорапи.

— Тези са като на Хаким^61 - поясни замечтано Джак. - Страхотни са!

— Очаквам модно шоу след вечеря - заяви Бекер.

Докато вечеряха, Карин запита:

— Нещо интересно на работата?

— Ще ти разкажа по-късно - отговори Бекер, но тонът му ѝ подсказа, че има много за разказване. Трябваше да изчака - бяха се споразумели да говорят само с общи приказки за работата си пред Джак.

След вечеря Джак се оттегли в стаята си и той ѝ разказа за двата трупа.

— Какви са изводите ти? - запита тя, след като го изслуша.

— Тий подозира Макнийл. Близо е до къщата му. И той наистина непрекъснато създава затруднения. Държи се или глупаво, или подвеждащо, или се дразни и цупи като дете, но явно го върши с една-единствена цел: да ни попречи да се доберем до верния отговор. Прави се на глупак, но не е такъв, сигурен съм. Не мога да приема, че го е свършил толкова близо до дома си.

— Колко близо?

— Не съм извървял разстоянието, но Тий твърди, че през гората е само около четиристотин-петстотин метра. Ще изпълня желанието на Тий да проверя алибито му за снощи, но не смятам, че от този храст ще изскочи заек. Според Макнийл, Киуасий е Джони Семката. Той доста често е бил в Кламдън нощно време. Открихме трупа на момичето в колата му. Теорията на Макнийл е, че Киуасий е отишъл в гората да погребе последната си жертва, сблъскал се е там с някого, който го е убил и го натикал в гроба, изкопан от Киуасий за момичето. Но не предлага решение на загадката кой е този някой и защо е убил Киуасий.

— Очевидно е, че е имало още някой в гората.

— Смятам, че тази нощ там е бил самият Джони. Предполагам, че Киуасий е бил на път към къщата на Макнийл. Ако той е този, който е телефонирал на Тий и му е подхвърлил това-онова за гаража на Макнийл, можем да допуснем, че поради някаква причина се е опитвал да го подреди, за да си върне за нещо. Защо да не допуснем, че са работили като екип? Местното ченге обикновено знае кой е извън града, кой отсъства редовно в определени дни: точно типа информация, от която Киуасий се нуждае. Възможно е да са работили заедно и после Макнийл да се е обърнал срещу него. Каквото и да е, смятам, че Киуасий се е промъквал към къщата на Макнийл - или е излизал от нея, - когато се е сблъскал с Джони, който иък се е опитвал да се освободи от трупа на момичето.

— Просто лош късмет?

— Но това обяснение е много по-логично от другите две предположения.

— Ето още едно: Киуасий отива там на среща с убиеца си - заяви Карин.

— Искаш да кажеш, че Киуасий и Джони убиват заедно момичетата?

— Случвало се е и преди. Знаеш, че е имало случаи на серийни убийци, работещи в екип.

— Знаем за два такива случая: братовчедите в Лос Анжелис и Луц и Аш.

Карин замълча за миг. Луц и Аш бяха заплашили опасно собствения им живот и Карин ги беше убила. Бекер обгърна съчувствено раменете ѝ за момент, после се дръпна.

— Смяташ, че е убит в резултат на сбиване между крадци? - запита той.

— Хм... всъщност, като че ли не е много логично. Киуасий се е покрил след освобождаване под гаранция за престъпления, извършени в Кламдън. Миналата нощ той и партньорът му отиват на определено място сред гората, вероятно в две отделни коли...

— Намерихме следи от паркиране на друга кола доста близо до местопрестъплението.

— И го правят, за да заровят труп от пет дни. Защо заедно? После се скарват, другият убива Киуасий - може би... Не е много убедително, нали?

— Не е. Мога да го видя да се връща в Кламдън заради любов, омраза, отмъщение, дори заради пари. Но да се връща в Кламдън за едно погребение? А защо точно тук? Ето ти няколко логични отговора на този въпрос: защото тук е удобно, защото територията е позната, защото се чувстваш в сравнителна безопасност: може би, защото знаеш къде обикаля полицията нощно време и къде не.

— Още нещо в подкрепа на обвиненията на Тий срещу Макнийл.

— Знам. Но съгласи се, че трябва да си напълно луд, за да въртиш волана от Бриджпорт до Кламдън с труп в багажника си само за да го заровиш в кламдънските гори. И защо двама души да се подлагат на сериозен риск за едно погребение? В отделни коли. Къде е смисълът?

— Може би погребението да е част от удоволствието.

Бекер поклати глава.

— Удоволствието е в убийството - заяви той категорично. - В убийството и в представата за него. Джони вероятно извлича известно удоволствие и от дисекцията на жертвите си. Но трупът е само още едно неудобство, както и необходимостта да се освободи от него.

— Сигурен ли си?

Бекер въздъхна уморено. Точно сигурността в този вид знания изсмукваше жизнените му сили... Защото тя не бе резултат от задълбочени изследвания или от годините, прекарани в преследване на серийни убийци. Бе разбиране, което носеше вътре в себе си, което идваше сякаш от подсъзнанието му, просмукваше се от мозъка на костите му...

— Сигурен съм - заяви той без колебание.

Карин се въздържа от спор с него. Знаеше, че някои страни от таланта на Бекер в това отношение трябваше да се приемат без излишни въпроси. Разбираше го и преднамерено ги избягваше, когато бе възможно. Усещаше силата на зараждаща се съпричастност у нея, която се страхуваше да окуражава, като я свърже прекалено силно с тази на Бекер.

Джак се втурна с вик в стаята.

— Та-да-да! - крещеше той, подскочи високо и се приземи с широко разтворени ръце и с крак, подпрян на пета. Новите маратонки искряха весело.

— Какво ще кажеш?

— Фантастични са! - съгласи се Бекер.

— Трябва да ги усетиш... Обуеш ли ги, ще ти се стори, че като нищо ще полетиш!

— Спомням си това чувство много добре. Преживях го, когато получих нов чифт гуменки.

— Гуменки?! - извика ужасено Джак.

— Тогава нямахме друго на разположение, бяхме лишени от днешните радости.

— Мислех, че сте връзвали каменни плочки на краката си.

— Само при официални случаи - отговори Бекер и се обърна към Карин: - Не ти ли изглежда като миниатюрно издание на градски хубавец?

— Който изпълва майчиното сърце с гордост. Опитах се да го заинтересувам в чифт тъмночервени спортни обувки от естествена кожа с... Джак, престани!

Джак търкаше енергично предницата на едната маратонка с подметката на другата.

— Да не мислиш, че ще отида на училище с такива бляскаво нови маратонки? - Джак продължи заниманието си.

— Знаеш ли колко струват?

— Достатъчно често ми го повтаря.

— Сега майка ти ще трябва да арестува някого в повече, за да ги плати.

— Джон, къде е смешното? Ако се държиш така с него, как ще го научиш да пази вещите си?

— Джак придава на маратонките си вид на употребявани. Ако върши същото с мебелите, ще оцениш резултата като много модерен, тъй като ще изглеждат по-стари - парира атаката ѝ Бекер.

— Той го върши. Погледни дивана.

— Сега е моментът, в който трябва тактично да се оттеглиш - обърна се Бекер към Джак. Момчето се измъкна от стаята. - На едно дете трябва да се даде възможност свободно да се изляга, където му хрумне.

— Може да го прави на пода.

— Подът може да предложи само търкаляне, не излягане, облягане...

— Не ми пука какво е точно! Искам той да придобие чувство за отговорност към вещите. Знам как звучи, така че няма защо да напомняш за майка ми... Какво има?

Бекер внезапно се беше изключил от разговора и сега гледаше втренчено в пространството.

— Вид на употребявани... внушение за използвани - промълви той. - Онези знаци по костите на убитите момичета... Онези, които приехме, че са нещо като подпис или някакъв вид талисман, спомняш ли си?

— Не можа да се сетиш как така са се появили по костите при дисекцията.

— Ами ако Джони ги е поставил нарочно там... също като... както се прави с мебелите?

— За да им даде вид на по-стари?

— Не. Не по-стари. За да изглежда работата му по-груба... по-непрофесионална.

— Не те разбирам.

— Имаше резултат - поне наполовина. Корн прецени работата му като мърлява. Но на него показахме само една кост. Според Гроун знаците са поставени много майсторски. Трябва да си много сръчен и опитен, за да съумееш да ги правиш по един и същ начин на всички кости.

— Все още съм в мъгла. Изкарай ме от нея.

— Той нарязва момичетата на парчета; после му хрумва да усложни и обърка нещата, в случай че някога някой попадне на костите - всъщност едва ли смята подобно събитие за възможно, но за всеки случай прави два среза по откритата става, за да внуши представа за мърлява, непохватна работа. Приехме, че трябва да ги е направил след разрязване на ставата и отделянето на костите - съгласихме се, че няма друг начин да остави тези белези там, където са, по време на горните две операции. Той лично едва ли приема тези допълнителни движения сериозно, вероятно не смята, че някога това може да се окаже от значение, но е методичен човек и го прави на още няколко кости. По същия начин: шат-шат. Резултатът му харесва и той го включва в модела си и след време го върши механично с всяка кост, която отдели от тялото.

— Като някой на монтажна лента. Като разфасовчик в кланица, колкото и ужасно да звучи...

— Да, нещо подобно. Отделя костта - шат-шат - хвърля я в чувала за отпадъци. Смята, че така работата му ще изглежда по-несръчна. Не разбира, че когато прави едно и също непрекъснато - всеки път, - създава точно обратното впечатление. Тези два среза са единствените белези по костите. Няма нито един белег, който да се дължи на приплъзване на ножа например: винаги белегът е един и същ и на едно и също място. Ако бяхме попаднали само на един труп, вероятно щяхме да помислим, че извършителят е някой касапин. Но ние намираме седем трупа и...

— А новото момиче?

— Гроун ще представи доклада си утре. Тогава сигурно ще знаем вече и коя е.

— Защо не поканиш Станли да дойде в града и също да хвърли поглед? Гроун няма да има нищо против.

— Със сигурност ще има.

— Кажи му, че предложението е мое.

— Пак ще има много против.

— Но ще прояви достатъчно сдържаност и ще преглътне чувствата си. Ще вземеш Станли, нали?

Бекер простена.

— Да взема ли и Тòва?

— Това не е експерт по този вид кости.

— А ако след това пожелае да си поговорим сърдечно?

— Ти изслуша Тий, нали?

— Тий беше отчаян. Вкарал си е врата в примка.

— И Станли е отчаян. Ти успя да помогнеш на Тий, нали?

— Така ли представих нещата? Изобщо не смятам, че съм му помогнал. Как да му помогна? Той иска пак да е на трийсет години. Иска да се влюбва и да спасява жени, иска пак да чувства нещо. Няма начин да му помогна. Мога само да го държа под контрол, когато стане въпрос за Макнийл, който наистина може и да се опита да го изнудва. Всъщност Тий очаква от мене точно това, не иска нищо друго - и нима би могъл да поиска?... А колкото до Станли... Не знам какво всъщност иска от мен.

— Иска малко емоционална близост, ако това не ти звучи прекалено изтъркано.

— Длъжен ли съм да имам емоционална близост с всеки, който се случи да пресече пътя ми, независимо от това, дали ми харесва или не? Имам ли тук някакъв вид задължение към някого?

— Толкова ли са много ония, които пресичат пътя ти? Ако е така, държиш го в тайна от мене.

— Просто искам да имам какво да кажа, независимо дали съм на другия край, или не на този тип емоционални разговори, това е всичко. Не обичам нещата да ми се стоварват в скута като съдържание на обърната чаша. Когато съм със Станли, имам чувството, че ме залива с чаша какао: топло, сладко и лепкаво.

— Може би Станли няма всъщност нужда от приятелство с мъж - предположи Карин. - Може би има нужда от жена.

— Защо го харесваш толкова много?

— Защо се страхуваш толкова от него?

Бекер вдигна ръце.

— Хубаво, ще го взема, ще го взема!

— Не си длъжен.

Бекер се разсмя и я прегърна. Прегръдката се превърна в нещо по-сериозно и след няколко минути те се отпуснаха на дивана, галейки се с копнеж през дрехите. Сладко и предизвикателно, те се влудяваха един друг от желание, докато Джак не дойде да им каже „лека нощ“. Погледнаха го невинно, усмихнати до уши.

Бекер стана от леглото в два часа след полунощ, събра безшумно дрехите си и тръгна на пръсти към вратата. Карин лежеше на нейната страна с гръб към него, но промененият ритъм на дишането ѝ му подсказа, че е будна.

— Внимавай - обади се тя със продрезгавял от съня глас.

— Добре. Заспивай.

— Сигурен ли си, че трябва да го правиш?

Бекер замря в тъмнината с риза и панталони в ръка.

— Трябва - отговори той най-сетне.

Тя се обърна към него. Лицето ѝ бе само бледо петно без черти.

— Знаех, че ще го направиш тази нощ - прошепна тя.

— Как разбра?

— Различен си, когато се бориш с него - отвърна тя, имайки предвид вътрешния порив, който го тласкаше навън сега. - Любиш ме по друг начин.

— Така ли?

— По-нежен си от обикновено и някак по-прочувствен, по-емоционален... Не мога да го обясня с думи, но го чувствам ясно.

— В главата ми нямаше нищо друго освен чисто желание за любов с тебе. Не искам да смяташ, че не съм бил искрен.

— Нямах предвид това. Но има нещо, което... като... не знам. - Карин искаше да каже, че тази нощ в леглото ѝ сякаш бе вълк с човешко сърце: звярът сякаш сдържаше силата и инстинкта си в тъмнината, напълно наясно какво би могъл да стори с мощните си челюсти, с ужасните си зъби - оръдието на смъртта... галеше я така нежно, така всеотдайно... сякаш внимателно вдига вълче в зловещата си паст... Беше страховито, но същевременно възбуждащо... И в течение на годините Карин бе започнала да очаква и да се отдава с трепет на тези моменти, да ги търси и да ги иска, но никога не бе споменавала и дума за това. - Просто е... различно - заяви тя сега.

Бекер я изчака още малко да довърши мисълта си, ако има такова желание; после излезе от спалнята. Сънят отново я бе залюлял в топлата си люлка и тя почти не го усети.

Той изкара велосипеда от гаража, метна се върху него, завъртя педали и се понесе в нощта. Луната бе повече от наполовина пълна, но от време на време я засенчваха облаци, пришпорвани от силен вятър, и тя сякаш намигаше заговорнически на самотния колоездач. Бекер измина първия километър и половина със запален фар, като държеше едното си око затворено, за да не се настройва към светлината. Когато бе на няколко минути от крайната си цел, той загаси фара и отвори око.

Велосипедът се носеше почти безшумно в кламдънската нощ. Свистенето на вятъра край ушите му бе много по- силно от притъпеното съскане на гумите по асфалта - единственият знак, че е бил - и отминал... Къщите бързо и мълчаливо оставаха зад него, някои слабо осветени, други тъмни, но те не бяха толкова много, колкото дърветата: стройни стволове прелитаха отстрани, подредени като колчета в ограда.

Колкото по-навътре навлизаше в тъмнината на нощта, толкова повече цивилизованата му същност се стопяваше, оставаше назад, изчезваше и той се превръщаше в Нещото, което го ужасяваше - и привличаше. На преден план изпълзяваше като от тьмна дупка онази част от него, която го отвращаваше най-дълбоко - и която го задоволяваше най-пълно... Онази част от него, която Карин познаваше - и не желаеше да познава... Частта, която той цял живот се опитваше да контролира - и която го контролираше... Частта, която се опитваше да отрече - но никога не успя да отхвърли...

Къщите, които преди малко му се струваха уютни и стабилни, сега изглеждаха уязвими и измамно сигурни, малко повече от крехки яйчени черупки, патетична, смешновата защита срещу рожбите на нощта вън и вътре в тях. Лустрото на цивилизацията бе отчайващо тънко, трагично безполезно пред истинската атака на първичното зло.

На фона на небето върху височина сред просеката, прорязана от пътя в гората, се очерта силует. Бекер натискаше педали нагоре по хълма и скоро го наближи. Съществото обърна към него три-четвърти профил на удължена кучешка глава и се взря озадачено в приближаващата се странна фигура: половин колела - половин човешка... Прецени скоростта ѝ, скритата в нея заплаха, подуши въздуха, за да потвърди чрез обонянието си сигналите, получени от очите. И накрая, с небрежна нехайност, изпълнела с лукавство и самоувереност, койотът освободи пътя без паника, без бързане и тъмнината го погълна. Бекер прехвърли бързо върха на височината, поглеждайки на минаване към мястото, където животното бе изчезнало. Видя само тъмна пустота.

Небето в далечината се освети от фарове на кола, вземаща завой. Бекер се приближи до извивка на пътя, изтегли се тихо във вътрешната част на завоя така, че да не попадне в обсега на фаровете, слезе от велосипеда и го притика пешком в прикритието на дърветата наблизо, където замря неподвижно. Колата се появи иззад завоя, фаровете ѝ прорязаха моментна светла ивица в тъмното покривало на нощта, и за миг измъкнаха от черната ѝ паст къща, паркирана кола в алея, неприбрани играчки в двор... После тя пое по правата отсечка на пътя и фаровете ѝ осветиха тротоар и централната жълта лента на пътното платно. Бекер не разпозна шофьора, само зърна уморения профил на мъж, който въртеше волана по познатия до болка път към дома си. Колата отмина, но Бекер остана още известно време под дърветата, вгледан след нея, омаян от странната игра на светлината, която измъкваше от хватката на нощта дървета, огради, каменни стобори, перило на веранда, проблясък на прозорец, покривало от листа, навървени едно след друго като огърлица без край и без начало.

Той въртя педалите, докато стигна на около километър и половина от целта си. Изтегли се още веднъж извън пътя и преди да продължи, покри отражателите по спиците, на педалите отпред и отзад на велосипеда с черен изолирбанд. Сега вече нямаше начин да го издаде светлинен лъч, независимо дали идва от фарове на кола, фенерче или от нечий осветен прозорец. Можеше да бъде забелязан от някой, който не само го търсеше, но гледаше право в него. Единствената опасност за него сега беше да не се очертае на фона на небето, както койота преди малко, но оттук нататък предстоеше само слизане и той щеше да бъде докрай под гребена на височината. Бекер пак натисна педалите и вятърът засвири в ушите му с пронизителния писък на коса, разсичаща въздуха.

Бекер не смяташе, че някой ще го наблюдава. Дори не очакваше да срещне някого тук. Не вземаше тези предпазни мерки от предпазливост или навик, придобит в резултат на години обучение. Движеше се безшумно и почти невидимо, защото така го искаше. Харесваше му да разрязва като с бръснач булото на нощта, нуждаеше се от дълбоко потайното и заплашително усещане на освободено от задръжки вихрене в тъмнината, докато другите спят... от вкуса на опасност... От чувството, че е опасен. Че е смъртоносен.

Имаше нещо свирепо в природата му, тъмна, нецивилизована част от него, която позволяваше да бъде маскирана от културата му, беше обучена да пее и танцува, облечена в дантела - ако случаят го изисква, - но никога - никога! - не бе напълно опитомена... Тази част от него се нуждаеше от тъмнината, за да отрази черното, неизследвано кътче в душата му. Бекер не беше сигурен дали всички хора осъзнават и живеят с тази дива, непокорена част от тях самите, но знаеше, че част от тях го правят. Онези, които скитат с кръвясали очи през нощта, онези, които той преследваше, онези, които разбираше прекалено добре, за да съумее да предпази от тях душевното си спокойствие...

Влезе в гората в основата на хълма, близо до мястото, където намериха следи от втората паркирана кола тук през последната нощ от живота на оня нещастник, Киуасий. Изтегли велосипеда настрани, положи го на земята, и се заизкачва безшумно по хълма към гроба на Киуасий, като се спираше механично от време на време, за да се вслушва, без тези паузи да се отразяват на ритъма на движенията му.

Не бе извървял кой знае какво разстояние, когато изведнъж усети, че не е сам. Снижи се инстинктивно, вгледа се напрегнато в тъмнината отпред.

Бързо движещи се облаци затъмняваха периодично наближаващата пълнолуние луна. Когато лицето ѝ засилваше с меката си чистота, в гората внезапно се очертаваха рязко фантастични форми, които изчезваха веднага в общата тъмнина, щом поредният облак разстилаше тежка снага над него.

Бекер чакаше напрегнато, свил тяло. Не бе чул нищо - или ако беше чул нещо, то го бе доловил в подсъзнанието си. Изпитваше само усещане, толкова истинско и толкова неопределено, като настръхване на космите на тила. Имаше нещо там, в тъмнината, съвсем близо. И каквото и да е, то го наблюдаваше, застинало неподвижно като него, и също толкова търпеливо.

Облаците се разпръснаха, листата зашумоляха някак различно, лунната светлина проникна в гората под друг ъгъл и той внезапно видя чифт зелени искрящи точки, насочени към него. Бекер неволно сe смръзна, първичен страх стегна мускулите му. Трябваха му няколко секунди, за да дойде на себе си. Койотът беше на по-малко от десетина метра с глава, пак обърната в три-четвърти профил. Бе разтворил муцуна, дръпнал бърни и разголил дълги зъби, които проблясваха неясно в лунната светлина. Между лапите му лежеше бухал - причината, поради която животното не бе избягало при приближаването на Бекер. В хищните нокти на бухала все още се гърчеше заек. И Бекер веднага си представи веригата от събития, предхождащи живата картина пред очите му сега, станали с бързината на светкавица, докато той е изкачвал хълма. Видя стремителното спускане на бухала, концентриран изцяло върху плячката, и почти в същия миг скока на койота върху него. „Двойно убийство в нощта“ - помисли с ирония Бекер, извършено на метри от него, бързо и безшумно, без той да усети нещо. Ако бе минал оттук само няколко минути по-късно, там щеше да има само перце или две, някоя и друга капка кръв, пухче заешка кожа, а по-късно, на друго място - оглозгани кости, които почвата бавно ще разтвори в себе си... „Мъже или зверове - помисли Бекер, - тя е в нас, но само някои от нас я познават. Само някои от нас признават нуждата от кръв... от копнежа по удоволствието от предсмъртните гърчове на поредната плячка, стегната в смъртоносната ни хватка. Само някои от нас следват тази първична страст, докато другите спят, отпуснати в топлите си легла, с фалшивата сигурност на заека и безпомощни като него. Само някои от нас са като Джони. Като мен. Койотът само следва природата си. Като Джони. Като мен...“

Бекер се вторачи в малкия вълк и без да трепне, животното върна втренчения му поглед. Очите му не бяха очи на куче, бяха напълно чужди и на човека. В тях гореше огънят на дивата природа, а той нямаше нищо общо с чувството на гняв или на свирепост. В него се взираха студените и нетрепващи очи на хладнокръвен убиец. Койотът убиваше, за да живее, и причинената от него смърт на безброй живи същества сега надничаше от очите му, маскирана с ледено безразличие към всичко наоколо без значение за живота му. Бекер се взираше в тези страшни очи с чувството, че гледа назад във времето и историята на расата си... в онези древни времена, когато хората са се борили с вълка за плячката и за мършата... в онова далечно време преди деня, когато човекът насочва нуждата си да убива към себеподобните си и превръща ловуването в убийство. Жаждата на койота за кръв бе оправдана, той я демонстрираше открито: нямаше от какво да се срамува. Само хората се опитваха да прикриват първобитната си нужда от кръв... „Някои от нас поне - мислеше Бекер. - Някои я скриват успешно. На някои дори се плаща за нея - и въпреки всичко пак се опитват да я скрият.“

Койотът най-сетне се обърна и побягна с големи скокове, но без да бърза - както и преди. Крилата на бухала се влачеха по земята, а заекът - вече неподвижен - висеше от ноктите му...

Бекер продължи към ивицата вода, където Киуасий бе водил предсмъртната си битка, и дълго стоя там в тъмнината, преди да прегази водата и да отиде до гроба. И там стоя дълго, освободил усещания и чувства, опитвайки се да влезе в главата на Джони, да разчете мислите му. Да влезе в душата му не бе чак толкова трудно, да разпознае чувствата му не бе проблем за него.

По някое време Бекер обърна гръб на лобното място на Киуасий и се отправи към къщата на Макнийл, която беше през един хълм и долина. Стигна до края на гората и спря, оглеждайки внимателно къщата и двора на Макнийлови. Разпозна с известно затруднение четирикракото магаре за рязане на дърва, нужно му беше още повече време да разбере що за чудо е безформената стена на къщата, която припляскваше, подета от нощния вятър. Накрая схвана, че е строителен брезент, който или се всмукваше навътре, или се издуваше в спокоен ритъм.

Къщата беше тъмна, но в гаража просвяткваше движеща се слаба светлина. Понякога я блокираше сянка и върху поляната отпред се проектираше изкривена фигура, после светлината продължаваше странния си танц.

Бекер напусна прикритието на гората и притича леко приведен до стената на гаража. Докато се примъкваше безшумно към прозорчето, светлината вътре продължаваше въртеливите си движения. Тя бе притъмнена, потайна светлинка, насочена надолу. „Сякаш някой се опитва да я скрие“ - помисли Бекер.

Той спря достатъчно настрани от прозореца, за да остане невидим отвън, и надникна в гаража. Тий стоеше до работния плот с тясно фенерче в уста, нахлузил на ръце градинарски ръкавици. Изтегли чекмедже и измъкна от него нож за дърворезба. Очите му виновно пробягаха по гаража, преди да избърше внимателно ножа и да го върне обратно в чекмеджето. Тий пак се огледа нервно, светлината на фенерчето се движеше заедно с очите му. После погледът му попадна на прозореца, Бекер видя проблясък на внезапен страх в очите му, който бързо изчезна, и разбра, че Тий се бе стреснал не от него, а от собственото си отражение на стъклото.

„Щях да го направя вместо тебе - мислеше Бекер. - Щеше да е по-добре, ако го бях направил аз. Това не трябваше да натоварва съвестта ти или да се отразява на разследването ти на Макнийл. Защо не ми разреши да ти помогна, Тий? Нали затова са приятелите.“

Тий тръгна към вратата, но вниманието му внезапно бе привлечено от нещо в ъгъла. Бекер го видя да се приближава до навит на руло килим, изправен и облегнах на стената. Отчасти подпъхнат в рулото, сякаш набързо скрит, някакъв предмет просвятка мътно в лъча на фенерчето. Тий огледа внимателно частта, която стърчеше навън, после много внимателно измъкна нещото с облечените си в ръкавици ръце, сякаш то бе изключително крехко. За миг главата му не се синхронизира с ръцете и лъчът на фенерчето затанцува по отсрещната стена на гаража, разкривайки разнообразна сбирка велосипеди без колела, градинарски инструменти, стол с права облегалка: плетеният камъш, бил някога седалка, сега висеше надолу като въздушни корени на растение. Когато Тий насочи светлината към ръцете си, Бекер забеляза, че държи стъклена фигурка. Явно озадачен, Тий се вгледа отблизо в нея, сякаш се мъчеше да разчете нещо, после поклати объркано глава, отдалечи я от себе си, огледа я от разстояние, накрая я върна в рулото, като я постави така, че да се вижда само горната ѝ част. От мястото си до прозореца Бекер я определи като фигура на спортист - играч на голф или батър^71 и върхът на стика за голф или на бухалката на батъра стърчеше от рулото и отрази като дъждовна капка последния лъч от фенерчето на Тий.

Когато едрият мъж се запрепъва тромаво по черния път, протегнал се през гъсто обрасъл горист участък, Бекер го последва като сянка, разтворена в тъмнината. Тий се довлече най-сетне до колата си, паркирана на асфалта, но Бекер изчака светлините от задните му фарове да изчезнат зад близкия завой и едва тогава тръгна към велосипеда си, сигурен, че приятелят му е в безопасност и неразкрит. Отправи се към къщи, без да ползва фара - предпочиташе да се плъзга невидим в тъмнината, независимо дали има нужда от потайност...

18.

Гроун кимна на Бекер, но почти не направи усилия да прояви учтивост към Корн, чието присъствие го обиждаше. Корн се направи, че не забелязва студенината му и го поздрави ентусиазирано като стар приятел, после насочи вниманието си към частите на трупа, разположени на плота. Бяха още сковани от престоя в хладилната камера.

— Ето ги същите белези - обърна се той към Бекер. - Разбирам какво имаш предвид. - Той вдигна горната част на ръката и я завъртя, за да огледа и двата края. - Два почти успоредни малки разреза от двете страни. Също и на лявата ръка. Има ги и на лакътната кост. И на бедрената, и на големия пищял... Сега вече е повече от очевидно, че не става въпрос за техниката му на рязане. Интересно защо не го забелязахме още в самото начало.

— Ще го намериш в доклада ми - обърна се Гроун към Бекер. - Заедно с всичко останало, което вероятно искаш да научиш.

Бекер докосна ръката му, опитвайки се да го успокои.

— Знам. - Хвърли поглед на Корн, вглъбен в изучаване на торсото. - Само политика - прошепна той на Гроун. - Нищо лично.

— Няма да е лесно да се определи причината за смъртта, когато тялото е в такава степен на разложение - обади се замислено Корн.

— Грешка - прекъсна го грубо Гроун.

— Така ли? Е, разбира се, тук съм извън професионалната си сфера. Вие вършите страхотна работа!... От какво е умряла? Не виждам никакви рани.

— Има го в доклада ми - обърна се Гроун към Бекер.

— Угоди му - прошепна Бекер. - Ще ти обясня нещата по-късно. - Надяваше се, че няма да се стигне до обяснения. Гроун нямаше да се отнесе с разбиране към идеята, че Корн е допуснат до неговото царство само защото заместник-директор Карин Крист желае Корн и Бекер да станат приятели.

Гроун се изправи и протегна пръсти към врата на Бекер.

— Удушил я е. - Хвана с палец и останалите пръсти врата на Бекер от двете страни и упражни лек натиск. - Прекратил е притока на кръв към мозъка ѝ.

Корн докосна врата на трупа с ръка в ръкавица.

— Смазал ли е трахеята?

Гроун вдигна вежди, за да изрази раздразнението си от забележките на Корн, но без да отклони поглед от Бекер.

— Не я задушава в чистия смисъл на думата. Просто убива мозъка ѝ.

— Как? Само с една ръка? Възможно ли е? - възкликна смаяно Корн.

— Очевидно е възможно - избърза Бекер, за да парира нещо грозно, което явно се надигаше у Гроун. - Всъщност това не е нещо необичайно. Нека да кажем, че техниката е позната.

— Нима тук ви учат всички тия неща? В Бюрото? – Корн бе започнал да нарича ФБР „Бюрото“, подражавайки ревностно на Карин и Бекер.

— Трудно е да се приложи на възрастен човек - продължи Бекер. - Достатъчно е жертвата да раздвижи малко глава, за да възстанови притока на кръв към мозъка. Така се убива трудно.

— Как живееш с всичко... това у себе си, Джон? Искам да кажа... Всъщност... не знам какво искам да кажа.

Отвратен, Гроун завъртя очи и се обърна настрани.

— Даа... Е, добре - отвърна Бекер и остави нещата така.

— Дали е изпитвала болка? - запита разтревожено Корн.

— Едва ли се е чувствала добре - намеси се Гроун. - Но със сигурност по-добре от много хора, убити по други начини. Вероятно не е изпитвала особено голяма болка. При нея ужасът е бил проблемът.

— Смятате ли, че те са знаели какво им прави? Вероятно не.

— Защо не? - запита Гроун нетърпеливо. - Той ги е убивал. Как е възможно да не са го знаели?

— Струва ми се... Не знам. Просто не желая да си представям, че са знаели какво става. Мразя да мисля, че са страдали.

— Това обаче не означава, че и Джони е имал същото отношение - отвърна Гроун. - Той вероятно се е наслаждавал на ужаса на жертвите си. - Погледна Бекер за потвърждение, но той отклони поглед и го лиши от очакваното удоволствие.

— Успя ли да направиш добри снимки? - запита Бекер.

— Приемливи са. Не е възможно да се направи кой знае колко с труп в това състояние.

— За какво ви са снимките? - запита Корн.

— За разпознаване на трупа - отговори Бекер. - Не можем да искаме от хората да гледат полуразложен труп и да очакваме от тях разумни отговори. Те ще бъдат прекалено ужасени, няма да са в състояние да го погледнат дори. Но ако можем да осигурим прилична снимка, ще я използваме, ако не - ще намерим художник, който да възстанови външния ѝ вид на рисунка - с известна степен на вероятност, разбира се.

Корн пак се вгледа за миг в трупа.

— Питам се как ли е изглеждала... Може би е била симпатично момиче.

— Родителите ѝ сигурно ще се съгласят с тебе - въздъхна Бекер.

По-късно, когато напуснаха царството на Гроун, Корн заяви:

— Тези трупове... Ужасно... Не те ли тревожат, Джон? Как е възможно да гледаш трупове като този, без да допуснеш ужаса у себе си?

— Тревожат ме.

— Не си личи.

Бекер се захили иронично.

— Станли, има още множество неща, които не са изписани на физиономията ми. Като всеки човек, и аз си имам моите малки тайни. Една от тях е, че не обичам да гледам трупове с отрязани крайници. Правя го, защото е полезно в професионално отношение. Научих се да го правя, без да губя обяда си, но не го харесвам.

— Не исках да кажа, че го харесваш.

— Забелязах, че ти съумя да го огледаш добре, без да се разстроиш.

— Аз съм лекар.

— Но не се занимаваш с трупове, нали? А го огледа добре, показа истински интерес.

— Обидих те, Джон. Извинявай.

— Реакциите ми обикновено са нормални, Станли, независимо от приказките, които си чул за мен. Разложената плът предизвиква у мен напъни на повръщане. Осакатяванията ме карат да се свивам от ужас и отврата. Острите инструменти ме порязват и цветът на кръвта ми е като на всички останали хора... Звуча ти като Шейлок, нали? „Няма ли ченгето сълзи?“

— Опитвах се да изразя съчувствие - заекна Корн. - Не да критикувам... Искрено ти се възхищавам, възхищавам се на работата ти... просто... просто се питах как... как го правиш.

— Извинявай. Засегна болезнено място.

— Не съм искал да...

— Откъде да знаеш? Всичко е наред. Наистина.

— Надявам се, че не ми се сърдиш. Бях нечувствителен, разбирам. За нищо на света не искам да ти причинявам... болка, Джон. Много искам да запазим приятелството си.

— Всичко е наред. Прекалих.

— Не, глупаво беше от моя страна, ужасно глупаво... извинявай, Джон! - Корн хвана импулсивно ръката на Бекер.

— Всичко е наред, Станли. - Бекер измъкна ръката си. - А сега нека да забравим тая тема.

Корн не можа да задържи едно последно извинение.

— Извинявай - каза той и гласът му прозвуча така, сякаш се канеше да избухне в плач. Бекер се насили да го погледне. Лицето му бе объркано, изпълнено с разкаяние - очевидно бе, че само частично осъзнаваше с какво бе предизвикал реакцията на Бекер. „Той просто иска да сме приятели - заповтаря си Бекер. - Иска да го харесвам.“ Очите на Корн бяха широко разтворени и пълни с влага, на устните му трептеше плаха усмивка. Бекер с усилие на волята успя да задържи силното желание да постави ръка на разстроеното лице на Корн и грубо да го отблъсне.

***

— Момичето е - било е - Инге Шраг - оповести Тий, като потупа рисунката на художника върху бюрото си. - Работила е като временна домашна прислужница в семейство Хил. Преди пет дни те съобщиха, че е изчезнала. Тази сутрин я разпознаха по снимката. Ще изпратим отпечатъците на момичето в Германия за потвърждение, но Хилови са напълно сигурни.

— Какво ти е мнението за тях?

Тий се изсмя мрачно.

— Само каквото Макнийл ми каза. Той направи проверката по доклада за изчезнало лице. Не възприе задачата си сериозно. Мнението му беше, че тук няма причина за ровене по-дълбоко. Както можеше и да се очаква.

— Ще говоря с Хилови.

— Хубаво, и аз планирам разговор с тях. Но смятам също да питам къде е бил Макнийл през нощта, когато момичето изчезва. Тогава не е бил дежурен, знам поне това.

— Смяташ ли да го обявиш официално за заподозрян по случая?

— Официално - неофициално!... Джон, казах ти вече, че бях в гаража му и намерих ножа, с който вероятно го е вършил... Говорим неслужебно, нали?

— Както искаш.

— Сега разговаряме като двама приятели, така ли е?

— Добре.

— Върнах се в гаража и изтрих отпечатъците си от ножа.

— Както и неговите.

— Ако изобщо е имало негови отпечатъци там. Трябва да видиш колко чисто поддържа вещите си. - Бекер го изчакваше мълчаливо. - Знам, че не трябваше да го правя - заобяснява Тий с надеждата, че приятелят му ще заяви обратното. Даде му достатъчно време да реагира, после продължи: - Този случай няма да се ограничи до откриване на отпечатъците на Макнийл в собствения му гараж, нали?

— Не повече - отвърна Бекер.

— Благодаря ти за подкрепата.

— Не мога да заявя, че си постъпил правилно, в случай че очакваш точно това.

— Знам.

— Правилно беше да бъдеш с ръкавици още първия път.

— Е, този път бях с ръкавици. И намерих още нещо... някакъв трофей, играч на голф, скъпа изработка от стъкло.

— Макнийл играч на голф ли е?

— Не е на Макнийл. На фигурата е написано името на собственика ѝ. Принадлежи на Пол Хил.

— Същия Хил?

— Същия. Попитах го за трофея. Хил дори не бе осъзнал, че липсва, докато не му обърнах внимание. С други думи, Макнийл е бил по някое време в къщата на Хил. Вероятно същата нощ, когато е отвел Инге.

— Смяташ, че освен с убийства на млади жени Макнийл се занимава още и с кражби?

— Предполагам, че Киуасий искаше да ми каже точно това, когато се обади оная вечер.

— Но първия път не забеляза тази фигурка, нали?

Тий се размърда неловко върху стола си.

— Първия път съм я пропуснал. Или Макнийл я е оставил в гаража по-късно, не знам... Този път обаче беше там.

Бекер погледна през прозореца на офиса. Полицията ползваше общ паркинг с общината и градската библиотека. В този момент от библиотеката се изнизваше върволица деца и родители: свършил беше седмичният час за приказки.

— Не познавам добре Макнийл - започна бавно Бекер. - Не го харесвам, той е агресивен, непрекъснато е в състояние на отбрана срещу някого или нещо и определено създава пречки. Смятам, че завижда на всеки, постигнал повече от него в живота, и че проявява дребнава злоба към всички над него. Вероятно е и грубиян. Но не го възприемам като малоумен.

— Не съм казал, че е такъв.

— Само умствено недоразвит може да отвлече момиче и в същото време да свие скъп трофей, който има стойност единствено за притежателя си. Какво ще направи с него? Ще го продаде? Кой ще поиска трофей с името на Пол Хил на него? С имената на известни играчи вероятно да, но не и с името на Пол Хил, аматьор на голф. Защо тогава? Взема го, за да го задържи? Да го постави на полицата над камината и да си представя какъв велик играч на голф е? На кого ще го покаже, за да се изфука? Защо ще краде единствен по рода си предмет, който веднага може да бъде проследен? Защо ще го крие в гаража си? Нали ако някой го намери, веднага ще го свърже с къщата на Хилови? Прекрасна идея, ако той току- що е убил момичето, което е живеело в същата къща. Наричам подобно поведение слабоумно, а ти?

— Трофеят е там, видях го.

— Но кой го е поставил там? Защо не си го видял първия път?

— Беше скрит.

— Колко добре?

Тий се поколеба.

— Не много добре.

— Киуасий откъде знае, че е там? Какви ги е вършил толкова близо до къщата на Макнийл последната нощ от живота си? Първо и преди всичко, защо е похарчил цели десет цента за телефон, само за да те насъска срещу Макнийл?

— Казваш ми, че Киуасий го е подпъхнал там, така ли?

— Тий, Киуасий е професионален крадец, специализирал се в Кламдън. Убийствата на Джони Семката бяха коментирани във всички вестници - защо да не допуснем, че е прочел за тях в Бриджпорт или дори докато е бил в затвора? Инге Шраг е в списъците на липсващи лица в полицейската колона на „Кламдън Форум“. С малко повече прилежност Киуасий би могъл да попадне и на това съобщение. И ако е имал зъб срещу Макнийл поради някаква причина, каква по-блестяща идея от превръщане на врага в заподозрян за убийство!

— Обажда ми се, подхвърля ми да проверя Макнийл, открадва нещо от къщата на Хил и го подпъхва в гаража на Макнийл така, че да го намеря. Но защо не го намерих първия път?

— Може би просто не си го забелязал.

— Намерих го в килима. Първия път развих рулото - повярвай ми, тая фигурка не беше там.

— Може би си отишъл там прекалено рано за Киуасий и си го изпреварил, може би... И аз не знам защо.

— А как Киуасий е разбрал, че Инге е жертва, освен ако не е бил на местопрестъплението или Макнийл не му е казал?

— Не е знаел. Знаел е само, че тя е сред липсващите лица, и това му е било достатъчно да изгради верига от подозрения. Нямам всички подробности към тази теория, Тий. Но на пръв поглед тя звучи много по-логично от твърдението ти, че Макнийл е достатъчно глупав, за да остави в собствения си гараж такова доказателство срещу себе си.

***

Метцгер се надяваше да издебне удобен момент, за да говори с шефа си насаме, но откакто намериха последния труп, той вечно бе с някого. Принуди се да говори с него в присъствието на Бекер.

— По-миналата нощ се случи... ъъ... нещо, което не... хм... вписах в доклада си, защото... ъъ... тогава не изглеждаше от значение - заекваше той, избягвайки погледа на шефа си. - Но сега... може би... преценката ми е погрешна... В светлината на последните събития...

— Хубаво - прекъсна го нетърпеливо Тий. - Давай да го чуем.

Метцгер разказа на Тий и Бекер за недовършения гроб, който бе открил през нощното си дежурство, светлината в гората (не я нарече странна, още по-малко неземна) и проверката на колите в околността, която бе направил след горските си приключения.

— Прекарах записаните номера през компютъра и всички се оказаха на местата си с изключение на една. – Метцгер разтвори бележника си. - Тя беше паркирана в алея пред къща, в която - доколкото можах да установя - не се живее. „Шеви-Каприз“ на четири години, бежов затворен автомобил. Регистрирана е към нещо на име „Лъвли Уъркс“ с адрес в Уестпорт. Проверих адреса - оказа се пощенска кутия, взета под наем. Мениджърът ми каза, че е платена предварително за три години. Платена в брой. Регистрирана към „Лъвли Уъркс“. Няма представа кой му е платил, нито как изглежда - станало е преди две години.

— Всяка компания е длъжна да посочи имената на шофьорите заради застраховката - обади се Бекер.

— Да, господине, знам го. Опитах се да установя и това, надявах се, че има някакво местно обяснение за цялата мисти... мистификация. Записаният шофьор е господин Т. Ф. Шилинг, живеещ на „Леджуд“ 62.

— Говори ли с господин Шилинг?

— Още не. Реших, че е редно първо да ви осведомя за...

— Отиваме при господин Шилинг - заяви Тий и скочи на крака с пъргавина, която Бекер не бе забелязвал у него от години. - Ще го закова на място!

***

Шилинг бе изумен, когато на прага му изведнъж цъфнаха три ченгета и го засипаха с въпроси за някаква кола, напълно неизвестна за него.

— Не разбирам за каква кола говорите - вдигаше рамене той. - Не знам нищо.за „Лъвли Уъркс“, каквото и да е това... За пръв път го чувам. Какво, по дяволите, значи всичко това?

— Бежов „Шеви-Каприз“ с четири врати - не се предаваше Тий. - Твърдите, че не знаете за какво става дума?

— Не, защо трябва да знам?

— Защото точно сега е паркирана пред дома ви.

— Тази не е моята кола. На Емрови е.

— Кои са Емрови?

— Съседите ни. Това там е тяхната кола. Доколкото знам, принадлежи на едно от децата им. Обикновено я оставят паркирана на улицата, не в алеята пред дома им. - Къщата на Шилинг бе на края на сляпа улица, която се издуваше крушовидно в закрития си край и преминаваше в пресечка с еднопосочно движение. Към широкия край на крушообразната форма се отклоняваха три алеи за отбиване и паркиране на колите пред съответната къща: обикновено решение за по-новите райони на града. Кръглите криви в затворения край на пътищата от този тип осигуряваха едно от няколкото места в града, където човек можеше да паркира кола извън алеята пред къщата, без да предизвика съмнения. - Поне смятам, че принадлежи на едно от децата им. Имат момче и момиче в колежа - или току-що завършило, не съм особено сигурен. Не поддържаме близки отношения. Всъщност никога не съм виждал някого в тая кола.

— Искате да кажете, че тя е винаги там?

— Не, някой я кара. Не винаги е паркирана на едно и също място, така че все някой би трябвало да я мести напред-назад. Но не съм ги виждал да го правят.

— Можете ли да ни кажете защо в застрахователната полица сте посочен като шофьор на тази кола?

— Шефе, да умра на място, ако знам защо! И защо наистина точно моето име?! Та аз почти не съм карал самостоятелно кола!

— Някой просто я паркира ту тук, ту там пред къщата ви, а вие не знаете нищо за нея?

— Тя не е пред къщата ми. Я погледнете по-добре: пред дома ми ли е? По-близо е до алеята на Емрови, отколкото до моята. Понякога е от другата страна на алеята им. Възможно е дори да принадлежи на Канилови, откъде да знам?

— Кои са Канилови?

Шилинг посочи третата къща, скътана в крушовидния край на пътя. И трите къщи бяха доста навътре, а тези на Емрови и Канилови бяха дори отчасти прикрити от настъпващата гора.

— Заявявате, че тази кола стои тук от две години и никога не сте докладвали за нея на полицията?

— Да докладвам какво? Да се оплача на полицията от съседите си, защото децата им си държат колата на улицата? Е, няма що! Ще се превърна веднага в „Съсед на годината“!

— И не знаете нищо за фирма с име „Лъвли Уъркс“, така ли?

— Абсолютно нищо. С какво се занимават, какво изработват? Каква фирма са всъщност?

— Надявахме се, че вие ще ни кажете.

— Шефе, дошли сте на погрешен адрес.

***

— Няма що, наистина го закова на място - подхвърли Бекер, когато тръгнаха към къщата на Емрови.

— Какво искаш да сторя? Да използвам палката си?

— Още ли я имаш? Човек рядко вижда добра полицейска палка в наши дни.

— Май липсваше демонстрация на хитър, проницателен а ла ФБР разпит?

— Не поисках, заради това.

— Добра причина. Остави ме да стърча там и да повтарям като развален грамофон: „Оная кола там вашата ли е?“ „Не, не е.“ „Ваша ли е оная кола там?“ „Не, не е...“ Браво. Чудесно беше.

— Вярвам му - отвърна Бекер. - Ще го проверя, но му вярвам. Не смятам, че имаше и най-малка представа какво точно искаш от него.

— Не ми е приятно да го призная, но и аз съм като в мъгла.

— И аз, шефе - обади се Метцгер, но никой не го чу.

— И още нещо - продължи Бекер. - Емрови вероятно са смятали, че колата принадлежи на Шилинг или Канилови, а Канилови...

— ... са считали, че е собственост на Емрови. Побеснявам, когато започнем да мислим еднакво.

— Но все пак името на господин Шилинг е записано в застрахователната полица... как така? - вметна Метцгер.

— Единственото условие за регистрация или застраховка е име с чиста шофьорска книжка. Няма нужда от физическото присъствие на лицето: името и номера на шофьорската му книжка са достатъчни. Застрахователната компания прави бърза проверка, за да установи дали шофьорското му досие е приемливо - и това е всичко. Истинският собственик на тази кола, скрит зад името „Лъвли Уъркс“, се е нуждаел само от номера на шофьорската книжка на Шилинг.

— А до този номер е имал достъп всеки, който е изисквал шофьорската му книжка за удостоверяване на самоличността му. Например, когато му е изплащал чек – допълни Бекер. - Има две възможности: или Шилинг е бил избран нарочно, или е попаднал в играта случайно. Господин Лъвли Уъркс паркира колата си пред къщата на Шилинг, или почти пред нея, но достатъчно близо. В случай че полицията се заеме да проверява регистрационните номера поради някаква причина, те ще установят, че колата се кара от Шилинг (по документи) и няма да задълбаят по-нататък.

— Тоест някой просто я паркира тук и я използва, когато...

— Винаги, когато реши да върши нещо извън реда на нещата... Винаги, когато не желае да използва собствената си кола... Винаги когато копае дупки из горите... Идва тук вероятно винаги нощем - иначе все някой щеше да го забележи. Колата е с тъмни прозорци: как ще видиш кой я кара? Ако идва дотук през гората, ще бъде изложен на погледи само пет или шест крачки. През нощта.

— Смятате, че колата принадлежи на Джони Семката? - запита Метцгер.

— Ако имаме късмет, ако имаме късмет! – възкликна Тий.

— Метцгер, на кого още каза за тая кола?

— На никого, агент Бекер.

— Няма нужда да ме наричаш „агент“. Сигурен ли си, че не си споменал за нея на някого?

— Честно казано, бях малко смутен... Знам, че трябваше да съобщя на шефа за нея по-рано.

— Каза ли на Макнийл? - прекъсна го Тий.

— О, не, не, шефе.

— Говорил ли си за нея в негово присъствие? Бил ли е наоколо, когато си говорил за нея по телефона?

— Не, не. Както казах, не съм споменал за нея на никого, преди да...

— А когато си проверявал регистрационните номера с компютъра? В присъствието на Макнийл ли го прави?

— Шефе, ако бях допуснал Макнийл да разбере, че съм ходил посред нощ в гората, а после съм записвал регистрационните номера на колите, паркирани наоколо, и не съм го споменал в доклада за дежурството си... Честно казано, той щеше да ме... да ме побърка от подигравки и...

— Да, така е - съгласи се Тий. - Не му го казвай, в никакъв случай не го споменавай пред никого!

— Слушам, шефе. Искате ли да започна с обработка на колата?

— Засега няма да я докосваме - отговори бързо Тий. - Ако Емрови и Канилови ни разкажат историята, която ни разказа Шилинг, ще оставим колата така, както си е в момента и ще следим кой ще дойде да я потърси. - Обърна се към Бекер. - Така ли е?

— Точно. Но няма защо да се правим на апаши и стражари и да клечим в храстите с дни. За тази цел има електронни устройства.

— Не и в Кламдън.

— Ще уредя да вземем нужното назаем - отвърна Бекер.

Същата нощ Бекер монтира към бежовото „Шеви-Каприз“ радиопредавател, който се активираше при движение. Ако колата потегли нанякъде - в случай че потегли, - устройството ще започне незабавно да изпраща сигнали, лесни за следване. Тий постави приемателите на сигналите вкъщи и в офиса си, но настрани от нормалната полицейска работа, за да не ги докопа Макнийл.

Бекер извика на помощ друг агент от Бюрото, който се залови заедно с Шилинг с досадна проверка на всичките му анулирани чекове, които бе съхранил - без значение броя на годините назад... По-голяма част от лицата, изискващи шофьорска книжка за установяване на самоличност, обикновено отбелязват номера ѝ на предната страна на чека, като по този начин дават на Шилинг известни сведения кой е имал достъп до този номер. Слабите страни на тази теория бяха цял куп. Шилинг беше педантичен човек, но той бе съхранил само онези чекове, които имаха някакво отношение към данъците му, и тъй като законните намаления бяха пресъхнали през последните години, съответно бе намалял и броят на запазените чекове. След три години, когато изтече срокът на законодателния акт за ограниченията на Службата за вътрешните приходи и Шилинг няма да има повече причина да се страхува от финансова ревизия за дадена година, той ще унищожи документацията си, като запази само свързаната с дългосрочна амортизация. Освен това съществуваше възможността номерът на книжката му да е бил откраднат по безброй други начини - например, защо да не се допусне възможността някой да е надникнал в портмонето му в помещението с лични шкафчета?... И все пак тук имаше нишка за следване и бавният процес на разследването беше започнал: огромни валчести камъни се разбиваха бавно на големи каменни късове, те пък се разрушаваха на по-малки, по-малките се разцепваха на още по-малки, смилаха се на пясък, и започваше процесът на пресяване - отново и отново...

Бекер и Тий се заеха с картите. Като приеха дома на Шилинг в Леджуд за център на кръга им на търсене, те означиха и включиха в списъка си всяка къща в границите на радиус от около трийсетина минути пеша през горите. Процесът разкриваше броят на къщите, които влизаха в играта. Кламдънските пътища напомняха безбройните извивки на лабиринт и прикриваха истинските разстояния: понякога разделяха две близки точки с километри! Сега Бекер разбра как койотът - ако беше същият - го бе изпреварил толкова лесно, минавайки през гората, докато той въртеше педали по шосето.

— Досега не го знаех! - възкликна Тий. - Кламдън е около сто и четиридесет квадратни километра, а се оказва, че човек може да тръгне от центъра и да излезе от града в посока по избор за по-малко от два часа.

— Ако не следваш пътищата - допълни Бекер.

— Вкарахме в този списък половината град - обърна му внимание Тий.

— Включително и твоята къща.

— И тази на Макнийл.

— Казано на фона на апетитно облизване в предвкусване на порция пържоли - подхвърли Бекер.

— Какво му е на Макнийл като заподозрян? Прекалено е лесен или що?

— Тий, повярвай ми, искрено бих се зарадвал, ако проблемът се разреши по най-лесния начин. Страшно ми се иска поне един път някой от „тях“ да се появи на прага си и чистосърдечно да си признае... Колкото до Макнийл, смятам, че трябва да направим допълнителни проверки, преди да му метнем ласото на врата.

— Като какви например?

— Например можем да започнем с проверка на алибито му за нощта, в която изчезва Инге Шраг.

— Имаш предвид... да разследвам?

— Нещо такова.

— Винаги съм знаел, че има сериозна причина да не харесвам тая работа... Той заяви, че е бил в съпружеското си легло със законната си жена.

— Вече го попита, така ли?

— Естествено. Не съм чак толкова плах, колкото изглеждам.

— Имаш ли потвърждение от жена му?

— Предполага, че вероятно е било така. Заяви, че когато тя е в леглото, обикновено спи.

— Не е алиби, с което можеш да се надуваш, но ще послужи.

— „Послужи“, майната ти! Ще трябва да измисли нещо по-добро от това! Ще захапя въдицата само ако ми представи видеолента, на която да го видя кротко заспал до жена си!

— Имаш ли изобщо някакви доказателства срещу него?

— Знаех си, че трябваше да държа федералите настрани! Аз съм само шеф на полицията в провинциално градче. Смятах, че едно от задълженията ми е да пращам в затвора невинни мъже и жени!... Не, нямам доказателства, имам само усет. И ти работиш главно по усет, сам ми го каза.

— Да, но не започвам с омраза към лицето. Използвам инстинктите си, за да се опитам да разбера или да усетя виновния. Не се вторачвам в някого и не се залавям да трупам купища обвинения срещу него, ако случайно не ми хареса фасона му.

— Това ти е грешката. Ако го правеше, щеше да постигнеш по-висока бройка арестувани.

— Е, тук вече си прав. Питам се дали ще съумея да измъкна разрешение от Карин да работя по този начин.

— Има си хас да не успееш. Заплаши я, че ще оттеглиш услугите си... Какво, луд съм, така ли? Я си оттегли услугите, спри кранчето и ще видиш какво ще стане! Предлагам ти да разнищиш по-подробно тая идея.

— Приказките за Карин ми напомниха, че е време да прибера Джак, да се върна вкъщи и да приготвя вечерята. Продължавай работата, шефе, справяш се чудесно.

— Стеснихме нещата до около хиляда къщи. Какво следва да правя отсега нататък?

— Провери в колко от тях живеят здрави мъже между шестнайсет и шейсетгодишни.

— В Кламдън? Почти във всяка една от тях.

— Прекрасно! Това ще улесни работата ти: по-малък процент елиминиране. - Бекер го потупа окуражително по рамото и излезе. Пресече паркинга, мина край библиотеката и адвокатските кантори на ъгъла, край единия от четирите кламдънски светофара. Нямаше пресечка и Бекер изчака движението да се поразреди, преди да пресече диагонално пътя. Стигна до малкия търговски център и точно пресичаше през него по посока към празното пространство зад магазините и отвора в живия плет там, който водеше към задния двор на съседа му и през него до дома му, когато едва не се сблъска с Тòва Корн.

Тя стоеше с дългокракото нехайство на модела, който някога е била, поставила ръка върху издадено встрани бедро. Насмешливо-предизвикателните ѝ очи го гледаха с познатия израз на превъзходство, който Бекер приемаше като предназначен изключително за него. Имаше чувството, че за нея той бе само още един представител на добре познат ѝ вид: тя сякаш бе виждала безбройни тълпи от същия вид да идват и да си отиват, но като някоя снизходителна роднина все пак бе готова да прояви известна привързаност към него. В другата си ръка държеше кутия с пица за вкъщи, взета от закусвалнята наблизо, но тя ни най-малко не отнемаше от изразителността на погледа ѝ, от който се лееше развеселено снизхождение.

— Оу, оу, оу.

— Ето ме и мен. Как си, Тòва?

— Имаш вид на човек, спуснал се по петите на някого. Глава надолу, широки крачки, никакви погледи наляво или надясно. Стори ми се, че се опитваш да ме подминеш.

— Просто обмислях какво да приготвя за вечеря. - Той кимна към кутията с пица. - Виждам, че вече си разрешила проблема.

— Станли няма да се върне вкъщи за вечеря - поясни тя. - Още една операция на бедро или там каквото е. Повече не обръщам внимание на извиненията му.

— Защо не дойдеш вкъщи? - предложи импулсивно Бекер и веднага съжали. Зачуди се какво му става и за какъв дявол отправи тази покана.

— О, представям си каква картинка ще бъдем на масата. Ние и жена ти. Колко уютно. Направо страхотно.

— Какво искаш да кажеш?

— Знаеш какво.

— Нямам представа.

— Жена ти ме мрази.

— За какво говориш? Това не е истина. - Тя се захили самодоволно. - Тòва, правиш груба грешка.

— Ако още не ме мрази, няма страшно - ще ме намрази в бъдеще.

— Но защо?

— Питай нея - отвърна тя.

— Сега питам тебе - настоя той, опитвайки се да сдържи раздразнението си. - Моля те, изясни се.

— Нима не си забелязал? С впечатление бях, че си страхотен наблюдател и нищо не избягва от погледа ти. Трябва да си забелязал признаците.

— Признаци за какво?

Тя наклони глава на една страна, като че ли от този ъгъл можеше по-добре да прецени откровеността му.

— Наистина ли не знаеш?

— Може и да знам, възможно е да знам всичко. Не знам само за какво намекваш.

Бекер зачака. Тя продължаваше да го изучава с наклонена настрани глава. Кожените ѝ панталони вероятно щяха да изглеждат смешно на всяка друга жена, която нямаше нейните крака, височина и израз на върховно безразличие. Лъскавата материя прилепваше към краката ѝ като втора кожа, визуален стимул да грабнеш, да докоснеш, да смъкнеш... Но Бекер не се интересуваше от външния ѝ вид. Реши, че му разиграва още една от бароковите си игри, и бе толкова вбесен, колкото можеше да си го разреши.

— Хубаво - сви рамене той. - Забрави го. До скоро виждане.

Накани се да продължи пътя си, докато тя местеше пицата от едната ръка в другата: задържа я само на пръсти като професионална келнерка.

— Наистина ли не знаеш?

— Не знам и не ме интересува.

— Жена ти... - Това проточи изречението, после го довърши рязко, сякаш за да отстрани всякакво съмнение: - Карин е хукнала след съпруга ми.

Първото му желание беше да се изсмее, второто - да я удари, но той успя да постави под контрол и двете. Стоеше вторачен в нея, опитвайки се да прогони чувствата от лицето си, докато изследваше нейното, за да разбере какво всъщност се опитва да прави. Предизвикателният ѝ израз бе изчезнал и сега на лицето ѝ бе изписана само болка и отчаяна надежда, че Бекер ще отрече думите ѝ.

— Искаш да кажеш... Станли? - запита той глупаво, все още невъзприел смисъла на току-що казаното, всмукал само страха, свързан с него.

— Това е момчето - отговори тя, възстановила бързо защитните си реакции. - Моят човек пак го е завъртял.

— Ти не си добре - отговори той, но не достатъчно убедително. Искаше да я плесне по лицето, искаше му се да смъкне от него вбесяващия израз на свирепа победа. Също като дете, изправено пред непоносима истина, му се искаше да извива ръката ѝ, докато я принуди да закрещи, че е излъгала, докато зареве от болка, докато погълне обратно тежките думи, и те да изчезнат, сякаш никога неказани...

— Не трябваше ли да е в Ню Йорк днес?

Бекер кимна като внезапно онемял.

Усмивката на Тòва излъчваше почти осезаема болка.

— Те прекараха заедно следобеда.

— Къде? - запита той, съзнавайки, че реагира погрешно. Беше ѝ се поддал и сега тя знаеше, че може да стори с него каквото пожелае. Тòва дори не правеше опити да скрие садизма, изписан на лицето ѝ. Но виждаше, че и тя страда и нейното страдание бе единствената му утеха.

— У вас. Току-що ги видях. Ако побързаш, може би ще го завариш.

— Лъжеш.

— Огледай се, когато се прибереш - отвърна тя. - Не ѝ казвай нищо. Ако не сподели с тебе, значи има какво да крие.

Той се обърна рязко и забърза към къщи през отвора в живия плет на съседа, повтаряйки си, че не е възможно колата на Карин да е тук. Карин е все още в Ню Йорк и злобната клевета на Тòва ще бъде демаскирана.

Когато излезе от живия плет, разтваряйки последните преплетени гъвкави клонки, които ограничаваха полезрението му, от неговата алея потегли кола. Той си заповяда да не тича, да не вярва на лъжата, но когато минаваше край къщата на съседа, за да види чия е колата, крачката му се усили, независимо от волята му. Докато стигне до пътя, тя вече беше изчезнала зад завоя, но зелената камри на Карин се беше кротнала в алеята пред дома му.

19.

Корн я беше помолил за среща: искаше да разговарят за Бекер. Карин се съгласи отчасти от любопитство, отчасти от учтивост. Той се държеше с обичайната за него странна смесица от нахалство и плахост, но този път Карин забеляза и още нещо, което не успя да определи точно, и накрая го приписа на някакъв нов вид вътрешно напрежение.

Когато се срещнаха, Корн я прегърна, целуна я по бузите, задържа ръцете си миг по-дълго и накрая я освободи решително с ясен подтекст на неохота. „Като че ли черпи сили от една прегръдка“ - помисли неволно Карин.

— Ние много обичаме да се прегръщаме - заяви той, сякаш прочел мислите ѝ. Не стана ясно кого точно има предвид под това „ние“.

— Разбрах - отвърна Карин. - Забелязах.

— Аз съм просто много... Обичам да докосвам... Обичам да ме докосват... Не много мъжествена черта, нали? Жените нямат нищо против нея, но тя отблъсква мъжете.

— Мъжете са доста затворени и трудно изразяват чувствата си един към друг - съгласи се Карин.

— Бинго! Точната причина, заради която поисках да се срещнем - отделно от удоволствието да те видя. Обмислям един план... Иска ми се да направя нещо специално за Джон. Нещо в негова чест. Тост-мост или каквото там го наричат... Нещо като... като празненство, повод приятелите му да се съберат и да му кажат колко го ценят.

— Каква интересна идея! -възкликна изненадано Карин.

— Искам да кажа... виж какво, първо, той бе много мил - истински мил!... Консултира се с мен за Джони Семката - не ми достигат думи да ти опиша какво огромно значение имаше това за мене! Знам, че нямаше нужда от мен - вие имате достатъчно експерти, - а го направи. Покани ме в Ню Йорк, представи ме на всички там, обядва с мен... Мъжете не се държат така един с друг, Карин - освен ако става въпрос за бизнес. Имам предвид... никой не прави жестове за другия просто ей така. Бях трогнат, силно трогнат! Сигурен съм, че не съм единственият, който питае чувства на признателност и благодарност към него. Сигурно има много мъже - хора, не само мъже, - трогнати от почтеността и щедрия му дух. Ти ще ми посочиш кои са и аз ще ги поканя. Да не забравяме и работата му: обществеността тук страшно много се гордее с него - едва ли имаш представа кодко много го уважават в града! Не знаем подробностите, носят се разни приказки, може би само наполовина верни, знам... Направил е толкова много за цялото общество - не само за Кламдън, но за цяла Америка! А не мисля, че някой му е благодарил както трябва. Може би Бюрото му е давало медали или нещо такова, но знам, че никой от хората около него не е изразявал някога благодарността си директно, никога не му е казвал нищо досега.

— Джон не обича да се говори за това - успя да вметне Карин.

— Той трябва да се гордее!

— Трябва, но той е много противоречива натура и този вид неща го...

— Ти си прекрасна - заяви той неочаквано и вдигна длан, сякаш за да спре възможно възражение. - Винаги съм знаел, че си много хубава жена, но когато говориш оживено за нещо близо до душата ти, ти си просто... поразително красива! Направо отнемаш дъха на човека срещу тебе... Извинявай, прекъснах те неволно, просто трябваше да го кажа... Продължавай. Говореше за неохотата, с която Джон приема похвалната оценка за работата си.

В границите на едно изречение само мнението на Карин за Корн се промени: сякаш някаква леща бе внезапно поставена във фокус. Тя продължи да говори нормално, като че ли не бе го чула, но все пак прие комплимента му с дискретна, доволна усмивка. От този момент обаче всеки нюанс на гласа му, всеки поглед, всяко движение на изразителните му ръце бе някак друго. „Особено очите му - мислеше тя. - Други са... различни...“ Където преди бе забелязвала само тъга, сега виждаше копнеж. Интересът бе заменен с изпитателно оглеждане, а топлотата - с нещо по-силно, по-лично... И в същото време Карин усети, че и тя се променя. Изведнъж се почувства като застанала на сцена под ярки прожектори, център на внимание. И въпреки чувството на неловкост тя внезапно се усети странно възбудена, вълнуващо жива. И преди бе усещала наличието на сексуален нюанс в отношенията с Корн - Карин бе сигурна, че в отношенията между мъжете и жените винаги съществува сексуален компонент, колкото и далечен и нереализируем да е той. Но при Корн той ѝ бе изглеждал приглушен и общ, почти само израз на учтивост, не истинско желание. Всеки от тях признаваше едва доловимо разликата в половете, но без надежда или очакване - обикновения тип ежедневно приемане на другия пол, взаимна преценка и решение да се спре дотук, израз не толкова на безразличие, колкото на уважение и съобразяване с обстоятелствата.

Само с няколко думи Корн промени за миг всичко, но продължи да се държи така невинно, така очевадно неосъзнал въздействието на думите си, че Карин се запита дали не се заблуждава и дори дали всъщност го бе чула правилно.

Предъвкваха известно време идеята за изразяване на обществена благодарност на Бекер, но Карин приемаше разменените думи като страничен, разсейващ фонов шум. „Основният разговор - мислеше тя - не е между учтивите ни маски, а между истинските ни лица под тях.“ И той се водеше не с думи, а с размяна на изпитателно танцуващи погледи - любопитни, изследващи, умоляващи, отхвърлящи.

Корн погледна часовника си и играта приключи.

— Прекрасно беше - заяви той вече на крака. - Истинска наслада бе да разговарям с теб. Още няма защо да вземаме решения, засега само помисли върху идеята... но не казвай на Джон. Имам усещането, че ако разбере за плана ни, ще осуети всичко още в зародиш.

— Вероятно - съгласи се Карин и се запита дали Корн наистина вложи в думите си двойно значение, или тя разчиташе толкова в думите му, колкото той - в очите ѝ.

— Ще го запазиш в тайна тогава, нали? - Гледаше я е широко разтворени, очакващи очи, на вид невинни. Но Карин долови нещо друго в дълбочините им, нещо изплъзващо се... някакво по-дълбоко, по-примитивно усещане... друго тълкуване на току-що казаното. Сви вътрешно рамене: какво от това?

— Няма да го лъжа - отговори тя.

— Разбира се. Просто не му казвай безпричинно, че сме говорили. - Карин се поколеба, усещайки, че от отговора ѝ зависи нещо засега все още неопределено. Накрая кимна, не желаейки да изрази съгласие на глас. - Чудесно! - възкликна той, ухилен до уши. - Страхотно! Прекрасно ще бъде, ще видиш! Благодаря ти, Карин. Чудесна си. - Той протегна напред ръце за прегръдка и Карин с изненада установи, че пристъпва напред, за да я приеме.

Този път усети натиска на тялото му към нейното, промяната в дишането му, въздействието на ръцете му върху нея. Задържа я доста дълго и Карин си заповтаря, че трябва да се дръпне, че тя трябва да прояви инициатива, да сложи стоп, точка, край!... Но не го стори.

Когато най-сетне се отдръпна от нея, изразът на лицето му бе толкова мил, така плах, топъл, нежен и предан едновременно, че тя се смути още повече от собствените си реакции.

Той грабна ръката ѝ, стисна я, докосна бузата ѝ с върха на пръстите си, после изчезна. Карин се погледна в огледалото, опитвайки се да открие какво толкова бе видял в нея. „Нима съм толкова жадна за комплименти?“ - мислеше тя смаяна. Нима страдаше от толкова силно чувство за малоценност, че една малка похвала ускоряваше пулса ѝ и я караше да се чувства така щастливо глупава, както в момента? Нямаше недостиг на опити за сваляне в службата - независимо от възприетата от нея линия на поведение. Привлекателна беше и го съзнаваше. Ежедневието ѝ изобилстваше с потвърждения на този факт, макар и рядко точно по този начин. Подходът в такива случаи бе обикновено директен и недвусмислен. „Вероятно причината е във вътрешната несигурност на Станли - мислеше тя, - по-скоро в смирението му...“ Възхитата в гласа му, уязвимостта в очите му... Покоряващо бе, какъвто и да беше източникът. Не че някога ще се замисли дали да не се възползва от... Никога, разбира се!

Бекер я завари пред огледалото. Тя чака търпеливо цяла вечер да я попита за Стаили, но най-близкият му въпрос до него бе как е прекарала деня. Разказа му истината - до определена степен, изрязвайки досадното, безинтересното, неуместното. „Винаги го върша - оправдаваше се тя вътрешно, - всеки го прави. Няма нищо общо с прикриване на... някои дребновати нещица.“

Когато се подготвяше за сън, запита Бекер дали някога е правил спонтанни комплименти на жена.

— Непрекъснато ти правя комплименти - отговори той.

— Нямам предвид себе си. Би ли казал нещо хубаво на друга жена по време на обикновен разговор? Жените често го правят, вероятно това е женска черта.

— Не знам... Зависи. Какъв разговор?... Не, вероятно не - всъщност, определено не. Възможно е да си помисля колко е хубава, но няма да ѝ го кажа.

— Точно така си и мислех.

— Освен ако не я ухажвам - добави Бекер.

Карин промени темата. В течение на вечерта на няколко пъти го засече да я гледа някак странно, но реши, че не съвсем чистата ѝ съвест ѝ играе номера.

Преди да загаси, Бекер я информира, че се е срещнал с Тòва Корн в търговския център.

— О?

— Не ѝ поднесох спонтанни комплименти.

— Не беше ли изкушен да ѝ кажеш нещо хубаво?

Проточи се доста дълга пауза.

— Не - отвърна накрая Бекер.

И загаси осветлението.

20.

Тази сутрин Бекер спа до късно. Когато Карин тръгна на работа, той отбеляза събитието, като се завъртя на другата страна и зарови още по-дълбоко лице във възглавницата. Карин трябваше да върти волана до Манхатън, но работното място на Бекер до арестуването на Джони Семката беше Кламдън. Въпреки че бе над него в служебната стълбица и формално негов шеф, тя никога не издребняваше дотам, че да му държи сметка за работните часове, а още по-малко - за методите му. Върволицата успехи зад гърба му, специфичното му поведение, странната, необяснима слабост към определен тип случаи и даден вид убиец му бяха спечелили уважение (макар и подплатено с предпазливост) и уникална свобода на действие. А влюбената в него Карин дори я разширяваше допълнително. За много от колегите им в Бюрото отношенията им бяха отношения между звероукротителка и лъв. За голяма част от завистливите ѝ подчинени бързото ѝ служебно издигане се дължеше единствено на успешното укротяване на Бекер с помощта на леглото. Но тези дребни душици удобно забравяха, че бе назначена за шеф на отдела за разследване на серийните убийства много преди да приключи дългата му отпуска по болест - тежък период за Бекер, трудно време на смела вътрешна битка със и против всеобщо приетата мъдрост на психоаналитиците, личното себепознание и мощните пориви на духа му. Загубил беше битката - поне той така смяташе. Отстъпил бе на онова, от което се беше страхувал най-много, и се беше върнал в единствената организация, която - каква ирония наистина! - го награждаваше именно защото му се удаваше.

Карин бе запозната с всичко това отчасти благодарение на конкретна информация, отчасти заради съпричастността си към душевните му терзания. Обичаше го заради куража да се бори със себе си - независимо от изхода - както и заради силата му - заради чувството му за хумор - заради нежността на ръцете му - заради дълбоката му, откровена нужда от нея... Никога не би сравнила отношенията им с тези между лъв и укротителката му - никога. За разлика от другите беше наясно, че Бекер можеше да бъде укротен единствено от него самия - никой друг не притежаваше нужната волева сила... Тя бе повече склонна да се сравни с жена, омъжена за върколак: в много отношения нормално и порядъчно същество, добър мъж, добър съпруг, добър баща - но човек, върху когото от време на време пада черна сянка и го разтърсват гърчовете на чудовищно, умопомрачително страдание... Според легендата за върколака тези пристъпи на необяснимо страдание са резултат на древно проклятие. В случая с Бекер то извираше от едно детство, така изкривено и измъчено, че самият той все още нямаше сили да се обърне директно към него. По време на тези страшни периоди на страдание той беше толкова отговорен за постъпките си, колкото за действията на дивите зверове. Но сравнението с върколака спираше дотук. Бекер не се нахвърляше върху заблудени пътници, не тероризираше невинни хора, никога не бе преследван от тълпи озверени селяни, жадни за мъст. Напротив, всички го хвалеха. Само криминално проявени садисти и умопобъркани ставаха негови жертви, те бяха единствените свидетели на страховитите му преобразования, единствените, които го зърваха, макар и за кратко време, в чудовищния му вид. Карин разбираше, че обществената възхвала на извършените от него убийства - до едно убийства при самозащита, всички официално изследвани, подробно огледани и обявени за неизбежни, но въпреки това неизвиними за самия Бекер - само влошаваше нещата, не му даваше шанс да си прости. Той търсеше наказания за тях, а вместо това получаваше медали, обсипван беше с изявления на благодарност, гледаха го с благоговение. И понякога, обзет от отчаяние, той се наказваше сам...

Карин бе ставала свидетелка на бурни самобичувания, бе го виждала да си сипе главата с пепел, изпълнен с отвращение към себе си. Научила се беше да познава признаците на тези бури и сега усещаше предупредителното клокочене на поредната. Знаеше обаче, че и тя ще отшуми, както другите преди нея. По някое време Бекер ще се приеме такъв, какъвто е: компромис между личната му воля и измъчено наследство... А ако не успее да сключи мир със себе си в пълния смисъл на думата, поне ще се уталожи още веднъж в някакъв вид напрегнато примирие, което ще му разреши да се върне и да функционира отново в света на Карин.

Забелязала беше странно го му поведение от няколко дни, но не можеше да посочи точния момент или конкретния случай, отбелязващ началото на промяната. Знаеше от опит, че започне ли работа по някой случай, задълбае ли у себе си, за да черпи познания за плячката си в тъмните кътчета на душата си, рано или късно ще се завихри бурята у него, ще го залюлеят щурите - ще го отнесат далеко, далеко от нея... Карин бе установила, че най-разумното поведение в такива случаи беше да му осигури достатъчно пространство за действие и да не се обижда от странностите му. Изобщо не ѝ минаваше през ум, че студеният му поглед и продължителни мълчания този път бяха външен израз на изгарящо съмнение и подозрение в нея самата...

Бекер се събуди от дрезгаво грачене на врани и известно време лежа по гръб с широко разтворени очи, сякаш стреснат от факта, че се намира в собственото си легло. Враните очевидно бяха избрали задния му двор за провеждане на разгорещена конференция: той виждаше поне половин дузина от тях, увиснали между клоните на дърветата като черни дрипи, дов- лечени от вятъра. Те крещяха една на друга, но дали за да повикат останалите, или да ги държат настрани, Бекер така и не разбра. Все повече и повече от тях заемаха избраното място с последно приплескване на крила, после ги прибираха към тялото си, разтваряха яки човки и се присъединяваха към влудяващия хор. Напомняха тълпа платени оплаквачки.

Бекер лежеше неподвижно, вгледан в тях през прозореца си. Опитваше се да си спомни как се наричаше такова сборище от гарги. Крякане на гъски, да... - ликуване на чучулиги, ммм... - ето го! Убийство! „Убийство на врани“. Точно така наричаха в разговорния език всички трудни, опасни и неприятни неща, между които спадаше и този вид шумни сбирки на врани. Обсаден беше от „убийство“ на птици! „Колко уместно“ - помисли той. И в какво учудващо съответствие с настроението му.

Бекер поскита из празната къща - Карин беше на работа, а Джак на летен лагер, - погледна света навън през различни прозорци, механично търсейки обяснение за пернатото сборище в задния му двор. Едва ли беше някаква мърша, котка, куче или сърна - тогава враните щяха да бъдат на земята около нея, нямаше да висят по клоните на дърветата отзад, разтворили човки и атакуващи слуха му с грозното си агресивно грачене. Претърси с поглед видимата част от гората отзад за някое хванато в капан или умиращо животно - бъдеща възможност за пир, но все още опасна. Дори вездесъщите катерици се бяха изпокрили, подплашени от нарастващия черен покров по дърветата. Знаеше, че враните нападат гнездата на други птици и грабват новоизлюпените пиленца с огромните си човки - но не и когато са на такива ята. Ограбването на гнезда е самотно деяние... Ако смятаха да се чифтосват, за какъв дявол се бавят толкова?

Врявата продължаваше, дразнеше го, стържеше по опънатите му нерви. Бекер коленичи, за да ги погледне от прозореца на всекидневната, а после се премести в кабинета, който делеше с Карин. Когато клекна до бюрото и наклони глава, за да огледа небето навън, очите му се оказаха точно на нивото на въртящия се бележник. Бекер се изправи бавно, вторачен в картончетата, стегнал тяло, сякаш усетил нечие друго присъствие в стаята. Бележничето оставаше отворено на последното картонче, което някой е гледал - освен ако друг не го завърти. Сега бе отворено на „Станли Корн“ и Бекер знаеше, че той не беше този, който го е отворил точно на това картонче.

Забравил за враните вън, Бекер се звереше злобно на името и през него протичаше буйна вълна адреналин. Не беше гняв, беше страх. „Ако изгубя Карин...“ - мислеше той - и не можа да продължи по-нататък, не си разреши да продължи мисълта си. Перспективата беше повече от непоносима.

Вдигна телефона и набра номера на Корн.

— Трябва да говорим - заяви той.

— Здравей - прозвуча развеселеният глас на Тòва. - Питах се кога ще позвъниш

— Той на работа ли е?

— Да. Поне така каза. - Последва пауза, достатъчно дълга, за да я отбележат мислено и двамата. - И тя ли?

— Да.

За миг Бекер изпита страх, че Тòва ще го запита дали е сигурен; после страхът се замени с топло чувство на благодарност - тя не го направи.

— Защо не наминеш насам? - предложи Това.

— Кога?

— Кога ти е удобно?

— Сега.

— Дай ми половин час. Малко раничко е за една жена.

Докато се обличаше, Бекер се сети за враните. Ако се бяха събрали за пиршество, плячката им би трябвало да е много голяма, за да нахрани всички. И се запита с горчивина дали хванатият в капан ранен звяр, когото те очакваха да умре, не бе той самият.

Това се бе спряла на зеления цвят за срещата и Бекер разбра защо ѝ бе нужен изискания половин час. Сенките, лакът за ноктите и дори червилото ѝ имаха цвета на свежа трева. В резултат от толкова много зелено кожата ѝ бе придобила болнавия вид на бито мляко.

— Подрани - посрещна го тя със самодоволна усмивчица. - Да смятам ли, че гориш от нетърпение да ме видиш?

— А ти си вече готова - отвърна Бекер кисело. - Да смятам ли същото?

— Не си в много добро настроение тази сутрин, господине. Загубил си някъде лекия хумор, който те правеше толкова интересен събеседник. Удоволствие беше да се говори с тебе.

— Реших, че ти ще предоставиш достатъчно удоволствие и за двама ни.

— Бих могла - отвърна тя и тръгна към тенискорта. Не си даде труд да погледне назад, за да провери дали Бекер я следва. - Поне някои хора твърдят, че имам данни в това отношение. Не за Станли, за някои други.

— Да не би да си решила да изиграем сет или два или може би - кой знае - все пак ще поговорим, май? - запита заядливо Бекер, когато тя се отпусна на стола край корта. Това веднага зае поза, характерна за актриса или модел - досега Бекер не бе забелязал жена извън тези две професии да седи, кръстосала крака по този начин.

— Икономката е в къщата - отвърна тя. - Искаме ли някой да ни чуе?

— Не, разбира се. Предпочитаме да ѝ предоставим вълнуваща гледка от прозореца и възможност да даде воля на въображението си... Какво знаеш за Карин и съпруга си?

— Направо на въпроса, нали? Няма повече празни приказки, ала-бала... - Това се облегна назад и протегна лениво крака пред себе си. Бекер разбираше, че тя не само съзнава впечатляващата сила на красотата им, но бе напълно наясно, че и той я усеща. - Какво знаеш за тях?

— Нищо. Дори не съм сигурен дали наистина има нещо, което си струва да се знае.

— Не, знаеш. Иначе нямаше да бъдеш тук, нали?

— Вероятно не.

Тя му се усмихна, очевидно неразвълнувана от липсата на интерес към нея..

— Нямаше да дойдеш тук само заради мен. Аз не съм добра компания.

Направи пауза, изискваща опровержение.

— Ти си наред - отвърна нетърпеливо Бекер.

— Колко галантно.

— Тòва... Тòва, моля те, кажи ми, ако знаеш нещо за съпруга си и жена ми...

— Правилно ли усещам едно недоизказано „или“ в края на това изречение?

— Или ще убия Станли безпричинно.

— Обещаваш ли?

— Има ли сериозна причина да го направя?

— Защо всички винаги искат да убият Станли, а толкова рядко проявяват готовност да убият жените си?

— Обичам жена си.

— Знам. И най-странното нещо в цялата история е, че аз обичам съпруга си.

Бекер седеше неподвижно и се опитваше да контролира нетърпението си, като регулира дишането си.

— Да започна ли със Станли? - запита тя.

— Хубаво, давай.

— Надявам се, че имаш достатъчно време на разположение - подхвърли тя.

21.

Тий изпълзя неохотно от дебрите на съня: жена му Мардж тресеше енергично рамото му.

— Онова нещо запищя - побърза да обясни тя. - Каза да те събудя.

В тъмнината на спалнята святкаше и загасваше червена светлинка и се носеше непрестанното пиукане на приемателя, поставен върху телевизора.

— Хиляди дяволи! - възкликна Тий и скочи от леглото напълно събуден. - Откога святка и пищи?

— Може би от минута.

Тий нахлуваше светкавично дрехите си.

— Защо не ме събуди веднага?

— Събудих те.

— Каза, че пищи от минута!

— Първо трябваше да се събудя аз самата... Задължително ли е да хукваш посред нощ като...

— Надявам се, не смяташ, че го правя за кеф.

Мардж го погледна, както не го бе поглеждала от години.

— Тий, не тръгваш на среща с някого, нали?

— Напротив. Ще се срещна с Бекер и - ако имаме късмет - с господин Семката.

— Не се срещаш с някоя жена, нали?

Тий се наведе да върже връзките на обувките си, избягвайки погледа на жена си.

— За бога, Мардж.

— Срещаш ли се?

— Както съм сега? Наполовина събуден? Излизам служебно - ще следим кола, която...

— Нямам предвид тая нощ.

— Твърде стар съм за такива глупости - заяви той на път към вратата. Мардж бе измъкнала стъпало извън завивката и той се спря за миг да го докосне леко, опитвайки се да омекоти по този начин резкия си тон. - Защо да се срещам с някоя друга, когато имам теб? Трябва да съм луд!

Тя издърпа чаршафа над глава, за да скрие болката в очите си.

— Ще изключиш ли поне това нещо?

Тий грабна приемателя и излезе от спалнята, като все още придърпваше дрехите си оттук-оттам. Телефонира на Бекер от колата.

Бекер прекара нощта в борба с отровата, вляна така щедро от Тòва. Не ѝ вярваше. „Няма да повярвам без доказателства“ - повтаряше си той, но знаеше, че вече бе почти приел подхвърленото от нея за достоверно. Карин мълчеше за срещата си с Корн. По едно време като че ли щеше да я спомене, но в крайна сметка не го направи. Дал ѝ беше достатъчно възможности да го стори. Когато подхвърли за срещата си с Тòва, тя би могла да спомене - ако беше поискала, - че е била със съпруга и. Ако наистина е била. Не бе сигурен - а ако не е била? Дори не можеше да заяви със сигурност, че отдалечаващата се кола бе излязла от неговата алея. Покрай този път имаше и други къщи. Освен това не се знае кой е бил в нея...

Заповядваше си да престане да се измъчва, заповтаря си, че изобщо няма основания за подозрения - налице бяха само думите на една странна, озлобена жена. „А това не е никакво основание“ - изтъкваше си той. Никакво! И все пак представата за Карин с друг мъж го изпълваше с такова бездънно отчаяние, че той нито можеше да си намери място, нито да мисли за нещо друго.

Посрещна обаждането на Тий с облекчение. Скочи от измъченото си легло и се впусна в нощта, търсейки утеха в действието.

Тий забеляза задните фарове на колата в далечината и незабавно намали скоростта. Не желаеше да настига бежовото „Шеви-Каприз“, не му беше работа да застава лице в лице със сериен убиец. Такова нещо изискваше екип от поне няколко опитни мъже. Или само Бекер - може би. Ако приказките за него са верни... Но ако наистина са верни, то тогава Бекер би следвало да се спусне върху Джони като освирепял от глад ястреб или като леопард от засада... И след атаката му от Джони следваше да остане само кървава локва и някое и друго късче за враните... Ако историите за него бяха верни, сега Бекер би трябвало да се материализира пред Джони като Дракула, да разтвори пелерина и да впие зъби във врата му, а после да се превърне в прилеп или в паяк и да се стопи в нощта. Ако приказките за него бяха верни. Но ако действително беше така, защо досега Бекер не го беше измъкнал на светло? Защо не го подуши, както вълк подушва плячката си, защо не го откри като пепелянка по телесната му топлина, защо не намери леговището му сред горите - като Даниъл Бун^81, защо не го примами да излезе оттам - както Свирача примами плъховете на Хамелн в реката? Защо не го проследи с рентгеновите си очи?

Разбира се, Тий не вярваше на тия приказки - дори на ония с известна степен на достоверност. Знаеше, че Бекер бе много добър агент, отличен професионалист, но не и свръхчовек. И все пак... искаше му се да побърза и да се присъедини към него в гонитбата.

Светлината от задните фарове отпред се усили за миг, когато шофьорът натисна спирачки пред завой, и после изчезна зад него. Пред тях се опъваше „Нютън Роуд“, един от малкото сравнително дълги прави кламдънски пътища. Тий понамали още: не бе нужно онзи отпред да разбере, че го преследват. Взе завоя, за частичка от секундата забеляза движение отстрани, сенките сякаш се сляха за миг и скочиха пред колата му. В светлината на предните му фарове се очерта рязко тялото на елен в момент на скок, извил към Тий глава с широко разтворени от изненада очи. За миг той като че ли увисна във въздуха и Тий инстинктивно натисна спирачки, но знаеше, че бе закъснял. След сблъсъка колата отскочи надясно и излезе от очертанията на пътя. Нестреснати от съдбата на водача си, още няколко сърни скочиха на асфалта и пресякоха пътя, святкайки с очи към Тий на минаване.

***

Бекер намери Тий да седи на пътя на няколко метра от елена, който бе със смачкана задна част, но все още жив. Животното бе издигнало предница, подпряна на опънати предни крака: сякаш гордостта не му разрешаваше да легне победено в присъствието на човешки същества. Когато чу стъпките на Бекер, то обърна към него стряскащо огромни и лъчисти очи. Беше учудващо спокойно и отстрани двамата с Тий изглеждаха като мъж с куче, спрели да починат край пътя. Едва когато се приближи напълно, Бекер забеляза тъмната локва, в която седеше еленът: повърхността ѝ леко потрепваше от вливането на кръв в нея.

— Добре ли си? - обърна се Бекер към Тий. Приятелят му не бе помръднал, като се изключи първият разпознаващ поглед при появата му на сцената. Сега седеше, отпуснал глава на гърди, обгърнал колене. - Тий?

Тий вдигна бавно глава и го погледна. По лицето му се стичаха сълзи и влажните му очи блестяха като тези на раненото животно в лъча на единствения преден фар на полицейската кола. Бекер смутено отмести поглед.

— Трябва да я напусна - простена измъчено Тий. - Нямам сили да продължавам така... Трябва да я напусна...

***

Когато взе завоя, Капитан Лув забеляза елена, стегнал тяло за скок. Отначало го бе взел за голямо куче, но естествената грациозност на животното му подсказа истината. Често ги беше виждал по време на нощните си пътешествия и се бе питал защо ли труповете им не покриват пътното платно като тези на миещите се мечки, чийто брой като че ли намаляваше рязко всяка нощ. Рискованите им скокове пред идващите коли изглеждаха напълно напосоки. Искаше да изкрещи на елена: „Отдръпни се, много си близо до пътя!“ Знаеше, че след него идва кола - когато излизаше нощем, проявяваше повишена чувствителност към всяка кола на пътя. Повече от ясно беше, че ако еленът скочи сега, ще се сблъска с идващата след него кола.

Когато забеляза в огледалото си рязкото кривване на предните фарове на колата, Лув веднага разбра какво се бе случило - знаеше, че трябва да се върне. По това време на нощта нямаше кой да даде първа помощ на ранените, ако има такива. Не можеше да ги остави да страдат. Длъжен беше поне да провери дали има ранени и ако се наложи, да се обади на полицията. Дениз ще трябва да почака.

Най-сетне намери удобно място и обърна колата. Предните фарове на другата кола повече не се виждаха. Когато се приближи до мястото на сблъсъка, забеляза, че там е пристигнала още една кола, което веднага го освободи от задължения към ранения. Сега раненият - ако имаше такъв - бе нечия друга отговорност, и той можеше спокойно да завърти колата обратно и да продължи пътя си. Намали скоростта, когато се приближи, и внезапно осъзна, че извън пътя лежи полицейска кола, и в светкавичен, пълен с паника проблясък, разпозна Тий и Бекер край ударения елен, и двамата вторачили погледи в колата му. Той инстинктивно обърна лице, опитвайки се да се прикрие с рамо, докато натискаше газта. Взе рязко завоя и те останаха зад извивката, но мозъкът му препускаше бясно. Тий и Бекер в две коли след него посред нощ на същия път в неговата посока?! Не бе съвпадение. Следвали са го, което означава, че някак са разбрали за колата. Какво друго биха могли да знаят? Нямаше начин да са узнали кой е той - иначе щеше вече да е в ареста. Следвали са го, за да разберат кой е и какво ще стори, което означаваше, че са още в мъгла. Тоест той беше все още в безопасност. Стига да им избяга сега. Без да откъсва поглед от огледалото за задно виждане, той зави, след това почти веднага направи нов завой, като загаси предните фарове и кара известно време само на габарити.

Трябва да се измъкне, трябва да се измъкне! Те преследваха колата, не него. По нея нямаше отпечатъци - като се изключат онези по дръжката на вратата, волана и скоростите, оставени тази нощ. Той внимаваше много с отпечатъците: след като се освободи от Инге, бе почистил много педантично колата. Сега надяна чифт гумени ръкавици и измъкна гюдерия от жабката. Хвърли напрегнат поглед в огледалото и се залови да бърше жабката, волана, скоростите, дръжката на вратата. Помисли за миг, после избърса и ключа за фаровете, както и таблото отпред. В къщата, пред която бе спрял, залая куче. Той обмисли всичко още веднъж независимо от нарастващата нужда от бягство. „Сега е моментът да проявиш класата си - мислеше той, - да покажеш колко си умен, колко си хитър... Колко спокоен можеш да бъдеш пред надвиснала опасност!“ Прехвърли наум движенията си от момента, в който влезе в колата, после, доволен от услужливостта на паметта си, затвори тихо вратата и се вмъкна безшумно в гората.

И в този момент забеляза приближаващите се светлини от предните фарове на кола. Забили се самодоволно - отново бе отбелязал точка за себе си! Нека приберат колата, той винаги може да вземе друга, това изобщо не бе проблем. Но те не могат, не могат, не могат, да хванат него, Капитан Лув! И той си затананика тихичко, докато се промъкваше в гостоприемния подслон на гората:

Тичай, тичай, тичай:

дори бърз като стрела да си,

пак няма да ме хванеш -

разбери!

Хвърли поглед назад и забеляза, че предните фарове на преследвача му спряха зад алеята, където бе оставил каприза. „Сигурно е Бекер - помисли Лув. - Той е по-бърз от Тий, по-хитър е, много по-опасен. И така следва да бъде“ - доволно отбеляза на себе си Лув. Правилно беше да го преследва най- опасният, защото той, Лув, беше още по-опасен от него. Защото беше най-умният, най-хитрият. Защото беше най-добрият! „Не се страхувам от Бекер - мислеше той. - Но ако той действително е толкова умен, колкото се твърди, че е, трябва да се страхува от мен. Аз мога да се докопам до него по начини, които той дори не може да си представи!“

Сега вече кучето в къщата бе направо подлудяло: лаеше и джафкаше, като че ли Лув се беше промъкнал вътре. Чудесно - колкото повече шум се вдига, толкова по-слаба е възможността Бекер да долови стъпките на Лув през гората.

Когато го обгърна сигурността на дома му, съпругата на Лув спеше кротко в леглото си. Постоя известно време в спалнята, захилен тържествуващо. Хвана китка и провери собствения си пулс. Стабилен като скала, спокоен като дълбок сън.

„Обичам го! - мислеше той. - Обииичам гооо!“

22.

— В тая кола са били купища жени - заяви Андреаси, шеф на отдела за съдебна медицина, отговарящ за района на Стамфорд и Бриджпорт. Екипът му от специалисти бе работил по колата почти цял ден: търсеха отпечатъци, косми, мъх от влакна - остатъци или следи от такива от всякакъв сорт и вид. - В предната седалка за пътника са вбити толкова косми, че от тях спокойно може да се направи перука. По-голяма част от тях са дълги или почти попадащи в тая категория, цветът е различен, някои от тях са боядисани, други - напръскани с различни видове лакове за коса. Космите прилепват към тапицерията, промъкват се в пукнатини, приземяват се под седалката. Колкото и да се старае човек, никога не успява да ги отстрани с прахосмукачка - а той доста се е постарал, повярвай ми. На пръв поглед това е изключително добре почистена кола. Смятаме да сравним намерените косми с косите от момичетата на Семката... Знаеш ли какво ме учудва? Те никога не са седели на задната седалка. Нито една от тях. Като че ли никой никога не е бил на задната му седалка. Джони не ги е натискал там, просто ги е возил някъде.

— Все още не знаем дали тази кола е неговата. Намерихте ли някакви отпечатъци? - запита Бекер. Краткото съвещание се провеждаше в офиса на Тий в следобедните часове на деня след безрезултатното нощно преследване на каприза.

— Не толкова много, особено като се вземе предвид големият брой пътнички, които е разкарвал - отговори Андреаси. - Намерихме някои, но почти изцяло откъм мястото за пътника отпред. Той е чистил колата си в истинския смисъл на думата. Знае как да изтрива отпечатъци.

— Нищо от волана или скоростния лост?

— О, намерихме нещичко. Знаеш колко добре си разбираме от работата, Джон. Намерихме няколко отделни отпечатъци - той не е чак толкова хитър, колкото се мисли, въпреки че е доста близо до идеята за себе си. Или шофира с ръкавици, или предполага, че някой някога ще проверява тази кола. Разбира се, някои отпечатъци по мястото за пътника отпред може и да са негови, кой знае? В багажника не намерихме никакви отпечатъци. Според мене той го е почистил наистина изключително внимателно. Има няколко конци, хванати в процепа на ключалката - вероятно от парцала, който е използвал. Намерихме и няколко влакна вътре, но нищо особено вълнуващо - на пръв поглед поне. Нищо, което да ме накара да заподскачам възторжено.

— На какво би заподскачал? - запита Тий.

— Ако намеря нещо, което да ми отвори поле за работа. Ако нашият човек носеше ленени ризи, може би сега щяхме да имаме за какво да се хванем. Но всичко е памук или смес от памук и изкуствени влакна. Типът ризи, които всеки носи... Но има едно място с много отпечатъци.

— Кое е?

— Газовият резервоар. Има ги около отвора на резервоара, на капачката му, на винта.

— Кучи син - въздъхна Бекер.

— Точно същото си казах и аз - кимна Андреаси.

— За какво се говори, ако не е тайна? - обади се раздразнено Тий.

— Можеш да се хванеш напълно спокойно на бас, че той никога не е пълнил собственоръчно резервоара си – поясни Андреаси. - Ще проверим всички отпечатъци до един, но сме сигурни, че принадлежат на обслужващия персонал към газовите станции.

— При това множество различни хора - допълни Бекер. - Проверката им ще бъде само загуба на време. Малко отклонение от Джони.

— Защо си толкова сигурен? - запита Тий.

— Този човек явно не желае да бъде свързван с тази кола. Това обяснява затъмнените прозорци, които определено не са част от стандартното оборудване. Последното нещо, което би желал да се случи, е някой да го види и разпознае, докато пълни резервоара на колата. Затова стои в нея зад затъмнените стъкла и плаща допълнително на някого да свърши тая работа вместо него. Бас държа, че освен това непрекъснато сменя станциите, за да намали допълнително шанса някой случайно да се сети, че го е виждал в тази кола. Не почиства отпечатъците там - забележи, единственото място, от което не почиства отпечатъците. Вероятно се надява, че ако ги открием, ще се подведем и ще потънем до уши в работа, търсейки някаква улика. Ти се върза, нали, Андреаси?

— За около минута, докато разбера играта. Беше удоволствие.

— Да, обикновено умеят да създават малки забавления от този тип. Кога ще получа пълен доклад?

— След няколко дни - отговори Андреаси. - Ще се опитам да натисна всички свързани с него лаборатории, за да го получиш по най-бързия начин.

Когато Андреаси потегли за Ню Йорк, Тий запита:

— Карин не може ли да нареди да проведат всички изследвания с предимство?

— Може. Но тази кола не е никакво предимство за Бюрото. Ако беше такова, тук щеше да гъмжи от ченгета и щеше да чакаш на опашка за тоалетната най-малко половин час. Карин има други случаи и други проблеми. Колата на Джони е мое предимство. И твое. Не на Бюрото.

— Видях го. И ти го видя, нали?

— Видя кого?

— Шофьорът на каприза. Когато пресече светлината от фаровете ни. Само за секунда, не съвсем ясно, но достатъчно. Видях го.

— Защо не каза веднага?

— Исках да се уверя. Исках да го чуя първо от тебе, за да съм сигурен, че не се подвеждам от въображението си.

— Кого видя, Тий?

— Кого видя, Джон?

— Видях фигура, неясно загатване за мъж зад волана, нищо повече.

— Аз го видях. Сигурен съм.

— Кого?

— Наистина ли не го видя?

— Кого, по дяволите?

— Макнийл.

— Майната ти, Тий. Видял си го, защото си поискал да го видиш.

— Ти не го ли видя?

— Не.

— Сигурен ли си, че не беше той?

— Не съм сигурен кого видях.

— После го потърсих по телефона. Докато ти гонеше каприза. Телефонът му иззвъня четири пъти, преди да се обади телефонен секретар!

— Спял е.

— Или не е бил там. Кое ченге ще включи телефонен секретар?

— Кламдънско ченге? Уморено ченге? Или...

— Ченге, което бяга презглава в гората, бяга от Джон Бекер?

— Може би. Арестувай го, след като си толкова сигурен.

— Само със себе си като единствен свидетел? Та той дори няма да има нужда от адвокат. Сигурен ли си наистина, че не си го разпознал?

— Не видях Макнийл, Тий.

— Тогава си видял другиго. Кого видя?

— Сянка, неясна фигура. Шега на въображението ми. Никой, нищо. Забрави го... Още ли не си разрешил личния си проблем?

— Официална смяна на темата, така ли?

— Ако някога се втурна след сенки, то те ще бъдат моите собствени, не твоите, Тий - отвърна Бекер. - А дотогава хайде да се опитаме първо да открием някое доказателство.

— Видял си някого - настояваше Тий. - Кого?

— Никого, Тий, никого. Зърнах някакво лице в колата, но не го разпознах. И ти не го разпозна, Тий, признай си.

— Не говори от мое име. Аз видях, каквото видях.

— Не, Тий. Ти видя точно онова, което видях и аз. Ти обаче гориш от желание този някой да е Макнийл и лесно си въобразяваш, че си видял точно него. Само защото го мразиш и вниманието ти е насочено към него и защото не успя да видиш напълно ясно едно лице, за да бъдеш изцяло сигурен, че не е той.

— Пикая на този начин на мислене, ако мога да се изразя така пред един федерален агент.

— Ще ми се да имаш достатъчно сериозни основания да го сториш... Още ли не си скъсал с нея?

— Не съм - отвърна Тий и разтри уморено лице. - Не съм сигурен дали ще мога... Исусе, Джон...

— Няма да е лесно, знам го.

— Попадал ли си някога в такова положение?

Бекер се поколеба.

— Не - отговори той накрая. - Не... напълно.

— Тогава какво знаеш ти за това? Не, ще се изразя по друг начин. Какво, по дяволите, знаеш ти за моя гърч в този момент?

— Съвсем нищо.

— Тогава защо не млъкнеш?

— Извинявай. Не съм искал да... изразявам съчувствие или нещо такова.

— Няма да издържа ако... ако го направя. Раздялата с нея ще ме убие.

— Сигурен ли си, че трябва да го направиш?

— Какво друго да сторя?

— Не знам.

— Не съм те питал. Просто изтъквах, че нямам избор. Трябва да я напусна... и...и ще загина, знам го...

Тий се повдигна тежко на нозете си и излезе тромаво от офиса. И Бекер неволно го оприличи на ранено животно, тръгнало да търси уединено място, където да се отдаде спокойно на страданието си. Не знаеше дали и той не изглежда така, но сигурен беше, че чувства същото. Думите на Тòва се бяха впили като отровно копие в него, изпълнили го бяха със съмнение и с всеки изминат ден то го превземаше все по-безжаостно, все по-категорично. Вероятно поради тази причина му се стори, че през затъмненото стъкло на каприза зърна за миг лицето на Станли Корн.

23.

Тий бе взел твърдо решение и се чувстваше достатъчно силен да го приведе в действие - но само докато не видя очите ѝ... онези бледосини вълчи очи, които се взираха в него изпод червената лента за глава.

— Изглеждаш ужасно мрачен, генерале - заяви подигравателно тя с ръце на бедра, които разлюля предизвикателно. Денят беше ужасяващо горещ от ранна утрин и по голите ѝ ръце се стичаше пот.

Тий отвори уста, но тя се сви леко назад, сякаш очакваше да я удари, после пристъпи бързо към него и го хвана за колана.

— Недей - прошепна тя. - Не още. Имах страхотна разправия със съпруга си тая сутрин... разреши ми да се подържа малко за тебе. - Тя го обви с ръце и притисна лице към гърдите му. Лъхна го гроздовият аромат на косата ѝ. - Ти си толкова... надежден... сигурен - заяви тя с устни до ризата му. - Толкова... ясен. А Томи е като змийско гнездо. Има дни, когато, където и да стъпиш, няма начин да не го предизвикаш. Толкова лесно се засяга - вероятно заради „артистичния“ му темперамент. Не ми пука колко жени в наши дни мечтаят за чувствителен съпруг! Твърдя, че е непоносимо да имаш в излишък от нещото, което си считал за много добро! Предпочитам типичния американски мъж, който не разбира непременно, че го нараняват, защото е прекалено зает с усилието да се представя за стоик. С такъв мъж се живее много по- лесно, повярвай ми. Гади ми се от всички ония жени, които си падат по мъжката чувствителност. Искам да прекарат само седмица с Томи Лий и после да ги питам как им се е харесало. Една седмица с него ще ги излекува от лигавщините им.

— Така ли ме възприемаш? - запита Тий. - Като нечувствителен грубиян?

Тя го разкопча и притисна буза към гръдта му.

— Колко си... хладен. Как го правиш в такъв горещ ден? - Ръцете ѝ запърхаха по кожата на гърба му и Тий въздъхна от удоволствие.

— Стоях тук достатъчно дълго, за да се разхладя - отвърна той. Изкачил се беше на скалата половин час по-рано. Прекара времето в упражнение на онова, което бе решил да ѝ каже. - Тук подухва много приятен хладен ветрец.

— О, Господи, дай ми го насам! - възкликна тя, отдръпна се от него и застана на ръба на скалата. Изтегли ръце от ръкавите и горната част на спортния ѝ екип от ликра се смъкна до кръста. Тя стоеше гола до кръста на скалата, протегнала нагоре ръце с гръб към Тий. Вятърът се надигна и зарови весело пръсти в косата ѝ. - О, Боже!... Прекрасно е! Сякаш съм пред отворен хладилник. Смъкни дрехите си и ще го усетиш.

Планът на Тий изискваше да си каже тежката дума, преди да се любят, но когато тя се обърна с протегнати към него ръце и с щръкнали зърна на гърдите, настръхнали като докоснати с лед, той смъкна бързо риза и срита обувки.

Любиха се изправени: краката ѝ - обгърнали бедрата му отзад, ръцете - впити в раменете му. През главата му прелитаха тревожни мисли: дали ще запази равновесието, дали е наистина достатъчно силен, за да издържи, а ако гърбът му се сецне, ако залитне напред и двамата се затъркалят неспасяемо надолу по хълма? Но те бяха само бледо мрънкане, неясен фон на опиянението от замайващото предизвикателство да стои гол и да се шиба на най-високата точка на града! Чувстваше се едновременно и уязвим, и сладостно смел, и разтревожен от безумието, което го обземаше в нейно присъствие. „Млад... - мислеше той, - тя ме кара да се чувствам пак млад... достатъчно млад, за да го начукам на целия свят!“

Тя се въртеше бясно срещу него, невпечатлена от дързостта им. Тий бе почти скован от липсата на опора, но тя бе свободна да се движи, върти, тласка буйно срещу него. За пръв път стигна до оргазъм преди него: отметна глава назад с широко разтворена уста, от която изригваше крясък след крясък на нужда и молба в нарастващо кресчендо, докато най-сетне приключи с озъбване и скърцане на зъби. И Тий се освободи почти незабавно, възбуден докрай само от вида ѝ. Когато тя се отдели от него, той падна със смях на колене.

— Боже мой - извика той. - Боже мой... - Тялото му се тресеше от смях и той се залюля напред и застана на четири крака. Тя веднага се възползва от позата му и го възседна. Тий усети окосмяването между краката ѝ да се плъзга по кожата му, сега потънала в пот.

— На мене ли се смееш? - запита тя.

— Не. - Тий заклати глава. - Не, не!

— Защото...

— Никога не съм... Не съм смятал, че някога...

Тя се опъна на гърба му като върху кон: с ръце, обвити около гърдите му, с крака, свити в коленете със стъпала нагоре.

— Никога не бих го направила с Томи. Той ще бъде възмутен.

Той си отвори устата да каже, че ако го върши така с Мардж, ще си пречупи гръбнака, но се спря от чувство на лоялност към жена си.

— Разбирам - отвърна той.

— Ти си толкова добър за мене, Тий, честна дума. Не знам как бих изкарала седмицата, ако не бяха срещите с тебе.

За пръв път изразяваше някакво чувство и неудобството ѝ се равняваше на изненадата на Тий.

— И аз изпитвам същото - прошепна той.

— Май нещо много съм се разприказвала днес. - Тя слезе от гърба му.

— Не, продължавай! - замоли се Тий.

— За предпочитане е да се мълчи за тези неща - възпротиви се тя и протегна ръка към дрехите си.

— Искам да чуя... искам да знам - заупорства Тий.

— Но ти знаеш - отвърна тя.

— Кажи ми го, моля те... Кажи ми какво чувстваш?

— За тези неща не е добре да се говори - повтори тя и заоблича спортния си екип, като подскачаше, за да го опъне добре по тялото си. - И двамата трябва да живеем живота, който вече сме създали, знаеш го. Няма смисъл да го усложняваме излишно. - Тий знаеше, че няма да отстъпи: нито не бе в състояние да я отклони от веднъж взето решение. Прииска му се да я вдигне нагоре и да я разтресе, докато зъбите ѝ затракат. - Колко си бял! - възкликна тя, като че ли виждаше тялото му за пръв път. - Трябва да придобиеш малко тен, генерале. - Гласът ѝ прозвуча неочаквано хапливо с нюанс на отвращение.

Радостната възбуда, чувството на привързаност и на благодарност бяха изчезнали с лекотата, с която облак скрива слънцето. Искаше му се да я удуши.

— Не мога да се срещам с тебе повече - заяви той решително. Тя се вторачи безмълвно в него. - Няма смисъл - продължи той. - Рискувам излишно брака си. - Замълча, очаквайки отговор, думи, на които да реагира. Тя мълчеше, втренчена в него, като че ли той бе нещо необяснимо, случайно попаднало на пътя ѝ. Тий внезапно се смути от голотата си и се заплете в бельото си от бързане да се покрие. – Извинявай - добави той, когато стана ясно, че тя няма да му подаде реплика. - Не исках да го изтърся така направо, но...

— Не - прошепна тя толкова тихо, че отначало той не беше сигурен дали слухът му не му играе номера.

— Извинявай.

— Не си ти този, който решава нещата - заяви тя.

— Какво?

— Не можеш да прекратиш - заяви тя, този път високо и гневно. - Не и преди аз да го реша.

— Е, извинявай...

— Защо не престанеш с това? Престани да се извиняваш.

В тона ѝ прозвуча някаква дива нотка, която го стресна. Тий продължи бързо да се облича.

— Още не съм свършила с тебе - заяви тя.

— Премислих всичко - заобяснява той и издърпа панталони нагоре, като същевременно се мъчеше да натика крака в обувките си. - И двамата знаем, че един ден трябва да приключим с...

Тя се нахвърли върху него, крещейки нещо, което той така и не разбра. Стоеше близо до ръба на скалата и когато я хвана в ръцете си, се залюля опасно. Тя забарабани с юмруци по гърдите му, а той можеше само да я притиска към себе си, за да компенсира равновесието си срещу напъните ѝ. За момент му се стори, че ще полети надолу заедно с нея, но после успя да се наклони настрани и да измъкне и двамата от опасното място.

— Ще ѝ кажа! Ще кажа на жена ти за нас! - крещеше госпожа Лий.

Тий се сви, като че ли му бе ударила плесница.

— Не, няма да ѝ кажеш - отвърна той.

— Няма да ме напускаш - зъбеше се тя. - Няма да ме напускаш! Аз ще реша кога да приключим!

— Не смей да споменеш и дума пред жена ми! Нито сега, нито когато и да било!

— Ще го направя, ако трябва - заяви тя. - Първо ще кажа на нея, а после и на целия град!

— Не!

— О, да, о, да! ,

Той се вгледа безпомощно в лицето ѝ, изкривено и погрозняло от отмъстително тържество, ръцете му трепереха, отпуснати отстрани.

— Не - повтори той безпомощно, взря се безсмислено в краката ѝ, после зарея поглед над ръба на скалата към сребристата повърхност на водата в резервоара. Над нея пак се виеше ястреб, понесен от вертикално издигащите се потоци топъл въздух - издигаше се все по-нагоре и по-нагоре в търсене на плячка.

— Не е нужно да стигаме дотам - заяви внезапно тя с променен глас, но бе закъсняла. Тий я грабна под мишниците. Адреналинът, който препускаше из тялото му, се превърна в ярост. Той я държеше, протегнал ръце над пропастта с идеята да я запокити надолу. Някакъв вид разрешение все пак. В този миг беше сигурен, че това ще внесе покой в живота му. Тий я разтърси силно и усети, че тялото ѝ се гърчи в ръцете му, увиснало над пропастта.

По някое време я чу да хленчи и да му обещава всичко, което поиска, да плаче и да се моли за живота си... И едва тогава, поразен, осъзна какви ги върши и я дръпна обратно, притискайки я към себе си.

— О, Господи - застена той замаяно, - никога, никога не бих... - Но в дъното на душата си знаеше, че би могъл, че почти го бе сторил... Притискаше я към себе си, за да не види смута в очите му, страхът, примесен със странно въодушевление. Бе толкова близо до... само едно разтваряне на пръстите му и... край с нея... Тий бе преживял нещо знаменателно, но не беше сигурен дали то бе във факта, че едва не я уби, или във факта, че се въздържа.

— Няма да ти разреша да причиниш болка на жена ми - заяви той накрая, сякаш това обясняваше действията му.

— Нямаше да го направя - побърза да го увери тя. - Никога нямаше да го сторя, Тий. Просто бях толкова засегната, че не си давах сметка какви ги говоря... Не исках да те загубя.

Тий усети познатата фалшива искреност на всеки разкрит престъпник. Изплашените и отчаяни хора не умеят да лъжат убедително.

Пусна я и тя веднага побягна като подплашена сърна надолу по хълма. Тий остана на скалата и седя там дълго време сам, разтреперан от преживяното. Не беше осъзнал, че бе побеснял чак толкова. Разтревожен беше от реакцията ѝ, а и все още бе разтреперан и стреснат от уплаха - и двамата можеха да се сринат в пропастта, когато тя се нахвърли върху него. Но нито едно от изброеното не обясняваше последното му деяние. „Вероятно съм блъфирал - мислеше той сега. - Сигурно от самото начало съм знаел, че няма да го сторя.“ Но не си спомняше нещо подобно. Паметта му шепнеше само за спонтанния импулс да я грабне и да я види да люлее крака над пропастта... а после и за почти непреодолимото желание да разтвори пръсти и да я пусне да се търкаля по скалите надолу... Почти непреодолимото - защото в крайна сметка той го беше преодолял! „Ето я разликата“ - мислеше той. Тази е разликата между него и Джони Семката. Дори и между него и Джон Бекер. Всички те са имали възможността да убиват, другите двама са го правили, но не и Тий... „Но... ако пак се случи?“ - запита се той. Ако беше по-безопасно, ако беше защитено от закона - ако държеше някой друг в ръцете си? Спомни се треперенето на мускулите си, поривът да я пусне, да я види как полита надолу, как се премята в пространството... да зърне последния проблясък на ужас в очите ѝ, преди да поеме пътя си към другия свят... Но наистина ли всичко бе само за да види това? Яростта му не беше чак толкова силна, заплахата ѝ със сигурност не бе толкова страшна, че да дава основание за смъртна присъда. Нима истинската причина бе в ясното разбиране, че е достатъчно силен, за да го направи? То ли го накара да трепери от изкушение?... Не знаеше дали да повярва това за себе си, но нямаше как да не повярва на току-що стореното... През изминалия половин час бе направил две напълно невероятни за него неща: първо, смайващ, страхотен секс, отхвърлящ с презрение всяко чувство за приличие и предпазливост, и второ, на косъм бе да извърши убийство... „Колко дълго трябва да живее човек, за да започне да открива на какво е способен?“ - запита се Тий. Не бе особено сигурен дали иска да научи още нещо за себе си.

Когато най-сетне слезе до подножието на хълма, той отмина колата си и продължи да върви, докато не стигна до брега на резервоара. И почти без да му пука дали някой го гледа или не, той съблече дрехите си за втори път този ден и се потопи във водата до шия. Имаше странното усещане, че е подвластен на някаква друга сила - че той повече не е отговорен за действията си дори и пред себе си.

Чуваше шума от минаващи коли зад завесата от дървета, дори ги усещаше как намаляват автоматично скоростта при вида на полицейската кола, но очите му и умът му сякаш витаеха над повърхността на водата, скачаха като умело подхвърлено камъче по нея, вдигаха се към небето над него, когато някоя птица успяваше да привлече вниманието му; прескачаха към гората на отдалечения бряг, където едва виждаше притичванията на водните плъхове: те се суетяха по брега, а после се спускаха във водата. Плуваха към него и мъхнатите им главички пореха повърхността и оставяха серпентинови следи отзад. Умът му се носеше безцелно на- сам-натам - опитваше се да се успокои, опитваше се да се фокусира върху невинността на ежедневието, трепваше и се свиваше, когато се обръщаше назад към изминалия половин час... копнееше да полети нагоре толкова концентриран, но свободен от мисли като ястреба, който все още се рееше над резервоара.

Най-сетне се успокои достатъчно, за да се почувства като пълен глупак, накиснат така до шия във водата. Измъкна се от резервоара, изгреба водата, като прекара странично длан по себе си - сякаш почистваше стъкло, - облече се и бавно потегли с колата към офиса.

24.

Бекер бе човек, професионално свикнал да работи с подозрения и да се отнася рационално към тях. Но въпреки това ревността го удари с изненадваща сила. Досега бе смятал, че е имунизиран срещу такива съмнения за жена си - беше я обичал с огромно доверие в нея. Вярваше, че женитбата им е нещо специално, отношенията им - напълно защитени от обикновените провали. И двамата познаваха плюсовете и минусите на самотния живот. Преди женитбата си и двамата бяха вкусили удоволствията извън моногамията - и бяха установили, че им липсва нещо много съществено... Случайният партньор не представляваше повече интерес за нито един от тях: знаеха какво може да им донесе и какво - да отнеме. Събра ги споделена любов и общ копнеж за семеен уют, взаимно желание да отхвърлят тегобите на самотния живот. И двамата размениха разнообразие от преживявания с дълбочината на разбирателството и нещо повече: направиха го с радост и напълно съзнателно. Обсъдили бяха този факт, както обсъждаха всичко, свързано с тях самите и с общия им живот, и се наслаждаваха на споделеното спокойствие и ведрина на любовта им. Но това не означаваше, че се приемаха един-друг за неиз- меняема даденост. И двамата живееха така, като че ли животът заедно бе продължение на периода на ухажване - и двамата полагаха допълнителни усилия да се съобразяват с вкуса и предпочитанията на другия. Достатъчно зрели бяха да оценят какво имаха в лицето на другия. Двамата бяха... активно влюбени, ако можеше да се каже така.

Поне така бе смятал Бекер. А сега бе принуден да преразгледа всичко. Карин го бе излъгала за отношенията си с Корн, а тя бе от жените, които никога не лъжат без добра причина. Вероятно имаше и други обяснения за поведението ѝ, но Бекер не успя да се сети за нито едно от тях. Изпаднал беше в парадоксалното положение на отхвърлен любовник: болката му можеше да уталожи само онзи, който я бе причинил... Не смееше да пита Карин направо: страхуваше се, че пак ще го излъже, а той отчаяно искаше да ѝ повярва. От измамен съпруг ще се превърне в глупак, от невинна жертва - в класическия рогоносец, който си го е заслужил. Заплашена бе не само любовта, но и гордостта му.

Отвратен и засрамен от себе си, той потърси услугите на частен детектив. Искаше да знае фактите и тогава да се изправи лице в лице с нея. Готов беше да ѝ прости, да работи още повече, за да я ощастливи - но трябваше да знае истината, а повече ѝ нямаше доверие, за да я потърси от нея.

Проблемът беше как да я защити от евентуално издънване на частния детектив. Имаше хиляди начини да се разбере, че е обект на следене, и тогава ще се отвори кутията на Пандора и ще започнат спекулации. Служебният ѝ пост я задължаваше да бъде съвършена в личния живот, да не допуска и намек за кръшване настрани от правия път. Не трябваше да се разбере, че Карин е под наблюдение; не трябваше да се знае, че зад него стои съпругът ѝ. И Бекер нареди на детектива да следи Станли Корн.

***

Карин бе затънала до гуша в анализа на серия бомбени атентати, станали през последните петнайсетина години. Убити бяха трима души, но имаше много ранени и бяха нанесени материални щети за стотици милиони долари. Заместник-шефът Хачър висеше над главата ѝ с искания за бързи резултати и Карин се опитваше да установи връзка между атентатите, което веднага щеше да превърне атентатора в сериен убиец според определенията на Бюрото. Не се съмняваше ни най-малко, че Хачър желае да включи в разследването нейния отдел, за да има оправдание да натовари Бекер с работата по атентатите. Бекер го презираше и категорично бе отказал да работи директно за него. Карин знаеше, че омразата му към Хачър има солидни основания. Но същевременно разбираше и желанието на шефа си да използва таланта на Бекер. Като висша чиновничка имаше задължения към шефа си. Като жена имаше задължения към мъжа, когото обичаше. Откакто се събраха с Бекер.се бореше да задържи тези две задължения в някакво равновесие, макар и много крехко и уязвимо. Проблемът се усложни още повече, когато бе назначена за шеф на отдела.

Прие обаждането на Корн по телефона като приятно разсейване.

— Знам, че не трябва да те безпокоя на работа, но имах голяма нужда да чуя приятелски глас. - Тя долови усмивката в тона му, примесен с тъга.

— Какво се е случило?

— О, Тòва, разбира се... Имаш ли представа какъв огромен късмет е пълното разбирателство в брака?

— Е, и ние имаме бурни моменти - каза Карин, но бързо добави: - Наистина съм късметлийка, знам.

— Няма съвършени отношения между хората... Знам, че има времена, когато сигурно си искала Джон да е друг... Имам предвид... всеки си го пожелава от време на време, нали? Или съм просто луд?

— Не, прав си. Всеки си го пожелава понякога.

— Но Тòва... Исусе, понякога съм толкова самотен...

— О, Станли... Съжалявам.

— Не мога да разговарям с нея. Халюцинациите и самовнушенията ѝ утежняват достатъчно живота ми, но когато към тях се прибавят и изневерите ѝ, става повече от непоносимо... Нямам ѝ никакво доверие. Ако споделя нещо с нея, не съм сигурен кой друг ще го чуе... Някой от любовниците ѝ? Кой?... Опитай се да си представиш как се чувствам, като си помисля, че тя лежи в леглото с някого, смее се и разказва някаква лична тайна, която съм споделил с нея.

— Съжалявам, Станли...

— С кого, по-дяволите, да разговарям, Карин? И аз имам чувства, които напират навън... човек трябва да споделя живота си с някого... иначе все едно че... че изобщо не го е живял. С кого да споделям мислите си... чувствата си? Опитах с Джон, но той като че ли не желае приятелство с мене - поне не и на нивото, от което аз имам нужда.

— Джон се нуждае от време - започна тя.

— С кого да говоря, Карин? С кого да говоря?

— Можеш да говориш с мене, Станли - отвърна Карин, а и какво друго би могла да каже?

Той пое шумно дъх и тя разбра, че бе трогнат.

— Господ да те благослови - прошепна той. - Ти си чудесна жена. Чудесна, чудесна жена! Ще ти кажа нещо, Карин: в последните седмици живея със спомените за разговорите с теб. Ако ги нямах, ако нямах поне този... тази възможност за изход... Ти спасяваш живота ми!

— Радвам се, че мога да помогна, и бих желала да има нещо, което...

— О, просто ми разреши да разговарям с тебе. Ти си толкова... състрадателна. Говоря искрено, напълно съм искрен, Карин! Имаш такова добро сърце... то просто пламти от доброта, раздава се без остатък на всички около тебе! Достатъчно е да съм в една стая с тебе, за да усетя топлината, която излъчваш... Ти си като... като разпален огън, Карин, толкова си топла...

Карин се разсмя.

— Станли, ти си просто самотен.

— Господи, да, самотен съм, истина е, но... искаш да кажеш, че ако не бях самотен, нямаше да усетя топлината ти толкова силно? Ти не знаеш - а и как би могла да знаеш - как другите възприемат присъствието ти, така е, нали? Всъщност права си: ти си източникът, не приемателят... Ти си като изпратена от Бога - ти си спасителка на живот... Хей, май пак откачих... Слушаш ли ме?

— Да.

— Звуча ли ти като откачен или не? Какво ми става, когато заговоря с тебе? Пръскам се като презряла диня и започвам да изливам най-интимните си мисли навън без задръжка... Сякаш нищо не е достатъчно лично, за да го задържа за себе си... Имам чувството, че мога да споделя с тебе всичко - всичко! - и ти ще ме разбереш и няма да ме осъдиш.

Карин забеляза, че секретарят ѝ се спря на прага с повдигната вежда - обичайната му молба за разрешение да влезе. Обърна се леко настрани от вратата, той веднага реагира на намека и изчезна.

Корн усети разсейването ѝ, сякаш бе в стаята.

— Слушай, лош момент ли съм улучил? Можем ли да говорим?

— Ами...

— Разбирам... То и аз съм в болницата и ще трябва да оперирам само след няколко минути. Обадих се, защото имам още няколко идеи за тържеството, което организираме в чест на Джон. Ще има ли възможност да се срещнем някъде и да ги обсъдим?

— Разбира се.

Той определи времето и мястото на срещата им и добави:

— Надявам се, че се оценяваш по достойнство, Карин. Надявам се, че знаеш какъв изключителен човек си... знаеш и колко съм щастлив, че животът ме сблъска с тебе точно сега.

Почти шептеше и за нейна изненада Карин заговори по същия начин.

— И ти си много... много различен, Станли, различен от другите... Надявам се, че ще го разбереш, искрено се надявам, много е важно за тебе.

— Господ да те благослови - прошепна той едва чуто.

Когато Карин вдигна поглед, секретарят ѝ стоеше на прага, вторачен в нея. На лицето му се четеше обикновената почтителност на подчинения, но ѝ се стори, че различава едва забележима следа от многозначителен поглед, който той бе изтрил от лицето си секунда преди тя да го погледне, но останки от който сякаш все още висяха във въздуха между тях.

Повтори си няколко пъти, че няма причина да се срамува или да се чувства неловко, че само бе провела нищо неозначаващ приятелски разговор, но вътре в себе си знаеше, че не беше точно така. За разлика от разговорите с други мъже, в разговорите със Станли Корн се намесваше нещо необяснимо, различно... Залогът изглеждаше по-висок - но завоалиран, неясен. Сякаш разговаряйки с него, тя се съгласяваше да играе някаква игра с неизвестни за нея правила и облози. Но нямаше загатване за опасност, приятелството с Корн изглеждаше незастрашаващо, напълно сигурно. Приятелството с другите мъже криеше много близо до тънката формална преграда почти непосредствена заплаха от внезапна сексуална атака, колкото и изкусно да бе отричана. При Станли сексуалният интерес изглеждаше възвисен в неутрална форма на доверие и интимност. Тоест почти неутрална... Карин не се заблуждаваше: не бе възможно да отрече, че няма елемент на секс в отношенията между тях. Той успяваше да я накара да се чувства много добре, ласкаеше я по начин, на вид изпълнен с благодарна искреност и следователно приемлив - но подходът му към нея не изтриваше от съзнанието ѝ факта, че независимо от всичко и той е мъж. Ако наистина бе започнал да я ухажва - а понякога тя имаше усещането, че е така, понякога -      че няма нищо подобно, то той я ухажваше по начин, напълно непознат за нея досега.

„Станли е различен - разсъждаваше тя, - защото нещото, което заменя секса при него, но същевременно прибавя липсващата вълнуваща нотка, е чистата сила на ясната нужда от близък човек.“ Каквото и да искаше от нея, явно беше, че го иска изцяло, директно, без извинения и увъртания. И той успяваше да ѝ внуши мисълта, че тя може да му го даде. „Изключително приятно за една жена“ - призна си тя. Беше като... като храна... „Вероятно заради това го харесвам толкова“ - мислеше тя. Вероятно заради това установяваше, че му се поддава до известна степен - при това по начин, придружен с полузабравени усещания. Тя можеше да му помогне - той имаше нужда от нея. Много убедителна и увличаща комбинация. Карин беше достатъчно интелигентна, за да разпознае точно какво става с нея - какво несъзнателно ѝ прави Станли, - но не беше достатъчно цинична да го спре. „Цялата история попада в областта на безвредния флирт“ - мислеше Карин, а междувременно тя прави едновременно добро и на Станли, и на Бекер. „Къде е вредата, ако и аз извлека малко удоволствие за себе си от нея?“ - завърши Карин разсъжденията си за странното положение, в което бе попаднала.

25.

В един часа през нощта часовниковото радио на Тий се включи: звукът бе настроен достатъчно тихо, за да бъде разбираем. Събудиха го смущения от статично електричество и той побърза да го изключи. Измъкна се от леглото и пристъпи на пръсти към вратата, за да не събуди жела си. Когато влезе във всекидневната, Мардж се обърна с шумно изсумтяване, но продължи да спи.

През еркерния прозорец в стаята се изливаше лунната светлина и тя му помогна да се придвижи безшумно до коридора. Джини спеше на полуотворена врата и той се поддаде на изкушението да надзърне в стаята ѝ. Дъщеря му лежеше в езеро от бледа лунна светлина и в пълните с родителско обожание очи на Тий изглеждаше чиста и невинна като новородена сърничка. Вече беше петнайсетгодишна и лицето ѝ все още шепнеше - все още пееше тихичко лунните приказки за този граничен период от човешкия живот... разказваше и за тихата неосъзната тъга на детето, и за напористото нетърпение на големия човек у нея, вкопчени в предварително решена битка... Тий си даде сметка, че не бе надзъртал в стаята ѝ от месеци, принуден да уважава правото ѝ на уединение макар и с неохота. Една от най-големите му радости в живота - сега безнадеждно останала в миналото - бе да я гледа как спи кротко в детското си легло. Двамата с Мардж отиваха заедно на пръсти до вратата на детската и стояха там дълги прекрасни минути, изпълнени с възхищение от нея - и съответно от себе си. Мардж първа се отказа от този навик, признавайки първа възрастовата промяна у Джини, бавното, но сигурно отстъпление на детето у нея. За Тий бе истинско мъчение да признае, че дъщеря му постепенно се отдалечава от него, че обръща вече жадни очи към нейната собствена - лична, неповторима - житейска пътечка... Поведението на Мардж му се стори странно, студено, немайчинско - прибързано желание да я види пораснала. Дори отначало си го обясняваше с обикновена женска ревност, предизвикана ог постепенното превръщане на Джини в истинска красавица. Една нощ Джини отвори очи и го засече на прага на спалнята си... В миналото при такива случаи бяха разменяли усмивки, той ѝ казваше да заспива пак и тя наистина заспиваше, залюляна в ласкавата топлина на присъствието и обичта му. Но сега му каза, макар и с усмивка:

— Аз не те гледам, когато спиш.

Думите бяха произнесени тихо, но все едно че ги бе изкрещяла с цяло гърло - така силно го заболя. Зашеметен и неочаквано задавен от неловкост, Тий безмълвно затвори вратата на стаята ѝ и се държа настрани до тази нощ.

„Господи, обичам я - мислеше той и усещаше как се стяга гърлото му, и усещаше парене на сълзи в очите си. - Трябваше да родим повече деца...“ И веднага побърза да признае, че не е искрен. Истината по този въпрос беше, че той не бе пожелал други деца, искаше само своята Джини, искаше тя да остане вечно неговото детенце, винаги сладката скъпа рожба на татко... Разтърси го внезапен гняв срещу несправедливостта на живота, който със студено безразличие поглъща в ненаситната си, жадно разтворена паст младостта на всеки човек - неговата, нейната - тяхната...

Джини се помръдна и Тий се дръпна назад с виновното чувство на Надничащия Том и се блъсна в стената на коридора, задушен от кълбо гняв и сълзи, спряло на гърлото му. „Боже мой, каква каша... в какво блато съм затънал!“ - помисли отчаяно той. Като че ли някакъв съществен крепящ елемент в характера му се бе поддал и сега всички останали изграждащи елементи плуваха без опора или се комбинираха по някакъв внезапен, непостоянен, напълно непредсказуем начин. Тази сутрин бе чукал любовницата си на върха на опасна скала точно толкова притеснен от чувство за приличие и от обкръжението си, колкото би се притеснил един разгонен павиан... А минути по-късно едва не я уби - едва потисна желанието да я убие!... после кисна напълно гол куп време в резервоара, потънал до шия във вода - неподвижен като индуски идол, - а сега бе готов да зарони сълзи при вида на дъщеря си, спяща в сребристо езеро от лунна светлина... „Не, не става въпрос за житейска криза на човек в средна възраст - мислеше той, - това е някаква... ужасна... страхотна катастрофа!“

Дойде на себе си и се върна в кухнята, за да телефонира - кухненският телефон бе най-отдалечен от спалнята. Затвори тихо вратата и произнесе няколко думи на глас за пръв път, откакто бе станал от леглото, за да провери, дали гласът му звучи ясно, изчистен от замаяността на съня. Промени тона си, опитвайки се да го направи непознаваем. Реши, че е готов, набра номера и се заслуша в звъна на другия край. Собствената му къща бе толкова тиха, че той бе като остър писък в ухото му.

На третото позвъняване отговори сънлив, раздразнен мъжки глас.

— Да, какво?

Тий се поколеба за миг, но в крайна сметка се пребори с желанието да прекъсне връзката: знаеше, че така ще събуди ненужни подозрения.

— Ало?... Ало? - настояваше гласът.

— Господин Конрад там ли е? - запита Тий с променен глас.

— Кой?

— Конрад.

— Погрешен номер - оповести гласът още по-гневно отпреди и връзката бе прекъсната.

Тий отвори кухненската врата, ахна и отскочи стреснато назад: зад нея стоеше Мардж.

— По дяволите, Мардж - възкликна той. - Изплаши ме до смърт!

Мардж бе скръстила ръце и бялата кожа, видима през разтвора на нощницата ѝ, пробляскваше тайнствено в полумрака.

— Извинявай.

— Не трябваше да ставаш - продължи той. - Постарах се да не те събуждам.

— Знам.

— Изкривих се да се правя на идиотска мишка - заяви той наскърбено. Тя се мръдна леко и разтворът на нощницата ѝ се уголеми. Тий усети, че не може да отмести поглед от него. В полумрака на лунната нощ Мардж изглеждаше някак по-млада, по-стройна - по-желана...

— Знам - повтори тя.

„Исусе, възбуден съм!“ - установи той смаяно. След сутрешното изпълнение на скалата, сегашната му възбуда бе наистина изненадваща. Протегна колебливо пръст и го плъзна във вдлъбнатината между гърдите ѝ.

— Коя е тя, Тий?

Тий застина озадачен.

— Коя?

— Жената, на която се обаждаш в един часа посред нощ от кухненския телефон.

— Не беше жена.

— Така ли?

— Обаждах се на Макнийл.

— Кой е тогава господин Конрад?

— Колко време подслушва?

— Коя е тя? Познавам ли я? Тя познава ли ме?... Защото не мога да понеса представата, че... ме гледа със съжаление всеки път, когато се появя на улицата...

— Мардж, обаждах се на Макнийл. Кълна се в Бога. Кълна се в живота на Джини.

Мардж го гледа злобно известно време, без да каже нищо повече. По бузите ѝ се стичаха безмълвни сълзи.

— Ти си... пълен боклук - заяви тя накрая, обърна му гръб и се отдалечи към спалнята.

Тий остана в кухнята още няколко минути. „Права е - повтаряше си той отчаяно, - права е...“

26.

Лув паркира колата си на паркинга на супермаркета и вървя до сервиза, отдалечен само на двеста-триста метра от него. Съобщил беше на Дениз по телефона, че колата му е повредена, и я бе помолил да го вземе оттам. Сервизът бе много оживен, имаше малък магазин и два телефона към паркинга. Едва ли някой щеше да забележи присъствието на Лув там за две минути, но той се безпокоеше от нежеланото излагане на погледи. Нямаше вероятност някой да го разпознае: беше в Риджфийлд, доста далеко от дома му - но човек никога не знае... И като капак на всичко, предстоеше му пътуване с Дениз в нейната кола... Свикнал беше да се осланя на затъмнените стъкла на каприза - те му създаваха чувството, че се движи наоколо като Невидимия... Но изключено бе да използва собствената си кола. Ще пътува с Дениз до и от мотела, ще я помоли да го закара, дотук, а после ще върви пак до паркинга на супермаркета за колата си, като вземе мерки Дениз да не разбере. Решението бе компромисно, но Лув вярваше, че е в пълна безопасност. Успял беше да покаже кукиш на Бекер - има си хас да не избегне разпознаване от някой случаен минувач. „Ще ми се наложи да осигуря друг Лувмобигт в бъдеще, но засега ще трябва да импровизирам“ - мислеше той.

Дениз пристигна, преливаща от загриженост.

— Можело е да пострадаш, имал си страхотен късмет! - възкликна тя. - Какво ѝ е на колата?

— Смятат, че проблемът е в скоростната кутия - отговори той. - Ще бъдат готови, докато се върна.

— Да се случи такова нещо, и то точно след ремонт - продължи тя.

— А, да... - Лув се опита да си спомни какво обяснение ѝ бе дал за провала на предишната им среща.

— Много се безпокоих за тебе оная нощ. Имах предчувствие - не се смей, понякога усещам нещата... Тогава имах ясно и много силно чувство - много преди ти да не се появиш на срещата ни, - че нещо не е в ред. Преди да изляза, дори казах на дъщеря си, че ме измъчва странно предчувствие за вечерта.

— Излезе права.

— А когато не се появи, това усещане се засили още повече. Знаех, че някой е пострадал.

— Знаеше го толкова точно?

— В някои отношения съм много чувствителна... Не съм винаги права, но обикновено съм доста точна. Но знаеш ли кое беше най-странното? Знаех, че нараненият не си ти. Си- гурна бях, че си замесен в някакво произшествие - катастрофа може би, - но не се безпокоях за тебе. - Лув следеше насрещното движение, вглеждаше се напрегнато в лицата, които зърваше набързо, за да разбере дали няма да разпознае някое. Разбира се, бройката хора, които го познаваха, беше много по-голяма от тези, които той познаваше, но само попадащите във втората категория можеха да си внушат, че е тяхно задължение да кажат на жена му къде са го видели. Най- много се страхуваше от проблясъка на разпознаване в нечии очи. - ...А после ти ми разказа за сблъсъка с елена и всичко си легна на място - завърши разказа си Дениз.

— Почувствах се длъжен да остана при него - въздъхна Лув. - Не ми даваше сърце да го изоставя там. Знаех, че ще се тревожиш, но бях сигурен, че ще разбереш.

— Разбира се! Направил си правилното нещо. Възхищавам ти се!

— Ъъъ...

— Другите просто щяха да продължат по пътя си.

— Не исках да го оставя да страда в самота - заяви Лув. - Мразя страданията... не искам никой да страда.

— Толкова си добър!... Ти си безкрайно добър човек. - Лув докосна ръката ѝ. - Не беше ли странно предчувствието ми, че някой ще умре?

— Ти си забележителна жена. - Лув се извърна незабелязано, за да провери колите отзад. Само по навик - не допускаше, че някой го следи.

— Опитах се да ти позвъня - не спираше Дениз.

— Какво? - Той внезапно застана нащрек, опитвайки се да прикрие тревогата си.

— Знаех, че не трябваше да го правя, но бях толкова разтревожена... Нямаше да кажа нищо, не се безпокой. Решила бях веднага да прекъсна линията, ако се обади жена ти. А ако се беше обадил ти, щях просто да прошепна, че те обичам - и нищо повече... Исках само да чуя гласа ти, да знам, че си добре. Всичко щеше да е наред, нали?

— Не смятам, че идеята да ми се обадиш е добра - внимателно я упрекна Лув. - Съпругата ми... тя е толкова... Толкова малко ѝ трябва, за да излезе от релси... И ще си го върне на децата, то се знае. Горките невинни душици - те ще пострадат. Тя няма нужда от доказателства, стига ѝ само да заподозре нещо - и скандалът е готов. Толкова е параноична: непрекъснато ѝ се привиждат разни неща. Всичко може да я хвърли в криза - и най-дребното на вид! Няма да мога да понеса, ако пак се нахвърли върху децата. Би било толкова опасно... за всички.

— Нямаше да промълвя и дума... Толкова ми липсваше...

— Знам, знам - отвърна той съчувствено. - И ти ми липсваше... - Вярно беше: всички те му липсваха. Когато не беше с тях, той усещаше липсата им по своему и наистина преживяваше кратки, случайни мигове на копнеж - въпреки че в тяхно присъствие се стремеше нетърпеливо да се освободи от тях.

— Понякога просто изговарям на глас името ти, за да ми олекне... толкова ми липсваш... - Тя погледна боязливо настрани и той погали гърба на ръката ѝ върху волана. Очакваше мотела с нетърпение. Тази нощ я очакваше страхотен секс, защото за нея той щеше да е последен. Лув щеше да се погрижи сеансът да трае много дълго... Тя бе достигнала опасната точка, влюбила се беше прекалено много в него, нуждата ѝ от него и изискванията ѝ бяха минали допустимата граница. Тя не го разглеждаше повече като приключение, присъствието му за нея се бе превърнало в право. Нямаше да допусне някоя жена да се опитва да го търси по телефона, дори и да нямаше никакъв шанс да намери телефонния му номер - та тя дори не знаеше истинското му име! Но опитът ѝ да го стори бе сигнал за приключване на историята с нея. Щеше да я чука тази нощ, както никога не е била чукана в живота си, а после... кой знае какво ще стане после? Отчасти зависеше от демона му, но отчасти - и от него. Не беше забравил урока в гората с чернокожия. - Защо телефонът ти не е включен в указателя? - запита Дениз, отбивайки се към паркинга на мотела. - Не можах да те открия в нито един от градовете наоколо.

— Обаждаха ни се разни маниаци... - отвърна той. Когато тя загаси двигателя, той вдигна ръката ѝ към лицето си и целуна нежно дланта ѝ, а после я заблиза бавно между пръстите... Предстоеше страхотийска нощ, а несигурността за завършека ѝ я правеше още по-възбуждаща...

Капитанът бе в чудесна форма. Люби я с такова обожание, като че ли тя бе богиня, паднала на земята... И този щеше да бъде последният ѝ акт сред смъртните, преди да се върне на небето, земен пир от земни, човешки наслади, удоволствието от които трябваше да трае за вечни времена... Разреши си да се освободи едва когато Дениз наполовина проплака, наполовина се разсмя, молейки се за милост.

— О... не повече... Господи, не повече...

Разреши ѝ да отдъхне за момент, преди сам той да полети към върховата сила на екстаза. Достигна го едновременно с нея, на фона на виковете ѝ: „Дааа...Да! Да!...“ Колкото и невероятно да беше, тя самата бе стигнала до оргазъм още един път!

Лежаха в тъмнината под акомпанимента на безкрайното дърдорене на Дениз. Лув я слушаше само с едно ухо, колкото да успее да реагира подходящо при нужда, когато усети демонът да си пробива път към повърхността... Той постави ръка на бедрото ѝ, надвеси глава над гръдта ѝ.

— Ти си невероятен - възкликна тя с благоговение. - Не мисля, че бих могла още да...

— Искам да направиш нещо за мен - започна ритуала си Лув. Той я обърна по корем. - Искам го по този начин. Може да ти изглежда малко странно, но те моля да ми се довериш. Вярваш ми, нали?

— Разбира се - отговори тя. - Ще направя всичко, което поискаш.

— Ще поставя ръка на врата ти - той го направи, намествайки пръсти на точното място. - И ще натискам тук бавно, докато те любя. - Вкара ѝ го отзад и се усмихна, когато я чу да ахва от удоволствие.

Ускори тласъците в нея, увеличавайки натиска на пръстите си, когато внезапно спря и възбудата му моментално изчезна.

— Какво има? - запита Дениз.

— Нищо - отвърна Лув и се оттегли от нея.

— Какво става? Можеш да го направиш, като искаш. Вярвам ти.

— Не желаех да ти причиня болка - отговори той.

— Нямаше да ми причиниш болка, ти няма никога да ме нараниш, знам го - замърка тя, разтривайки гърдите му.

Лув стана от леглото и забърза към банята, затваряйки вратата зад себе си.

— Добре ли си? - извика тя след него.

Той се вторачи в огледалото над умивалника в тясната баня, зашеметен от собствената си глупост. Канеше се да довърши ритуала, когато внезапно се сети, че не е с колата си и нужните инструменти! Ако ползва нейната кола, за да се освободи от трупа, няма да успее да я почисти както трябва след това. Но първо и преди всичко - как щеше да я разфасова? Как щеше да отдели крайниците ѝ от тялото, как щеше да я транспортира? Не можеше да повярва, че бе проявил такава липса на здрав разум. Гордееше се, че надхитрява противниците си - а малко остана да постъпи глупаво като някой елементарен импулсивен убиец. Едва не допусна чувствата му да поемат командата над него!

„Ти си глупак! - каза си той. - Небрежен, непохватен идиот! Внимавай: започваш да правиш грешки. Първо, едва не те хванаха в каприза... Трябва да е заради онзи слабоумен Метцгер, който ми попречи да погреба Инге в гората първия път. В тебе тогава едва не се спъна ченге, колата ти бе изложена на погледи, паркирана в оная пуста алея до пътя - а ти реши, надут пуяк такъв, че всичко е наред. Колко глупаво... А сега и това тази нощ... Ти си в опасност заради собственото си тъпо поведение - гневеше се той на себе си. - За провалите не са виновни нито деянията, нито действията на ченгета - единствено нещата, които оставяш след себе си, уликите, които им подаваш, следите, които не покриваш от чиста глупост...“

Дениз прошумоля зад вратата на банята и настроението му започна да се променя. „Всъщност какво съм се вкиснал?... Току-що станалото може да се изтълкува и по друг начин!“ - помисли той.

— Добре ли си? - запита тя плахо. Представи си я с ухо до вратата, решила, че се е проснал обезсилен на пода, изразходван от прекалено много чукане.

— Добре съм - отговори той и завъртя кранчето на умивалника, за да насочи вниманието й към някакъв шум. - Чувствам се направо... превъзходно! - И така си беше. Той беше Капитан Лув, не някой си обикновен глупак, носещ се с проточени лиги след всяка фуста. Той беше най-добрият! Освен това не беше и заслепен от жажда за кръв психопат, който реже и кълца жертвите си напосоки. Безмозъчен чукащ метил. И сега, точно когато бе побеснял от гняв към себе си, изведнъж разбра, че току-що случилото се с Дениз не бе грешка, а страхотна победа за него. Лув бе обхванат от демона си, манията го бе стиснала здраво в клещите си - но той й се бе противопоставил! Спечелил беше двубоя с нея! Доказал беше, че той - Лув! - контролира нещата, а не манията, нито пък някаква външна сила или някаква безумна част от подсъзнанието му. Капитан Лув беше кралят, той беше господарят - дори на самия себе си! Обзе го възторжено ликуване - най- сетне беше разбрал нещо, с което до този момент не бе напълно наясно. Разбрал беше, че той е пълният властелин. Господар на себе си - и на другите. На съдбата си. На съдбата на другите. Отсега-нататък светът ще бъде такъв, какъвто той го направи!

Лув се усмихна възторжено на отражението си в огледалото, преливащ от одобрение и възхищение от самия себе си. Усмивката му се разширяваше все повече и повече, докато премина в смях. Докато се смееше гръмогласно, той се наблюдаваше в огледалото, контролирайки се дори сред вихъра на ликуването си.

Зад вратата Дениз също се закиска, той отвори рязко вратата, грабна я в стегната прегръдка и я завъртя из стаята, изпълвайки я с гръмогласния си смях.

— Най-добрият! - крещеше той. - Най-добрият!

— Да, да, да!... Ти си най-добрият! - смееше се Дениз, размахала крака във въздуха, докато той я въртеше из стаята. Той се съгласи с нея.

27.

В един часа през нощта будилникът на Тий иззвъня на фона на съскащите звуци на лошо настроената станция. Той стана и се отправи към вратата, но спря в долния край на леглото и погледна Мардж в мрака. Тя лежеше, обърната настрани с гръб към него и с глава между две възглавници, обгърнала с ръце като кукла трета, която притискаше към гърдите и корема си. Тази поза развеселяваше Тий в добрите им времена, но сега тя подсказваше болка. Мардж стискаше третата възглавница с отчаяната храброст на болен от рак, търсещ някакво успокоение на болката си...

Тий беше отрекъл връзка с друга жена, отричал бе енергично и гръмогласно и бе поддържал протеста си до точка, в която смяташе, че всеки разумен човек следва да му повярва и дори сам той бе почти готов да повярва на думите си. Единствената друга възможност бе да признае, но той бе убеден, че ако го стори, светът му ще се сгромоляса невъзвратимо. Докато ако се придържа към заявлението за невинност, имаше някаква надежда, то тя изчезваше напълно, в случай че признае вината си. Виждал бе хора, които се поддаваха на твърдо поддържано подозрение и си признаваха, хора, срещу които полицията нямаше никакви доказателства освен твърда сигурност, че подозренията им са основателни. Неосведомени за естествено защитния характер на презумпцията за невинност на наказателния закон, неразбиращи трудната, понякога невъзможната задача да се докаже нечия вина без представяне на веществени доказателства, те си признаваха просто защото Тий или някой друг инквизитор отхвърляха всички извинения и алибита и продължаваха да ги натискат - да човъркат в тях с твърдия като острие на свредел пръст на обвинението. Тий знаеше, че твърдостта и издръжливостта им пред упражнения натиск щеше да ги освободи или най-малкото да им даде шансове да се върнат бързо към свободния живот. Те обаче търсеха облекчение в изповедта, като че ли очакваха тя да бъде посрещната с балсама на опрощението - стига най-сетне да разголят съвестта си (или да докажат поне наличие на такава). Хленчещи и разсополивени, накрая нещастниците отстъпваха. Гимназисти признаваха участие във вандалски действия, пияници с помътнели очи - в редица глупави кражби или в опасни, самоунищожителни приключения, мерзавци - в опити за осъществяване на чудовищните си амбиции.

Тий не вярваше, че изповедта е пречистване на душата. Разглеждаше я като точка, от която няма връщане назад. Само кажи, че си го направил - и край. Ще продължава да отрича, докато е нужно - ако се наложи, ще отрича и ще лъже до гроб!

Мардж не бе помръднала, откакто Тий се бе събудил, но той знаеше, че и тя е будна и е нащрек. Лежала беше така през последните две нощи, без да се мята и да се обръща наляво- надясно като някой, който се опитва някак да заспи. Просто си лежеше като вдървена, сякаш напрегнато се мъчеше да улови евентуалното изпускане на топлийка върху пода в някоя от съседните стаи. Вцепененото ѝ тяло излъчваше враждебност със силата, с която горяща печка излъчва топлина: Тий не смееше да я докосне да не би да изгори ръката си до костта...

— Отивам да се обадя на Макнийл - заяви той. - Ако искаш, можеш да слушаш. - Тя продължи да лежи като вече вцепенен труп. - Можеш да дойдеш с мене и да слушаш всяка моя дума - продължи бедният Тий. - Просто искам да проверя дали си е вкъщи. Това е всичко. - Сякаш говореше на стена - и дори по-лошо! Човек не живее с очакването, че стената ще му отговори. - Бих се обадил оттук, но... - Той сви рамене, съзнавайки напълно, че тя няма да види жеста му. Сам не знаеше защо наистина не се обади от спалнята. - Ще дойдеш ли? Знам, че си будна.

Тя не реагира и Тий си разреши да излезе от спалнята на пръсти, като затвори тихо вратата зад себе си, поддържайки играта ѝ, че спи.

Вратата на Джини беше затворена. Тий реши да я отвори и се възнагради с удоволствието да зърне пак своя спящ ангел, да възрадва сърцето си с малко светлинка сред мрака на изминалите няколко дни. Завъртя внимателно дръжката и озадачено установи, че вратата е заключена. Доколкото знаеше, Джини не заключваше вратата си - поне не го бе правила от истеричния скандал с Мардж преди година. Тогава Тий се бе опитал да я утеши и беше отблъснат от заключената врата. Вбесен от неочакваната изолация, той бе заплашил, че ако я намери заключена още веднъж, ще я изкърти с рамката ѝ. Случаят не се повтори - поне доколкото той знаеше. Срещу това той се бе заклел да уважава нуждата ѝ от уединение и не забравяше да почука и да изчака за разрешение, преди да влезе. Това не представляваше проблем - Джини винаги го посрещаше с усмивка, въпреки че често му отделяше само повърх- ностно внимание заради телефонната слушалка, лепната към ухото ѝ...

Изпод вратата не прозираше светлина, в стаята цареше гробна тишина. Тий се поколеба, но реши, че няма причина да настоява, а и времето бе неподходящо.

В кухнята изчака няколко минути: даваше последна възможност на Мардж да се присъедини към него. После затвори вратата и вдигна телефона. Изброи петнайсетина позвъня- вания и едва тогава прекъсна връзката.

Внезапно обзет от чувство за нужда от бързи действия, Тий се върна в спалнята и бързо се облече. Мардж не се помръдна, въпреки че той се бе отказал от играта и не полагаше повече усилия да не вдига шум.

— Излизам - обяви той, докато нахлуваше обувките си. - Макнийл не е у дома си. - Хвърли поглед на тежкия колан върху скрйна и се зачуди за миг дали да го вземе - пистолетът вървеше с него. Ако беше с пистолет, има вероятност да го използва. След кратко колебание той закопча колана на кръста си и излезе от къщата.

***

Гласът на Метцгер прозвуча стреснато в телефонната слушалка и Тий се запита дали не го бе засякъл заспал по време на дежурство.

— Търся Макнийл - заяви Тий в слушалката. - Виждал ли си го?

— Тази нощ?

— Да, тази нощ. Откакто си поел дежурството.

— Не съм, но и не съм гледал за него.

— Ще го разпознаеш, нали, Метцгер? Не ти е нужно специално да гледаш за него, за да го видиш, нали?

— Не, шефе. Не съм го виждал. Позвънихте ли му?

— Окажи ми малко доверие.

— Да, шефе, извинявайте, шефе... Да отида ли до къщата му?

— Да не смяташ, че е в задния си двор, зазяпан в луната?

— Луната?

— Само ми съобщи, ако го зърнеш някъде, ясно ли е? Не го спирай, не говори с него, не го следвай - само ме информирай. Ще го направиш ли, Метцгер?

— Разбира се, шефе... Но... защо?

— Лични причини. И не споменавай нито на него, нито на когото и да било друг, че го търся. Разбрано ли е?

— Да, шефе.

— Метцгер, познаваш личната му кола, нали? Ще я разпознаеш ли, ако я видиш?

— Разбира се, шефе.

Тий върна микрофончето към таблото на полицейската кола, вбесен на Метцгер. „Причината е в ниските им заплати -      мислеше той. - Ако принудим градската управа да ги повиши, може би ще успеем да привлечем по-свестни хора...“

Това обикаляне на нощните кламдънски улици в търсене на Макнийл изглеждаше повече от напразно. Градът имаше над триста километра улици и пътища - дори и ако се приеме теоретично, че той е тук, а не в някой от петте други градчета в района - и все пак Тий имаше усещането, че трябва да стори нещо, да раздвижи нещата. Не отричаше ефикасността на ФБР - вероятно има защо да пресяват там така педантично нещата, извличайки доказателства от влакна и почти невидими люспи от кожа - усилията може и да се оправдаят, - но те са толкова ужасяващо бавни! Тий нямаше време, не можеше да чака, трябваше да го спре сега, веднага! Ставаше въпрос за неговия град, за защитата на неговите хора - хората, които бяха негова отговорност! За Тий проблемът изискваше незабавно решение. ФБР и щатската полиция могат да събират късчетата и парцалчетата във впечатляваща купчина от доказателства, която в края на краищата да доведе до присъда, но Джони първо трябваше да бъде спрян и Тий се нуждаеше от действие. Познаваше добре смелия и решителен характер на Бекер, бързата му, интуитивна природа и се чудеше и маеше как съумява да се съчетае с организация, в която се работи толкова прилежно - и съответно толкова бавно. Приятелят му притежаваше бързината на светкавица, каквито бяха и изострените му като на точило рефлекси. И Тий се питаше отново и отново как издържа методиката на Бюрото за разкриване на престъпленията чрез характерното за него бавно, педантично дълбаене.

Между другото, беше му направило впечатление, че Бекер сякаш не бе напълно на себе си през последните няколко дни. Не споделяше с Тий какво го гризе отвътре, но беше повече от ясно, че бе загубил напълно интерес към съмненията на Тий по адрес на Макнийл. Дори не смяташе, че Макнийл заслужава каквото и да било по-задълбочено разследване. Отношението му по въпроса първо вбесяваше Тий и, второ, го предизвикваше сам да преследва упорито подозренията си - по-точно твърдото си убеждение, че Макнийл е Джони Семката.

Независимо че се бе отнесъл с презрение към предложението на Метцгер, Тий първо отиде до къщата на Макнийл, надявайки се да види - или да завари... и той не знаеше какво. Вероятно да засече Макнийл в някакъв вид дейност: излизане, влизане, идване, заминаване.

Не съжали, че бе въртял волана дотук: къщата му даде важна информация. Нещо имаше не в ред - или по-точно липсваше нещо. Колата на Макнийл. Тий погледна в гаража - той съдържаше познатите вече вещи, но не и кола. Тий забеляза, че откраднатият трофей беше все още там: връхчето на стика за голф пробляскваше в светлината на фенерчето му. Макнийл не го бе помръднал - но и защо да го стори? Сигурен беше, че там е добре скрит.

Окуражен, Тий заобиколи къщата отвън и надникна през прозореца на спалнята. Виждаше неясно очертана фигура върху леглото. След моментно колебание той насочи фенерчето си към нея и я освети за миг. Госпожа Макнийл лежеше на гръб с отворена уста и отпуснати отстрани крайници - в тази поза тя заемаше не само своето място от леглото, но и голяма част от мястото на съпруга си. Не беше сигурен, но му се стори, че я чува да хърка на фона на ритмичното бръмчене на климатичната инсталация. Госпожа Макнийл го озадачаваше - как ли го прави? Мардж се събуждаше още щом той отвори очи, камо ли да се измъкне за цяла нощ, без тя да усети!

Тий изключи Мардж от главата си, върна се в колата и започна дългото нощно обикаляне из улиците на Кламдън. Ако сега Макнийл бе в собствената си кола, а не в анонимния каприз, той бе уязвим, и то много. Тий вероятно е минавал край каприза множество пъти през последните няколко години, без да обръща внимание къде е паркиран, почти без да го забелязва, когато се е плъзгал край него е труп в багажника... Представи си доволно ухиленото лице на Макнийл зад затъмненото предно стъкло на колата и се вбеси допълнително. Успокои се с мисълта, че сега Макнийл няма къде да се крие. Ако продължаваше да действа като Джони Семката, докато замени каприза, той е истински уязвим и Тий ще го открие или поне ще стори всички необходимо, за да го хване. Бекер беше сигурен, че Джони няма да се спре след загубата на колата си, че навиците му имат огромно значение за него, за да ги изостави заради някакво временно неудобство или дори заради заплахата, надвиснала над сигурността му.

Тий излезе от алеята пред къщата на Макнийл и зави на юг, като минаваше по всяка улица, не пропускаше и крушообразните извивки на отклоненията без изход, поддържаше ниска скорост, за да е сигурен, че няма да пропусне нищо. Имаше безброй дълги, скрити алеи, които лъкатушеха между дърветата, а после се изкачваха по възвишения или се разделяха на допълнителни отклонения за няколко къщи, още неотбелязани на картите или просто изпуснати. По това време на нощта Джони не би имал проблем да вкара колата си в такова отклонение, да я паркира отстрани така, че да не се вижда нито от основния път, нито от къщите, и да тръгне пеша към целта си. Тий изследва и алеите към къщите. Напредваше много бавно и сърцето му се стягаше допълнително при мисълта, че докато се мотае тук, Макнийл сигурно си гледа специфичния бизнес в някоя друга част на града... Тий беше сигурен обаче, че Макнийл е някъде наоколо.

От години не бе обикалял града по това време на нощта и равномерната скорост и спокойствие постепенно започнаха да го приспиват, когато радиотелефонът пропука призивно.

— Шефе? - обади се гласът на Метцгер.

— Да?

— Струва ми се, че видях колата на Макнийл.

— Струва ти се?

— Искам да кажа... видях я. Имам предвид... почти съм сигурен. Не знам номера ѝ, но тя изглежда като че ли...

— Къде? - прекъсна го нетърпеливо Тий.

— Нали се сещате за дългото отклонение при „Кетъл Крийк“.

— Близо до дома. Знам го. Сега колата там ли е?

— Да, шефе. Искате ли да...

— Близо ли сте до нея?

— Ами... всъщност съм спрял точно до нея.

— Виждаш ли Макнийл?

— Не, шефе.

— Махай се оттам, и то веднага! Заминавай на „Хилспойнт“, където обикновено правим засадите с радари. Изгаси фаровете и си отваряй очите. Оттам имаш добра видимост към „Кетъл Крийк“. Ако Макнийл се появи преди мен, обади ми се и ми съобщи в коя посока е потеглил. Не прави нищо друго: просто стой там и не изпускай колата от поглед. Не мърдай оттам, докато ти се обадя. Ясно ли е?

— Разбира се, шефе.

— Какво правиш сега, Метцгер?

— Чакам нарежданията ви, шефе.

— Току-що ти ги дадох! Махай се от колата му - веднага! Тръгвай към „Хилспойнт“ и чакай там.

— Слушам, шефе.

— Колата ти движи ли се вече или напротив?

Последва кратка пауза и Тий видя в представата си Метцгер да пали колата и да излиза на заден ход на пътя, преди да отговори на въпроса му.

— Да, шефе - прозвуча най-сетне гласът му.

— Пристигам - съобщи кратко Тий.

Прехвърли наум къщите по „Кетъл Крийк“, възможна цел на Макнийл. Отклонението беше близо до дома му - двамата с Мардж често се бяха разхождали там през щастливите дни от брака си, отдавайки се на луди фантазии за голямата къща, която ще купят един ден. Познаваха или знаеха подробности почти за всеки собственик на къща по протежение на отклонението. Тий напразно напрягаше паметта си: никой от живеещите там не държеше временна прислужница. Някои от семейните двойки отдавна имаха внуци, две от къщите принадлежаха на двама хомосексуалисти на средна възраст. Нито една от двойките там не представляваше интерес за Джони Семката. Останалите къщи в околността бяха на семейни двойки в третото или четвъртото си десетилетие, някои от тях с деца преди пубертета, други с такива в пубертета, но нито една нямаше малки деца, за да има нужда от бавачка или друг вид помощ за отглеждането им. Ясно: отклонението е само място за паркиране. Плячката му не е на „Кетъл Крийк“. Джони обича горите и сега може да е на половин дузина други улици на около десетина минути път през гората от паркираната му кола.

Колата на Тий се справи с дългото възвишение и той забеляза отражателя под предните фарове на Метцгер, които - много характерно за него - се издаваха излишно навън от прикритието му с около двайсетина сантиметра. Когато го забеляза, идиотът го поздрави със святкане на фаровете. Тий потисна импулсивното си желание да грабне радиотелефона и да зареве в него. Мина край Метцгер, без дори да го погледне, и зави в „Кетъл Крийк“. Пред него изтича сянка и Тий неволно трепна, спомняйки си трагичния сблъсък с елена и смъртта му. Сянката изчезна почти в мига, в който я зърна, и той се опита да я отхвърли от съзнанието си и да се концентрира върху проблема с Макнийл. Забави скоростта, когато мина през тясното начало на отклонението. В момента не можеше да направи нищо, особено докато бе в колата. Ще трябва да паркира някъде и да се скрие в гората, надявайки се...

Радиотелефонът пак пропука.

— Шефе, шефе!

— Казвай, по дяволите!

— Извинявайте.

— Какво има, Метцгер?

— Някой току-що изскочи от „Кетъл Крийк“ и пресече пътя.

— Макнийл?

— Не знам... Не бях включил фаровете си.

— В коя посока се движи?

— Нагоре по хълма.

Тий рязко премина на заден ход и се измъкна бързо от „Кетъл Крийк“.

— Не мърдай от поста си и продължавай да наблюдаваш колата на Макнийл - нареди той, преди да излезе на главния път. Метцгер пак засвятка с фаровете си. Тий го наруга наум, даде газ и колата се стрелна нагоре по хълма. Този път видя сянката откъм гърба и успя да забележи за миг фигурата, която я хвърляше, преди тя да се свие зад някакво дърво.

Тий продължи да кара напред, опитвайки се да контролира дишането си. „Игра на светлината - заповтаря си той, - привиждат ми се разни... глупости, разбира се.“

Превали възвишението, зави наляво, спря в най-близката алея и угаси фаровете. Върна се пеша, пресичайки тромаво под ъгъл, за да препречи пътя на лицето, което изкачваше ти- чешком хълма.

Стигна нужното място и клекна задъхан, молейки се мълчаливо да е сбъркал... наистина така да му се е сторило... След по-малко от минута чу шум от бързг леки стъпки, които се- чаха през поляните и живите плетове с упражнена лекота. Тий видя първо сянката на тичащия, силно удължена от лунната светлина, напомняща чудовище, което пресича с гигантски стъпки града. После изскочи и изненадващо дребна и крехка фигурка... Дъщеря му изтича грациозно до прозореца на спалнята си, повдигна се на ръце и безшумно изчезна вътре за броени секунди. Направи го с лекота, внушаваща впечатлението, че го е вършила стотици пъти. Тий клечеше до дънера на дървото, загубил ума и дума... и не знаеше дали в следващия миг ще се разреве като дете или може би ще се пръсне на хиляди парченца...

***

Метцгер пак засвятка с фарове, когато забеляза патрул- ната кола на Тий да се спуска с бясна скорост надолу по хълма.

— Не мърдай оттам - изръмжа Тий по радиотелефона.

— Не желаете ли да ви помогна? - запита Метцгер.

— Става въпрос само за Макнийл - отвърна Тий, опитвайки се да прикрие беса си. - За какво ми е помощ?

— Прав сте. Какво да правя?

— Просто стой там и продължавай да следиш пътя.

— Но Макнийл си тръгна, нали ви казах.

— Тогава стой там, докато се върне - нареди Тий и изключи предавателя. Не искаше никаква помощ. Не искаше никаква подкрепа. Не искаше свидетели. Тий взе с бясна скорост завоя към „Кетърфийлд Роуд“, дълга отсечка през една от малкото равни площи в Кламдън, и забеляза светлината от задните фарове на колата отпред. Натисна бясно педала за газта и пусна полицейския буркан.

Макнийл забеляза патрулната кола в огледалото за задно виждане. „Няма сирена - отбеляза той. - Тий иска да си поговорим, но не държи градът да разбере. Нещо като че ли вони...“ Предъвква известно време идеята да избяга от полицейската кола, но я отхвърли като безсмислена. Продължи да кара със същата скорост, печелейки време, докато набираше някакъв номер на телефона на колата си. После паркира отстрани.

***

Тий закова колата си пред тази на Макнийл, изтича до нея, грабвайки дръжката на вратата към шофьорското място, като че ли възнамеряваше да я изтръгне от нея.

— Здрасти, Тий. Много работиш. - Тий натресе един юмрук в лицето на Макнийл, после го изтегли от колата и го просна на земята. - Оу... Чакай малко... Успокой се...

— Ти, кучи сине! - зарева Тий, коленичи върху гърба му и го удари силно в бъбреците. Макнийл изстена, но не се помръдна. - Ти... мръсен... долен... кучи сине!

— Искаш ли да поговорим? - запита Макнийл, без да прикрие сарказма в тона си. - Готов съм, само кажи.

Тий постави длан на главата му и натисна лицето му към тротоара.

— Тя е само на петнайсет години, гаден задник! На петнайсет години!... Ще те арестувам за законно установено изнасилване!

— Няма да го направиш - хилеше се Макнийл. - Няма да искаш да я прекараш през такова дело.

— Смяташ, че си в безопасност, така ли? Считаш, че няма кой да ти го върне, нали? - Тий измъкна служебния пистолет от кобура и натисна дулото му към ухото на Макнийл. Макнийл замря. - Има и други начина за разправа с измет като тебе! - Тий освободи предпазителя на автоматичния пистолет с ясно прещракване. - Съпротивлявай се, мерзавецо! - закрещя той в ухото му, пръскайки го със слюнка: устата му бе почти на едно ниво с дулото на пистолета. - Съпротивлявай се! Мръдни се, направи само едно движение! - Удари го по главата с цевта на пистолета, ритна го в краката. - Ставай и тръгвай! - заповяда той с ледено студен глас. - И легнал, и прав, все ще те убия, но по-добре ще е да си на краката си. - Макнийл продължаваше да лежи със затворени очи. От косата му се процеждаше кръв и бавно се стичаше надолу по скулата му. - Хайде, мърдай — повтори заповедта си Тий. Той изтегли крак назад, прицели се внимателно и ритна с все сила Макнийл между краката. Макнийл ахна и инстинктивно се сви, издърпвайки колене до брадичката си. Тий му изсвятка още един добър ритник в слабините. - Ставай или първо ще те кастрирам. - Ритна го пак. Макнийл изкрещя от болка, но продължи да лежи на пътя със здраво стиснати клепачи. - Ще те кастрирам, ако не станеш - повтори Тий.

— Тий, ти не разбираш - зашепна отчаяно Макнийл. - Честна дума, ти не разбираш нищичко...

— Аз разбирам, че дъщеря ми е на петнайсет години, това го разбирам -- зарева пак Тий. Коленичи отново до Макнийл и насила отвори очите му с пръсти. - Погледни това, копеле мръсно! Виждаш ли го добре? - Той тикна цевта на пистолета под носа му. - Искам да видиш какво ще те разчисти от тоя свят. А сега погледни мен. Погледни ме! - Макнийл изви очи към лицето на Тий, като внимаваше да не мърда тяло. - Искам да видиш кой ще те убие - поясни той по-спокойно. Цевта на пистолета се люлееше нестабилно в ръката му, разтресена от яростта, изкривила лицето му.

— Не, Тий, моля те - захленчи Макнийл. - Не съм сторил нищо...

— И аз няма да сторя нещо - заяви студено Тий. - Пистолетът ще го стори.

Изправи се, отстъпи две крачки от Макнийл, мислеше явно достатъчно ясно, за да осъзнае, че не иска да бъде наплескан с кръвта на Макнийл, както щеше да стане, ако го застреля отблизо. Тий насочи пистолета си към ухото на Макнийл. Ръката му трепереше толкова силно, че му се наложи да я подкрепи с другата. Автоматично разкрачи крака за по-голяма стабилност. „Искам да го направя - мислеше той, - искам го много...“ Случаят с госпожа Лий на скалата бледнееше пред този сега. Мотивът беше друг - засягащ нещо силно, нещо първично. Макнийл заслужаваше да умре, а на Тий ще му се размине - дори вероятно ще бъде напълно оправдан. Даваше си сметка обаче, че желанието, което го изпълваше, нямаше отношение към разума и напъните му за логично мислене в момента. Искаше да отнеме живота му като волево действие, отделно и завършено само за себе си. Искаше да го направи, защото - го искаше. Това е.

Пръстът му затрепери на спусъка и в ушите му загърмя неописуем рев, сякаш цялото количество кръв в тялото му се устреми в мощен поток към мозъка му и забушува там, подтиквайки го, изисквайки от него да го направи... Той се поколеба, до съзнанието му едва достигаше хленчещият звук, който се носеше от Макнийл, чието изкривено от ужас лице бе неузнаваемо. Но Тий не го виждаше, цялото му внимание бе съсредоточено в спусъка. Пръстът му се опна, усети преодоляването на луфта и спря при последното съпротивление. Още една частичка от сантиметъра, още съвсем малко налягане - и пистолетът ще експлодира в ръката му. В застиналите секунди, преди да дръпне спусъка докрай, му се стори, че към ръката му бе прикрепена първобитна мощ, чувстваше пулсациите ѝ като нещо живо, отделно от него самия. Власт. Мощ. Мощта да убиваш и да промениш един живот завинаги, неговия собствен живот - живота на всеки друг...

Ревът на изстрела прозвуча невероятно високо в тишината на нощта: той сякаш разцепи въздуха, принуди земята да потрепери от неочакваната му свирепост. Яркият светкавичен проблясък на фона на тъмнината заслепи Тий - все едно че се беше взрял право в слънцето. За миг загуби ориентация, сякаш сам той бе застреляният. Изтече дълъг момент, но изстрелът все още звънтеше в ушите му. После очите му се фокусираха пак и той видя Макнийл да лежи в краката му. Куршумът бе ударил асфалта и изровил дупка, голяма като буквата „О“, нарисувана с неговия палец и показалец. Белият чакъл от настилката, прозираше мътно през направения отвор на светлината на фаровете. Тий се вторачи в него и едва тогава си спомни писъка на рикоширалия куршум мигове по-рано.

Макнийл лежеше неподвижен като вече застинал труп - издаваха го само сълзите му, стичащи се върху асфалта.

— Сега вярваш ли, че ще умреш? - запита Тий.

— Исусе... О, Исусе, Исусе... - припяваше Макнийл като разкаял се грешник на молитва.

— Сега вече го вярваш, нали? - Но всъщност първият изстрел убеди точно Тий, че не само иска да го стори, но и че наистина ще го стори. Изстрелът бе отнел част от напрежението, последната съпротива срещу онова, което се канеше да направи. Сега вече знаеше, че не само искаше да убие Макнийл, но и че можеше да го стори. И че ще го стори. Всички съмнения се стопиха и когато вдигна пистолета за втори път, Тий бе напълно спокоен. Нетърпелив, но контролиращ се напълно.

Забеляза светлинния лъч от фаровете на далечна кола едва когато те запрепускаха срещу него, усети голямата й скорост, но знаеше, че има на разположение достатъчно време, за да дръпне спусъка.. Сигурен беше, че нищо на тая земя не можеше да отклони куршума, този път насочен към главата на Макнийл.

— На никого не съм казвал за госпожа Лий - внезапно заяви Макнийл.

Тий се поколеба.

— Госпожа Лий?... Госпожа Лий? Смяташ, че ще те убия заради госпожа Лий, ти, глупава гадино?

— Не съм казал на никого... никога няма да кажа...

— Опитваш се да изтъргуваш дъщеря ми срещу госпожа Лий?

— Някой идва - изтъкна с отчаяна надежда в гласа Макнийл. И двамата чуваха воя на приближаващия се клаксон. Светлината на предните фарове засвятка от висока на ниска и обратно. Все още с пистолет, насочен към Макнийл, Тий махна с ръка на колата да продължи.

Но гумите ѝ изпищяха, тя забоксува само на няколко крачки от Тий и Макнийл и от нея изскочи Бекер.

— Не го прави, Тий!

— Джон?

— Махни тоя пистолет, Тий, не го дръж срещу него.

Бекер бе само по гащета. Той пресече тротоара с босите си крака и застана до приятеля си. Краката му изглеждаха неприлично бели в светлината на фаровете.

— Майната ти! Защо си тук?

— Той ми се обади - отговори Бекер и посочи мъжа в краката на Тий.

— Макнийл?... Макнийл ти се е обадил?

— Каза, че ще го убиеш.

— И е бил прав. - Тий гледаше Бекер, когато говореше, но стиснатият с две ръце пистолет бе все още насочен към желаната жертва.

— Махни тоя пистолет, Тий. Махни го.

— Знаеш ли какво направи той?

— Разкажи ми го, говори ми, Тий.

— Това е недоразумение - захленчи Макнийл. - Нищо не съм направил, Бекер, честна дума!

— Млъкни - заповяда му Бекер. - Какво направи той, Тий?

— Не съм направил нищо, кълна се...

Бекер го срита в носа с петата си, после пристъпи напред и застана между Макнийл и пистолета на Тий.

— Пречиш ми, Джон.

— Разкажи ми какво е направил.

— Отдръпни се.

— Кажи ми защо искаш да го убиеш.

— Той знае.

Като внимаваше да не прави резки движения, за да предизвика Тий, Макнийл опипваше разбития си нос, опитвайки се да спре струята кръв, която се стичаше в устата му.

— Не искам да го чуя от него. Искам ти да ми го разкажеш, за да мога да го разбера.

— Аз... не мога да говоря за него.

— Добре.

— Имам сериозна причина...

— Убивал ли си някого, Тий?

— Не... съвсем.

— Може да се окаже нещо, което да... да не ти хареса, но ще бъде къс...

— Ще се преместиш ли, Джон?

— Не, освен ако си решил да ме застреляш. Не искам да умирам само за да можеш да стреляш по Макнийл.

— Няма да стрелям по тебе... Защо си гол? Така ли спиш, само по гащета?

— Да, така. А ти как спиш, Тий?

— С пижама - отговори Тий.

— Сериозно? В тази горещина?

— Лятна пижама. Освен това спалнята ми е с климатична инсталация... Кое е най-лошото нещо, което ще ми се случи, ако го убия?

— Може да ти се хареса.

— Без глупости като арести, федерални обвинения, проваляне на живота ми и прочие идиотизми?

— Заради убийството на Макнийл? - запита Бекер. - Нищо подобно! Та той се е съпротивлявал на арест, бил е въоръжен и опасен...

— Не съм въоръжен - простена Макнийл. Бекер го срита с пета, без да се обръща, и този път го улучи в устата.

— Ще го въоръжим, ако трябва - заразсъждава Бекер. - Аз ще свидетелствам за всичко, изброено досега - няма да имаш никакви проблеми. Но не това е същността на въпроса, а в онова, което този акт ще стори на теб самия... Ти си ми приятел, единственият човек, на когото държа... Не искам да започваш нещо, което може би няма да ти се хареса след това.

— Зная, че ще ми хареса.

— Не го знаеш. Няма начин да го знаеш, преди да си го сторил - то не е като смукане на близалка или вземане на уроци по танц. Може да се окаже, че не си... скроен за такова нещо. Или още по-лошо - да се окаже, че си скроен.

— Това като че ли не звучи като курс по справяне с психологически стрес, изнесен в щатската полицейска академия - забеляза Тий и смъкна леко пистолета.

— Прав си. Изнасям тая лекция само пред приятели.

— Трябва ли да разбирам, че имаш повече от един приятел?

— Тий, ако застреляш това лайно между краката ми, ще ме стреснеш толкова много, че - кълна се! - никога няма да ти простя.

Сега пистолетът на Тий бе насочен към земята.

— Макнийл, задник такъв, престани да се гърчиш на земята. Влизай в патрулната кола, арестуван си - нареди Тий.

— За какво?

— Обаждане на федерален агент посред нощ - обади се Бекер.

— И това също - съгласи се Тий. - Исусе, какво се е случило с лицето ти?

— Бекер го направи - отвърна Макнийл. Той поглеждаше предпазливо пистолета на Тий, вече прибран в кобура му, и опипваше кървящия си нос и подути устни.

— Обвини ме в жестокост и ще се озовеш посред нощ в пусто поле насаме с мен. И няма да имаш време да се обадиш по телефона, защото аз няма да пусна сирена, преди да се появя на хоризонта, просто ще бъда там и ще те чакам - ясен ли съм?

— Няма да...

— Влизай в колата - ревна Тий. Макнийл се сви с благодарност на задната седалка на патрулната кола. - Няма да ти благодаря - обърна се Тий към Бекер. - Не съм сигурен, че ми направи услуга.

Тий стоеше до отворената врата към мястото за шофьора, подпрял лакти върху колата. В светлината на предните фарове очите му изглеждаха безумни - подивели - в унисон с общото му поведение на човек, който като че ли не е част от разигралата се сцена, а я наблюдава някак отстрани.

— Тий...

Тий се разтрепери и после заплака високо, дрезгаво, отчаяно. Отпусна глава на ръцете си, проснати върху колата, в напразен опит да заглуши риданията си.

— Всичко е наред - заповтаря глупаво Бекер, потупвайки го напразно по гърба.

— Не знам какво ми става... Напоследък ги върша едни... Ако не се стегна, ще се вкарам в голяма беля.

— Всичко е наред, Тий - шепнеше успокоително Бекер.

— Майната ти... Стоях в резервоара...

— И какво от това?

— До шия във водата...

— Е, и? Всичко е наред.

— Нищо не е наред - ридаеше Тий. - Аз съм шеф на полицията!

Той отхвърли и последните останки на контрол и се разрида неконтролируемо. Спазми разтърсваха тялото му, раменете му се повдигаха и смъкваха, главата му падна на гърдите. Той притисна длани към изкривеното си от мъка лице, но се отказа и от тия слаби опити да се прикрие. Отдалечи се от колата, ридаейки високо и отчаяно, наподобявайки смъртно ранено животно. Бекер го следваше безпомощно по петите, питайки се какво още може да направи, освен да го потупва от време на време по гърба, опитвайки се напълно неуспешно да го успокои. Накрая Тий се спря, облегнал глава на някакво дърво.

— Детето ми! - виеше той и това бе единственото разбираемо съчетание от звуци, което Бекер чу. - Детето ми...

Тий се беше отдалечил на около петдесет метра от патрулната кола и Макнийл се възползва от възможността да се измъкне от нея. В тоя момент Тий се обърна внезапно и измъкна светкавично пистолета от кобура. Бекер се наведе инстинктивно и Тий стреля по посока на Макнийл. След първия изстрел и раздиращия дрезгав вой преди малко, този като че ли не изглеждаше чак толкова зашеметяващо гръмък.

Макнийл плонжира на задната седалка на патрулната кола, после се изгърчи, за да затвори вратата зад себе си, като вземаше мерки да не се показва над нивото на седалките.

— Този път беше напълно оправдано - заяви Тий, отпуснал някак безжизнено ръка с пистолет отстрани.

По пътя се приближаваше друга кола, която забави скорост, щом се изравни с тях. Бекер ѝ махна раздразнено с ръка да продължи, а после се усети каква нелепа гледка представлява: стои тук посред нощ по гащета, тип слипове, размахал ръце както регулировчик на кръстопът, докато шефът на полицията се сополиви до него. Колата не се подчини на знака му, дръпна настрани, спря и от нея се измъкна Карин. Служебният ѝ пистолет беше в кобура под мишницата ѝ върху горната ѝ дреха, но тя изглеждаше повече разгневена, отколкото разтревожена.

— О, здрасти - поздрави Тий така спокойно, като че ли току-що се бяха срещнали в местния супер.

— Прибери пистолета в кобура, Тий - нареди отривисто Карин.

Тий го стори без колебание.

— Не го убих - подсмъркна той.

— Прекрасно. Съжалявам, че закъснях. Трябваше все пак първо да се облека. - Погледна многозначително Бекер.

В този момент към сценката край гората се присъедини и сирената на Метцгер.

— Обадиха ми се, че тук се стреля - заяви Метцгер разтревожено и гласът му заглъхна, когато забеляза специфичното облекло на Бекер (или по-точно липсата на такова). - Всичко наред ли е? - съвзе се той.

— Както виждаш - отвърна Бекер.

— Джон, влизай в някаква кола - нареди Карин. - В коя да е кола.

— Ще закарам Тий вкъщи - отвърна Бекер. - Карин, Макнийл се крие на задната седалка на патрулната кола на Тий. Той падна по лице и се удари малко - виж дали не се нуждае от медицинска помощ, но едва ли. Ще имаш ли нещо против да го закараш до полицията и да го настаниш в някоя килия?

— Макнийл е в колата? - намеси се Метцгер и се огледа замаяно. - Арестуван ли е?

— Засега ще го приберем за негово добро - обясни Бекер. - Карин, ще те взема от полицията, след като метна някоя дреха на себе си, и ще се върнем тук за твоята кола.

Карин кимна. Макар и шеф на Бекер в службата, тя не бе чак толкова влюбена в служебната си власт, че да се чувства задължена да я проявява и в положение като това. Първо и преди всичко, не бе сигурна, че това тук имаше нещо общо с Бюрото. Когато Бекер настани Тий на мястото за пътника отпред, тя го хвана за ръка и му напомни тихо:

— Джон, живеем в Кламдън, но това не ни прави членове на местната полиция тук.

— Постави Метцгер в една кола с Макнийл и само след минути ще шофира Макнийл. Затова те моля ти да го откараш. Ако не искаш, ще го направя аз, но ми се иска да поостана още малко с Тий.

— Нямам нищо против, ще го направя. Просто се питам какво всъщност става. Какви ги вършите двамата с Тий тук посред нощ, по дяволите?

28.

Капитан Лув се беше вече включил в движението по магистралата на връщане от Тръмбъл, когато разбра, че го следят. В един момент той се оказа притиснат в дясната лента зад кола с включени аварийни светлини, а колите зад Лув го подминаваха отляво в непрекъснат поток, ускоряваха се и го задържаха зад пострадалата кола. Той въртеше бавно волана, без да откъсва поглед от огледалото за задно виждане, следейки за евентуална пролука в колоната от коли, от която да се възползва, за да се влее в нея и да се измъкне от капана. И точно тогава забеляза тойотата, която поддържаше неговата скорост, намалена по принуждение до шейсет-седемдесет километра в час, без да променя разстоянието от около стотина метра между тях. Появи се удобна пролука в колоната от коли близо до тойотата, но тя не се възползва от нея, а остана зад Лув като прикрепена към колата му с невидимо въже. Едва когато Лув успя да надмине повредената кола, тойотата побърза също да се влее в колоната, но без да промени дискретното разстояние от стотина метра.

След като усети колата, лесно беше да се увери със сигурност, че наистина го следи. Лув излезе от магистралата с едно отклонение по-рано и се понесе по извивките на местните пътища с тойотата след себе си. Тя прилежно вземаше завой след завой, но сега променяше разстоянието между тях: понякога почти изчезваше и дори допускаше други коли да се вмъкнат между тях, но никога не го изпусна напълно от поглед.

Разтревожен, но не и изплашен, Лув се прибра вкъщи и паркира демонстративно колата си в алеята отпред. Заключи се в кабинета, без да обръща внимание на жена си (тя - както винаги - го посрещна с някакво оплакване) и закръстосва напред-назад между четирите стени на стаята, търсейки някакво логично обяснение на случилото се. Поради някаква случайност - каприз на слепия късмет - полицията или по-вероятно ФБР бяха попаднали на него. Той никога не правеше грешки, така че причината за новите развития не бе у него. Сигурно те пак са следствие на някакъв вид нещастно съвпадение или случайност - като онова необичайно наводнение, което изкара костите наяве и предизвика разследването. Но каквото и да е станало, в никакъв случай не е повече от подозрение. Ако имаха нещо конкретно срещу него, щяха да го арестуват. Следяха го - тоест само пускаха въдица, надявайки се, че той, Лув, ще сгреши някъде, ще направи нещо глупаво, тоест ще се хване на нея. Лув се захили. Той не правеше грешки и глупости - нали точно заради това бе Капитан Лув?! Именно заради това живя в наслада толкова години, без дори да разберат за него! Ако се надяваха Лув да сбърка, ще им се наложи май да чакат с векове!

Заприпомня си великите постижения - страхотните чудесии! - невероятните деяния! - които бе направил, и го за люля мощна радостна вълна сред искрящ фойерверк на диво ликуване! Толкова много жени!... И всички те бяха негови - негови! До една! Кой мъж можеше да се похвали с по-богат, с по-изпълнен живот?!... Те го обичаха - всички до една! Той можеше да внуши на всяка жена желание да го обича, желание да разтвори страстно крака за него, да крещи името му в радостния гърч на страстта, когато бе с него - и да ридае от копнеж по него, когато не бе! Всяка жена - всяка, която той пожелаеше!... Той знаеше малките им глупави тайни, знаеше как да ги манипулира - знаеше какво искаха, от какво се нуждаеха!... И им го предоставяше по най-добрия възможен начин, по който някога са го получавали или ще го получат в живота си. Съжаляваше само, че не можеше пак да притежава всяка една от тях: сега бе по-добър - знаеше повече, разбираше повече - и в бъдеще ще стане дори още по-добър! Когато най-добрият продължаваше да се усъвършенства, кой може да излезе насреща му?!

Нима има друг мъж на тая земя, който да е оказал такова съществено влияние върху живота на толкова много жени? Те не само се чукаха с него - те го обичаха! Не можеха да повярват на страхотния си късмет, който ги бе срещнал точно с него - той беше съвършен, той беше като... като сбъдване на мечтите им - не, не! - като сбъдната многоцветна мечта, рееща се във висините, лъчезарна и недостижима!... Техните мечти бяха някак прекалено земни, ограничени от връзките им с други мъже... Лув бе възторжено, незабравимо преживяване за тях: той повишаваше качеството на живота им - за тях той бе като искряща чаша пенливо шампанско!

Неописуема гордост изду гърдите му, почувства се толкова безкрайно добър, че изпълнилата го радост се изля навън в звучен смях. Затворен между четирите стени на кабинета си, той се смееше и смееше, пръскаше искри като весело горяща факла. Бе преодолял толкова много - външния си вид, грозното си тяло, презрението на другите мъже - бе победил съпротивата на куп жени! За него всяка една нова връзка бе състезание и с едните, и с другите, всяко успешно съблазня- ване - победа, независимо от това, колко пламенно самите жени искаха да загубят. Но той бе великодушен победител и се отнасяше така добре с тях, че нито една не съжали за отстъплението си пред него. Те още го обичаха, сигурен беше...

Почувства се уверен в себе си, наперен и горд като петел, и продължи да грачи и да квичи, да се смее, смесвайки смеха с радостен крясък, докато накрая се задави и се закашля. Падна на колене, като продължи да кашля, да се смее, да свирка и вие, докато от очите му потекоха сълзи. Още не се бе родил човек на тая земя, който да го спре!

Нима ще разреши на няколко тъпи ченгета да провалят сладкия му живот? Да провалят сладостния шанс на толкова жени в негово лице? Та те се нуждаеха от него, той бе като ярка звезда в сивия им животец - и ако някога е проявявал егоизъм, ако бе поставяй на първо място собственото си удоволствие, а не тяхното, не беше ли и той човек с всички присъщи слабости на хомо сапиенс? Нямаше ли право да проявява от време на време малко егоизъм? Никога не ги бе убивал със злоба, нито една от тях не бе страдала в последните си мигове, не бе се гърчила в предсмъртен ужас... Отдаваха му живота си от любов към него, раздавайки му се докрай, за да задоволят нуждите му - нуждите на любимия човек! - и той им беше неизмеримо благодарен - на всички до една: от първата до последната!... Разбира се, ония идиоти, полицаите, няма как да схванат красотата на този вид отношения, но Лув бе напълно сигурен, че умрелите за него жени го разбираха и му прощаваха за проявения егоизъм - въпреки че той всъщност нямаше нужда от прошка. Нека не се забравя колко много им бе дал. Нито един мъж не се бе отнесъл към никоя от тях с любовта, нежността и умението, на които бе способен Капитан Лув! Той им даваше възможност да изживеят любовта на живота си - и те му го даваха в замяна. При това само няколко от тях му бяха направили този прекрасен дар. Само девет от сто двадесет и осемте жени, които бе любил, откакто стана Капитан Лув. Той дори не броеше няколкото нищожни шибания, преди да разбере същността на играта... Беше се държал грубо, тромаво, бе некомпетентен: също като другите мъже робуваше прекалено много на образованието и професията си, за да отдаде нужното внимание на истинското си призвание. А то изискваше спазване на дълъг ритуал, не само няколко буйни минути на необуздана страст... изискваше да бъде любовник - истински любовник - мъж, когото жените търсят, искат, обичат! Превърна се в Капитан Лув, едва когато посвети без остатък и енергия, и въображение на тази цел. А нямаше начин да се посвети на нуждите на Капитан Лув, докато не си осигури професионална и семейна стабилност. Самотник не би могъл да си разреши лукса да се наслаждава на живота като Лув - точно както кораб не би могъл да плува без рул. Лув бе изключително задължен на жена си - едва ли някога ще ѝ се изплати, - а и никога не би могъл да признае дълга си пред нея и да ѝ благодари. Всъщност голяма част от сладостта на играта произхождаше от задължителната измама и съпругата осигуряваше нуждата от нея почти толкова, колкото и самите жертви. Тя имаше потребност да бъде мамена и нуждата ѝ съответстваше по сила на нуждата на Лув да я мами. Те се движеха в орбита един около друг като планета с нейната луна, здраво свързани с непреодолими гравитационни сили - но само планетата знаеше истината... Придобил беше професионални умения и съпруга, преди да осъзнае истинското си призвание - Капитан Лув се бе появил късно, младостта му бе попиляна в труд. Ако не беше закъснял толкова, блестящите му постижения като Лув щяха да бъдат много повече - то се знае. Но Лув не съжаляваше за закъснялото си появяване на житейската сцена. От значение бяха не само бройките, но и качеството, а без парите и гъвкавостта, които осигуряваше професията му, никога нямаше да успее да се извиси до такива сияйни върхове. Нито пък щеше да има възможност да осъществи бъдещите си върхови постижения. Лув няма да вдигне бяло знаме, независимо от бройката ченгета, които се носят по петите му. Той бе излязъл извън сферата на обичайните сблъсъци между смъртните. Лув се беше превърнал в природна стихия, притежаваше нейната разрушителна сила и ще продължи по пътя на съвършенството!...

В този момент му трябваше само план и геният на Лув не се нуждаеше от много време, за да го изработи. Ще върши това, в което е най-добър, ще играе според собствената си сила и ще удари така хитро и смело, че на ченгета ще се наложи да го изчистят от всички подозрения.

Когато излезе най-сетне от кабинета и отиде в спалнята, завари жена си да отстранява лака за нокти от ръцете и краката си. Бялата котка, разположена до нея, се сливаше напълно с бялата кувертюра и зелените ѝ очи сякаш танцуваха в пространството. Жена му беше вече успяла да почисти лицето си от пластовете боя и козметичен молив, разпуснатата ѝ коса обрамчваше с меката си коприна красивото ѝ лице. Тя бе първата му голяма победа, красива и ценена жена, която бе посрещнала опитите му за ухажване с лошо прикрито презрение. Лув не се отказа, бе положил неизразими усилия - и успя! Точно от нея научи много от майсторлъка, с който се гордееше толкова сега. Благодарение на нея разбра как работи умът на жената, тя неволното научи как да гъделичка чувствата ѝ, откри му слабите ѝ места. Той разбра от нея на какво жените действително реагират - а то се оказа обратното на онова, което те смятаха, че търсят от един мъж... В края на краищата усилията му бяха възнаградени, той я спечели и я бе поддържал оттогава, беше я глезил и се бе гордял с нея като с ценен трофей, какъвто тя наистина беше.

— Извинявай, че закъснях толкова - заяви той. - Трябваше да се погрижа за някои неща.

Тя реагира с многозначителна усмивчица, навик, който се бе затвърдил с годините: сякаш смяташе, че в момента, в който той отвореше устата си, от тях започваха да се леят потоци лъжи.

— О, да, винаги има нещо, за което трябва да се погрижиш - отвърна тя.

Погледът на Лув се плъзна по дългите крака, както винаги добре почистени, и се задържа на тях, като че ли ги виждаше за пръв път. Пеньоарът ѝ бе леко разтворен и той видя извивката на гръдта ѝ. „Тя е все още великолепна“ - помисли той. Тази нощ не му предстоеше излизане - нямаше защо да влачи след себе си тая опашка, стаена пред къщата му. Седна до нея, плъзна ръка по крака ѝ и тя ахна от изненада. Едва тогава Лув разбра колко отдавна не я беше любил. Няколко минути по-късно тя пусна котката на пода.

Лув не бързаше - държеше се с нея като с току-що свалена нова бройка, използваше някои от похватите, които бе научил и упражнил с другите. Докато се любеше с нея, другите му момичета и жени преминаваха през главата му една след друга като пълноводен поток... и той притискаше устни към нечия друга гръд, милваше нечии други крака, целуваше ушите и очите на някоя от тях - друга, потенциална жертва проплака от удоволствие, когато най-сетне се вмъкна с мощен тласък в нея...

После тя запита учудено в тъмнината на спалнята им:

— Станли? Това ти ли беше? - Той се захили на себе си. Любил я беше Капитан Лув, не Станли глупака! - Невероятно беше - въздъхна замаяно тя.

Усмивката му се разшири. Разбира се - Капитан Лув си знае работата.

Когато жена му изпи приспивателните си хапчета и ритъмът на дишането ѝ се промени, когато усети тежестта на котката, която предявяваше претенции към мястото си на леглото, Лув се измъкна от него, а после и от къщата, но през задната врата. Пресече с безшумни стъпки двора и потъна в гората.

Ако се налагаше да се съобразява с нови ограничения, редно бе да ги проучи какви са.

***

Бекер набра домашния си телефон, изчака обаждането на телефонния секретар и остави съобщение, че му се налага да работи до късно. Извинение, което Карин ще приеме без излишни въпроси. Споразумели се бяха никога да не се питат един друг за работата си, освен когато се налагаше по служба. Бремето на работата им бе достатъчно тежко и мрачно, за да добавят към него допълнителни тегоби. Ако някой имаше желание да говори, за да се разтовари или да потърси съвет, можеше да започне разговор. Но между тях не бе прието да се задават въпроси на другия без ясно изявено желание от него за това. Надяваше се, че тя ще го послуша и няма да го чака. Искаше да е заспала, когато се прибере - не можеше да говори с нея, не можеше да я погледне, без у него да се надигне сковаващ гняв. Но към гнева все още бе примесено зрънце на съмнение и надежда: то го поддържаше и не му разрешаваше да потъне в бездните на пълното отчаяние. Те бяха мотивиращата го сила сега: Бекер се беше хванал като удавник за сламка за слабия шанс съмненията му за Карин да се окажат неоснователни.

Бледият светлик на надеждата го тласкаше за трета нощ в гората, за да се отдаде пак на самотното си бдение...

***

На връщане от работа Корн реши да мине през магистралата, вместо да следва обикновения маршрут по местните пътища. При благоприятни условия по магистралата пристигаше по-бързо, но той я избягваше заради опасността от блокиране на движението по време на върховото натоварване около строежа при изход четиридесет и втори. Истинската стойност вд този маршрут бе, че той му даваше възможност за избор на изходи. Логичният изход за него беше четиридесет и втори, но сега Корн избра четиридесет и първи и заследи внимателно колите в огледалото за задно виждане. Нямаше съмнение, че напусналият магистралата след него, който при това следва плътно колата му до Кламдън, го следи. Колата, която го бе следвала до кабинета му сутринта, а оттам до болницата и обратно, беше изчезнала - точно както беше очаквал. Вероятно работеха на смени, тъй като го следяха двайсет и четири часа на денонощие. Корн знаеше, че са способни на всякакъв вид изтънчени маневри - изпращане на агенти пред него, смяна на следящи коли на няколко километра, дори включване и на следене от въздуха, - но ако действително вършеха нещо чак толкова сложно, едва ли щяха да се излагат с такава мърлява работа, каквато беше поддръжката на само една следяща кола. Този факт го убеди, че Бюрото все още не е фокусирало истински вниманието си в него. Вероятно става въпрос само за предположение - за неясно подозрение.

От магистралата след него се отделиха две коли и отначало Корн помисли, че „неговият“ човек е мъжът в синия буик, но по лъкатушещите пътища на Кламдън зад него остана само младата жена в сивия таурус. За миг се усъмни в правотата на изводите си - нима бе възможно да пуснат жена след него? Но после се сети, че Бюрото се материализира във всякакви форми и полове. Карин Крист вероятно бе шеф на тази млада жена отзад сега. За радост на Корн бяха отпаднали ограниченията в полицията, предвиждащи на предна линия да се работи само с мъже. При всички обстоятелства предпочиташе да има вземане-даване с жени: беше експерт по жените...

Люби се с Тòва втора нощ подред, нахвърляйки се върху нея с пламенност, която изненада и двамата. Накрая тя стоеше права на пода пред долния край на леглото, надвесена над него с впити в таблата пръсти, докато той я обладаваше отзад с една ръка около кръста, хванал с другата врата ѝ. Тя реагираше на всеки енергичен тласък с възбуден дрезгав вик, а той го посрещаше с грубо ръмжене. Корн усети, че пръстите му се затягат на врата ѝ - и манията внезапно се измъкна с див крясък от тъмното кътче на душата му и го задърпа бясно, изисквайки от него да отхвърли задръжките, да се освободи, да се развихри волно - да се извиси над земните окови!... Той стегна хватката си на врата ѝ, усети протеста ѝ - тя затръска и заизвива глава, опитвайки се да се измъкне от болката, - но той не отстъпи, като същевременно ускори ритъма и силата на тласъците в нея. Съкратил беше ритуала: изпуснал беше въведението, молбата да издържи чувството на неудобство и малко болка. Не беше я подготвил и сега тя се съпротивляваше, опитваше се да измъкне врата - но не и тялото си от неговото. Той я стисна още по-силно, усети, че ще се освободи само след секунди, и зарева диво, когато манията и избухналият огън в слабините му го разтърсиха бурно на ръба на хаоса и освобождението.

Откъсна се от нея и падна на пода, заливайки корема си със сперма, докато лежеше там, раздрусан от гърчове под общата атака на демона и оргазма си. Тòва се обърна и го погледна зашеметена. Той лежеше на гръб, стиснал клепачи, трепереше, дишаше тежко, стенеше при всеки спазъм, замятал диво глава. Тòва за пръв път го виждаше в такова състояние, разтърсен от страст, освободен от всички задръжки, напълно уязвим. И тя се изпълни с доволство и радост от женската си сила, която го бе докарала до това състояние: само една много силно желана жена можеше да стори това на един мъж! А беше смятала, че силата ѝ се бе стопила завинаги в небитието, унищожена от същия мъж, който сега учудващо я върна към живот. Тя стоеше над него, също разтреперана от силата на собствената си страст, кожата ѝ все още пламтеше от допира на ръцете му. Той не би могъл да бъде по-уязвим, по-изложен на атака - та той дори не я виждаше! Би могла да го срита, да скача върху него, да сплеска лицето му с крак, да размаже тестисите му. Деляха ги само няколко сантиметра от нозете ѝ - само да протегне крак, да смени центъра на тежестта си... В този момент той ѝ принадлежеше - след толкова години на предателство и психически тормоз, той лежеше разтреперан точно там, където тя го искаше - безпомощна жертва на сексуалната ѝ сила. Би могла да го нарани, както тя поиска!

Но тялото ѝ все още пулсираше от удоволствие, а споменът за него вътре в нея бе все още достатъчно силен, за да прогони почти моментално желанието за мъст. То угасна толкова бързо, колкото се и появи. Тя осъзна, че наистина го има там, където го искаше, но не като нейна жертва, а като любовник. Като мъж, превърнат в желе от страстта си към нея, но не за наказание, а за награда. За да бъде възнаграден с любовта ѝ. Никога не бе желала нищо друго - искала бе само да бъде желана от мъжа, когото обича, - да е обичана от човека, когото желае...

Котката се търкаше по краката ѝ, мъркайки силно.

Той се усмихна, все още със затворени очи, после се захили по-широко, закикоти се - и избухна в буен смях, разлетият му корем се тресеше, втвърденият му член подскачаше комично нагоре-надолу, нагоре-надолу. Стаята сякаш се залюля от смеха му, стъклата на прозорците зазвънтяха. Това помисли, че се смее от радост и от чудесното чувство на освобождение и лекота след бурния им любовен сеанс, и присъедини собственото си щастие и доволство към неговото. Погледна се в огледалото и видя там висока, гола жена, все още стройна - е, вече не слаба като модел, но все още стегната, с твърди гърди, крака и задник, а и все още със запазен тургор на кожата, без следи от бръчки и отпускане, тоест в това неясно осветление и отдалеко поне не се забелязваха такива. Но огледалото я изненада с отражението на лицето в него: светналото, щастливо лице на засмяна, задоволена жена. Едва се разпозна.

Лув бе изключително доволен от себе си. Още веднъж бе влязъл в директен двубой с манията и я бе победил. Връхлетяла беше върху него с титанична сила, заплашила беше със смърт единствената жена, която не трябваше да докосва - жената, от чието оцеляване зависеше оцеляването и на самия Лув! Тя го бе заслепила с внезапния си блясък, спуснала се беше върху него изневиделица като бесен вихър, и то точно когато бе най-уязвим, в момент, когато по-слаб от него мъж не би могъл да се справи, не би могъл да я спре!... Манията бе хитра и силна, но Лув беше по-силен от нея - Лув бе всемогъщ! Той използваше демона си мъдро - също като експерт по джудо. Преди малко се бе възползвал от мощта ѝ, за да усили сексуалната си страст и удоволствие, беше се издигнал до нови върхови усещания, непознати до момента. А после се бе освободил от нея само със силата на волята си - волята на Лув бе спечелила битката! Нищо не може да го победи, да го огъне, нито враговете му, дебнещи отвън, нито демоните вътре в него!... Радостта на Всесилния Победител избухна в гръмогласен смях, който изпълни стаята и се пръсна в нощта.

Още преди да отвори очи, той протегна ръка и докосна стройния глезен на Това.

— Ти си удивителна жена - заяви той.

— Не, ти си невероятен мъж.

— Ние двамата сме страхотни - удивителни, неповторими! Заедно. - Той отвори очи и я погледна отдолу. - Ти ме превръщаш във великан!

Той плъзна ръка по гладката кожа на прасеца ѝ, пръстите му се застояха на прегъвката на коляното, за да погалят нежната кожа там. Погледите им се срещнаха: изразът му беше повече от ясен. А Тòва бе помислила, че е свършил за тази нощ - че тя поне е свършила, - но той беше все още възбуден: членът му бе като издялан от камък... Пръстите му се плъзнаха нагоре по коприната на бедрото ѝ, замряха за миг между краката ѝ и когато той я докосна там, тя пое шумно дъх.

— Стой така - прошепна той.

Тя бе удивена от неочакваната сила на собствената си реакция. Той я доведе до оргазъм само с пръстите си, все още легнал на пода, докато тя стоеше леко разкрачено над него. Разтърсена от силата на оргазма си, тя закрещя, стиснала таблата на леглото, краката ѝ трепереха, коленете ѝ се подгънаха, но когато се опита да седне на пода, той я задържа на краката ѝ, внезапно коленичил пред нея, притиснал уста към топлата влага между тях. Тя смяташе, че усилията му са безцелни, но той знаеше по-добре от нея и скоро тя пак се разтресе в пламъка на нов оргазъм, чуваше собствените си викове и мислеше, че умира...

Накрая той ѝ разреши да се смъкне на пода, където тя го възседна, хленчейки от възбуда, устата му засмука жадно гръдта ѝ, тазът ѝ се издигаше и спускаше във все по-усилващ се ритъм - докато накрая и двамата се загърчиха в последно, мощно разтърсване.

Докато се изпъваше на леглото, а той вземаше душ в банята, Тòва все още усещаше вълнуващата ласка на ръцете му. Усетът за ръцете му не се изгуби и когато той отиде в кухнята, и когато се помъчи да чете в леглото. Хапчетата ѝ я призоваха към отмората на съня и тя заспа, отнасяйки в царството му и топлината на ръцете му, разливаща се все още по цялото ѝ тяло... Струваше ѝ се, че ще усеща пръстите му дни наред. Последната ѝ съзнателна мисъл беше за него, за чудесната му промяна, за новия живот заедно, който им предстоеше...

Когато Това заспа, Корн се облече и се изкачи на тавана, пресече гредите и ролките розова изолация и се спря до прозорчето за проветряване на южната страна на къщата. През процепа му той успя да разграничи неясната форма на тауруса, паркиран в позиция извън видимостта на прозорците под него. Агентката в тауруса вероятно виждаше само края на алеята пред къщата. Внимателното разузнаване, проведено миналата нощ, потвърди предположенията му, че от заетата позиция агентът не може да види задната ѝ част. А това означаваше, че той все още разполага с нужната свобода на действие.

Корн пресече бързо поляната отзад и изчезна в гората зад тенискорта. Спря се само веднъж под короната на някакво дърво, вслушвайки се напрегнато. Сетивата му зашепнаха неясно за наличие на нещо странно, нещо различно от друг път, когато също се бе спирал тук, за да се вслуша в тъмнината на нощта. Слухът му регистрира само обичайните нощни шумове. Огледа се с привикнали към тъмнината очи. Мястото бе познато, но не спадаше към ония, които бе запомнил. Очертанията му не съдържаха заплаха, нищо не се движеше подозрително, но обиграният му поглед моментално улови още едно сиво петно във всеобщата сивота - но различно и някак не на място. Той завъртя глава, опитвайки се да го обхване от различни ъгли. С помощта на малко повече фантазия би могъл да му придаде и човешка форма, но Лув отдавна се беше научил да не се доверява на въображението си през нощта.

Поздрави се за проявения разум, отдавайки неспокойствието си на стаения пред дома му агент, и потъна в гората. Мина близо до странната форма, погледна я и продължи бързо под закрилата на Дърветата и нощта към целта си.

Не се обърна и не видя как странната форма се надига, изправя се и се придвижва безшумно след него...

***

Колата го очакваше, където той знаеше, че ще бъде. Пресече бързо откритото игрище, забелязан само от звездите и лунния сърп - толкова тънък, че Лув неволно се изпълни с подозрение дали някога луната наистина е била пълна и дали ще я зърне пак такава в бъдеще. Иззад завоя се материализираха светналите фарове на кола и той бързо се прикри в живата ограда, където я изчака търпеливо да отмине. После стъпи в черния вир на асфалта и пресече пътното платно към колата. Огледа се бързо и се шмугна в нея. Горното вътрешно осветление на колата светна и загасна при отваряне на вратата и той побърза да го изключи, за да не му изиграе пак същия номер.

Знаеше, че на около двайсетина минути оттук с кола имаше друг сервиз с външен телефон, който шофьорът можеше да използва, без да излиза от колата. Нямаше как да се обади от домашния си телефон или от кабинета си - обажданията се регистрираха. Поради същата причина и от предпазливост той не използва и телефона на кламдънския център. Ако ченгетата установят някак, че се е обаждал оттук - а те вероятно ще проверят всяко обаждане, което тя е направила или приела поне два дни преди края ѝ, - нямаше смисъл да ги докарва толкова близо до дома си.

Измъкна се на централния кламдънски път и запраши на север, наблюдаван само от чифт очи, надничащи от живата ограда, където сам той се бе крил преди няколко минути.

Лув върна колата на същото място пред сервиза след четиридесет и пет минути, доволен от свършената работа. Всичко се нареждаше точно според плана, а той бе блестящ, беше чудесен, страхотен беше! Дързък, но прост, толкова безочлив, че просто не бе за вярване!... Той ще бъде още едно постижение, радостта от което за съжаление Лув ще трябва да сподели пак само със себе си.

Паркира колата на същото място и излезе от нея – тоя път без ненужното осветяване от вътрешната лампичка. Огледа се и затръска широкия си задник по асфалта към отвора в живата ограда.

Така и не усети очите, които проследиха всяко негово движение, търпеливи и свирепи като ястребови...

29.

Преди ерата на електрониката Питър Станъп щеше да се нарича „частен детектив“. Днес той бе „специалист по сигурността“ и отделяше повече време за изобретяване на алармени системи и компютърни защити, отколкото за търсене на липсващи хора или за изслушване на ревниви съпрузи. Все още бе готов обаче да изпълни някои не особено стандартни изисквания на клиентите си срещу определена сума. Не беше обичайно подозрителен мъж да изисква следене на друг, но светът се променяше, и Станъп не виждаше печалба в робуването на предразсъдъци. Страстта си оставаше страст независимо от източника.

Станъп подозираше, че клиентът му използваше фалшиво име, но какво от това? Клиентите имаха обикновено много причини да предпочитат анонимността - някои бяха напълно законни. Истината беше, че Станъп нехаеше за тях - какво му пука кой какво име ползва и как се представя? Плащаше му се за осигуряване на определена информация и той я доставяше, без да задава излишни въпроси. При условие, разбира се, че чекът за услугите му бе достатъчно добър.

— Доктор Корн е много активен мъж - говореше Станъп сега, като потупваше папката върху бюрото. - Човек може да го нарече дори свръхактивен.

— Така разбрах - измърмори клиентът.

— Невероятно активен мъж... Агентите ми не успяха да установят нищо за нито една от двете жени, с които се среща. Надявам се, че разбирате проблема: ако проследят жените, ще изпуснат доктора от очи. Тъй като желанието ви е да се осигури двайсет и четири часово наблюдение на доктор Корн, вие вече ползвате услугите на трима агенти. Ако желаете към този случай да се включи още един - което, страхувам се, ще се отрази на сметката - няма отбив за разширяване на задачата, - този допълнителен агент ще определи самоличността на жените, с които той се среща.

— Желая да чуя какво знаете, нещата, които не знаете, не ме интересуват - заяви студено клиентът.

— Разбира се - отвърна невъзмутимо Станъп. Отвори папката и се впусна в полуофициален преразказ на съдържанието ѝ: установил беше, че клиентите реагираха много положително на този подход. - Поискахте резюме на действията му извън къщи, кабинета и болницата. През последните седем дни той се е срещнал с три жени. Наел е стаи в два отделни мотела, платил е в брой, без да подписва регистъра - според чиновника това било обикновена практика. Същият чиновник заявил, че допускал за възможно да е виждал доктор Корн и друг път, но не бил сигурен. От осем и трийсет и седем вечерта той е прекарал сто и десет минути в стая номер седемнайсет с жена на около трийсет и пет години. Описание на жената: руса коса с дължина до раменете, бяло лице, височина - над един и шейсет. Когато жената пристигнала с колата си, Корн ѝ отворил вратата и тя е влязла веднага в стаята. Агентката я описва като стройна жена, според нея изрусена... Смятам, че имаме основание да вярваме в преценката на една жена за друга... Следва подробно описание на облеклото на жената, ако това ви интересува... - Станъп вдигна въпросително вежда. Клиентът поклати едва забележимо глава. - Различните агенти проявяват различни способности - вмъкна Станъп ни в клин, ни в ръкав, и продължи: - Жената е пристигнала в черна, затворена „Акура“, производство 1994; останала е в стаята, след като докторът напуска мотела. Колата ѝ е регистрирана на името на Натан Уаксман от улица „Лятна“ 873 в Дариъл. На следващия ден доктор Корн излиза от кабинета си в Норуок в единайсет и седемнайсет сутринта и отива с колата си в Ню Йорк по магистралата. Обядва в ресторант „При Енрико“ на улица „Източна, Седемдесет и седма“ между Лексингтън и Трета... - Клиентът промени позата си и Станъп го погледна, очаквайки да го прекъсне. Но изражението на клиента не бе се променило, само езикът на тялото като че ли... Както и да е. Станъп се върна към преразказа на посочените в папката факти. - И така Корн обядва в ресторанта „При Енрико“ с жена, която го е очаквала там. Жената седи по време на престоя на доктор Корн в ресторанта, поради което агентът не може да даде предположения за височина и тегло. Той я описва като много привлекателна брюнетка с коса до раменете в тъмносин костюм на административен служител. Не е отбелязан цвят на очите, тъй като агентът не е могъл да я разгледа достатъчно отблизо. По едно време двамата се държали за ръце върху масата. Когато доктор Корн си тръгва, разменили целувка. Агентът не е бил в удобна позиция при влизането на доктор Корн в ресторанта, поради което не е в състояние да посочи как са се посрещнали. Обядът е траел един час и пет минути. Корн е излязъл от ресторанта, отишъл е на паркинга и се е върнал директно в кабинета си в Норуок.

Третата среща е станала в мотел в град Тръмбъл, на двайсетина минути с кола от кабинета на доктор Корн, отново край магистралата. Срещата се е състояла във вторник, тоест преди четири дни. Корн е отишъл директно от колата си в стая трийсет и шеста - вратата е била леко открехната. И в този случай агентът още не е бил в удобна позиция, за да види кой (ако е имало такъв) е отворил вратата. Може да се приеме, че жената е отишла първа и е наела стаята сама. Администраторът не е бил много разговорлив, но агентът ни съумява да се добере достатъчно близо до стая номер трийсет и шест, за да регистрира женски глас. Описва дочутия звук като „ниско стенание“. Агентът е на мнение, че в стаята се е провеждал сексуален сеанс. Разбирате, че не е могъл да запази много дълго тази позиция, поради което не е чул никакъв разговор - ако изобщо е имало такъв. Корн и жената пак са напуснали стаята поотделно: първо е излизал Корн. Агентът няма описание на жената и колата ѝ - само предполага, че е дошла с кола.

Станъп затвори папката с решителен жест, изразяващ доволство и от свършената работа, и от умението си да преразказва докладите на агентите така ясно и сбито.

— През последните четири дни той се е движил само между кабинета и дома си. И така стигаме до днешния ден - завърши той.

— Някакви по специфични дейности на местна почва?

— На местна почва?

— Следите дома му, когато е вкъщи, нали?

— Разбира се.

— Излиза ли от къщи през нощта?

— Ако е излизал, ще е споменато в доклада - обърка се временно Станъп и пак отвори папката.

— Наистина ли ще се отбележи в доклада?

— Разбира се! Господине, уверявам ви, тук не е записано, че колата му е напускала алеята пред къщата.

— Кого поисках да следите: доктор Корн или колата му?

— Доктор Корн, разбира се. И аз ви уверявам, че вършихме точно това. Ние работим много старателно и точно.

— В доклада ви споменава ли се, че през две от последните четири нощи добрият доктор Корн излиза през задната врата на къщата си в десет часа вечерта, докато вашият „агент“ е на улицата пред дома му? Споменава ли се в доклада, че той се вмъква в гората до тенискорта си, пресича я и застава зад вашия агент? Споменава ли се, че записва номера на колата му? Това става във вторник вечерта, което означава, че той разкрива агента ви по някое време следобеда на същия ден. Вероятно още в мотела, когато агентът ви е подслушвал под прозореца и е определил, че жената вътре е „стенала ниско“ - как смятате? Или го е разкрил по пътя обратно? От вторник вечерта Корн знае със сигурност, че е следен, което е същественият момент. Сега вече е ясно защо е бил толкова кротък през останалите дни от седмицата, нали? Интересно е да се знае какво е правил през другите нощи, онези следващи две нощи, докато агенти едно, две и три са наблюдавали прилежно фасадата на къщата. Бихте ли искали да знаете, господин Станъп? Аз поисках - и разбрах. Разкрива агента ви във вторник и през нощта не прави нищо. Прибира се вкъщи и остава там. Можем спокойно да предположим, че вероятно е обмислял следващия си ход. На другата нощ се измъква отново през задната врата, върви пак през гората, стига до началното училище, пресича игрището, после централния кламдънски път и се материализира пред погледите на обществеността в кламдънския търговски център - ако приемем, че там е имало някаква общественост в единайсет през нощта. Истината е, че по това време там бе пусто. Жена му беше закарала колата си за ремонт в газовата станция на Марч в следобедните часове на същия ден и някой от сервиза вероятно я е върнал вкъщи. Корн отключва колата и заминава в северна посока. Връща се след четиридесет и четири минути, оставя колата пред сервиза и се връща пеша вкъщи по описания вече маршрут. И това ни отвежда до този ден.

— Как разбрахте тези подробности? - запита Станъп.

— Следих го... откъм гората.

Станъп мълча доста дълго време, като извиваше механично папката върху бюрото си.

— Много необичайно поведение за един клиент - заяви той накрая. - Бихте могли да блокирате работата на някой от агентите ни.

— Невъзможно: те следяха колата му отпред. Аз следих него отзад.

Станъп се изправи.

— Да разбирам ли, че отношенията между нас приключват? Или ще имате още нужда от нашите услуги?

— Дръжте го под око още една седмица. Трябва да имам възможност да спя понякога - но не искам той да я има!

Станъп му предложи папката.

— Ще направим каквото поискате господин... Метцгер, нали?

— Почти.

Бекер взе папката и влезе в първото кафене, което попадна на пътя му. Седна и изчете внимателно докладите на агентите. Наел беше услугите на частен детектив поради две причини. Първо, той лично не можеше да следи нито Карин, нито Корн, защото лесно щяха да го открият. Второ, не можеше да използва услугите на Бюрото, защото не искаше да злепоставя Карин. Избрал беше Корн за обект на следене, опитвайки се да запази името и репутацията ѝ. Ако светът разбере, че Корн е донжуан в героичен мащаб, нека, заслужил си го е и сигурно е такъв - дори само частица от приказките на Тòва да е истина. Но ако се разбере, че Карин Крист, младши заместник-директор на ФБР, има любовна връзка... само представата за това го разболяваше. Седеше в кафенето и му се плачеше... струваше му се, че умира... Карин... но защо, защо?... Мисълта, че я губи, бе ужасяваща - непоносима. Не гордостта - би ѝ се молил, би пълзял пред нея, ако знаеше, че ще я задържи, - а страхът от загубата и придружаващата го несигурност го парализираха. Този страх го бе принудил да наеме частен детектив - акт, който го караше да се срамува и от себе си, и от действията си, дори от Карин. Бекер страдаше от проклятието на рогоносеца - чувството на отчаяна несигурност... Къде е тя сега? С кого е? С кого иска да е? А когато Бекер я обгърне с ръце, за кого мисли? Ако признае истината, ще настъпи ли успокоение? Ще мисли ли някога отново, че тя го обича така, както той обича нея?... Той беше обигран човек с богат житейски опит. Знаеше, че изневярата при определени обстоятелства - нощ в хотелска стая по време на командировка: кратка, моментна страст далеко от къщи, реакция на скука или на самота, или на алкохол - означава малко или нищо извън момента. Този тип изневяра не е заплаха за брака, често пъти тя не е по-емоционално ангажираща от няколко минути онанизъм... Но една продължаваща връзка, замислена и извършвана в района на дома с всички придружаващи я рискове, очевидното равнодушие към евентуалното ѝ разкриване от съпруга или съпругата - този вид връзка играеше за много по-високи залози и имаше по-дълбоко значение. Тя не беше само чист секс, задоволяване на сексуална нужда в даден момент. Тя бе опасно увлечение в друг партньор, което заплашваше стабилността, брака - всичко.

А нямаше съмнение, че Карин бе въвлечена в точно такъв вид отношения с Корн. Познаваше добре ресторанта „При Енрико“, където Корн бе обядвал с „много привлекателна“ брюнетка. Той беше само на две пресечки от офиса на Карин в сградата на ФБР. Познаваше и тъмносиния костюм, който тя носеше. И Бекер с огромно усилие на волята си заповядваше да не мисли за сплетените им ръце върху масата и за целувката на раздяла.

30.

Хотел „Мариот“ бе чудесно съчетание между елегантността на добър хотел и удобството на мотела. Дениз се застоя в колата на паркинга няколко минути, за да се убеди, че не е сбъркала мястото. Този хотел бе толкова луксозен - така скъп... През въртящите се стъклени врати се виждаше огромният месингов полилей във фоайето. Портиерът беше с униформа, както и обслужващите момчета и мъже, които се спускаха да вземат чантите от идващите мерцедеси.

Запита се дали все пак не беше сбъркала. Дали Лайл бе наясно в какво ги вкарваше? Знаеше, че ще ѝ възстанови парите, както бе казал, но цената на стаята пак изглеждаше толкова... така безразсъдна. Нито един от тях не можеше да си я разреши. Вярно е, мотелите, в които бяха ходили досега, не ѝ харесваха: стаите бяха малки, тесни, претрупани и грозни, не бяха мръсни, но някак сиви, безлични. И все пак те изглеждаха някак... подходящи за тях. Не се срамуваше от времето, прекарано с Лайл, то бе прекрасно, двамата не се уморяваха да се убеждават един друг колко красиви са отношенията им, колко са щастливи. Но... тя не можеше да прогони от главата си мисълта, че не са съвсем чисти, след като Лайл все още живееше с жена си - дори и да са разведени. Дениз можеше да преглътне известно чувство на вина заради този факт, но не можеше да го отрече напълно, колкото и да е луда жена му, колкото и Лайл да има нужда от нея и тя от него. Именно заради това безличната сивота на мотелските стаи ѝ изглеждаше някак подходяща - почти незабележимо натрапване на външния свят в тяхното лично блаженство. И дори сравнението с нея усилваше сияйната красота на любовта им. Може би по този начин съвестта ѝ търсеше някакво уравновесяване, може би частично оправдание, някакъв вид изкупление, нашепвайки ѝ: „Ти можеш да имаш това, но не можеш да имаш всичко... ти не заслужаваш всичко...“ Тя не се нуждаеше от напомняне - Дениз никога не бе очаквала много, бе живяла винаги с чувството, че не заслужава повече, отколкото животът бе решил да ѝ даде. Лайл бе удивителен, искрящ, напълно незаслужен дар. Нито една жена не заслужава такова щастие - още по-малко тя. Но, о, тя бе искрено благодарна, благодарна от все сърце и душа!

Размерът на фоайето я сплаши, а студената млада жена на рецепцията почти я довърши. Дениз бе сигурна, че жената знае за какво е дошла, че разпуснатото ѝ поведение напоследък прозира и от неподходящите за този хотел дрехи („Трябваше да облека ленената рокля с голямото деколте и бухнали ръкави...“), и от израза ѝ, и от червенината, пропълзяла чак до корените на косата ѝ. Дениз носеше спортна чанта, но в нея се разполагаше само новото бельо (комбинирана горна и долна част), купено за случая от улица „Виктория“, чантичката с грима и четка за зъби. Не я усещаше на място в ръката си, а от многозначителния поглед на администраторката разбра, че не е успяла да я заблуди.

Плати предварително в брой за една нощ, както Лайл ѝ бе наредил да стори, и се подписа като госпожа Марджори Фейндо - име, което двамата с Лайл бяха измислили, заливайки се от смях. В първия момент не можа да се сети за него и едва не написа собственото си име. Сигурна беше, че администраторката забеляза колебанието ѝ - личеше си от начина, по който я изгледа.

Пиколо взе спортната ѝ чанта, въпреки че Дениз би предпочела да се погрижи сама за нея - нямаше начин да не е разбрал веднага, че тя е почти празна. Той не беше вече млад човек и не я огледа похотливо, дори не си разреши да я погледне открито по какъвто и да било начин, но тя знаеше, че ще я коментира пред колегите си. В мотелите, където се срещаха досега, мненията на работещите там като че ли нямаха значение. Тя рядко виждаше някого освен администратора - там нямаше такива глупости като подписване на регистри, не бе нужно да се преструва, че има багаж. И освен това служителят на рецепцията, бил той мъж или жена, проявяваше такова очебийно безразличие, че след тръпката на първия път, тя повече не се замисляше много дали коментират нейния престой там или не. Но тук нещата бяха други: сред лукса на елегантния хотел Дениз се чувстваше като непокаяла се грешница.

Стаята беше толкова разкошна, че тя я обиколи бавно, като оглеждаше внимателно всяка подробност. Искаше да запамети всичко, за да си го спомня после, преди да заспи или на връщане вкъщи след работа - като се започне от плюшените завеси с десен от чайни рози и се завърши с автоматич- ната четка за лъскане на обувки в банята. Лайл бе намекнал, че има специална причина, за да иска този път да се срещнат в хотел „Мариот“. Сега, когато видя елегантната обстановка, Дениз се сети само за една достойна за нея причина: Лайл се канеше да ѝ каже, че ще напусне жена си и ще се ожени за нея. Почти не бе посмявала да мисли за едно такова развитие досега. В този момент обаче си призна, че то винаги бе присъствало в мислите ѝ и макар и изтикано настрани, винаги беше драпало да излезе напред и да се изяви. И сега, когато разбра, че мечтата ѝ е на път да се сбъдне, тя се отпусна на леглото и се разплака като дете.

Наплака се и отиде в банята да се оправи, да облече новото бельо - да се приготви за Лайл.

***

В деня на планирания прием-изненада в чест на Бекер доктор Станли Корн отиде с колата си до болницата на Норуок, където му предстоеше операция. Паркингът за колите на лекарите беше специално отделена част от общия и докато пресичаше улицата пред главния вход на болницата, той забеляза тойотата колебливо да подава нос зад „стоп“-знака в подножието на хълма и да се изкачва бавно насам. Корн се спря зад вратите на болницата, за да се убеди, че тойотата заема позиция, удобна за едновременно наблюдение на колата му и на входа на сградата.

Поздрави жените на рецепцията много сърдечно и говори с човека от охраната, който се мотаеше край асансьорите, малко по-дълго, отколкото изискваше учтивостта - тоест постара се усърдно присъствието му да се забележи от максимален брой хора. Побъбри любезно със сестрите и лекарите в хирургическото отделение и дори се усмихна с разкаяние на сестра Райли, единствената му грешка в болницата.

Преди години, малко след като пристигна в Кламдън, той бе започнал любовна връзка с Райли и беше разбрал колко глупаво постъпва, като ръси с фъшкии собственото си гнездо. Ако бе злопаметна и отмъстителна жена, сестра Райли можеше да превърне живота му в ад. За негов късмет тя се оказа жена с опит, не се впечатли от перченето му пред нея като млад петел на бунище и посрещна края на връзката им с облекчение. Дългогодишното ѝ присъствие обаче в професионалния му живот непрекъснато му напомняше за нуждата от въздържаност и предпазливост. Започнал беше кампанията си на измама точно след връзката с Райли. Понякога той си разрешаваше удоволствието да попремята в главата си идеята да прекара поне още една нощ с нея, за да ѝ покаже наученото през изминалите години, но в тези случаи винаги побеждаваше мъдрата предпазливост. Корн се държеше приятелски с женския персонал, чиито услуги ползваше в частния си кабинет и в болницата, но не си разрешаваше и най-обикновен флирт с тях.

Оперира едно артрозно коляно, погрижи се за скъсания хрущял на прекалено разпален баскетболист. Работеше както винаги - енергично и прецизно. След операцията Корн пусна леко напръсканото с кръв хирургическо облекло и ръкавиците в съответния кош: обслужващият персонал щеше да ги вземе оттам и да ги изгори в голямата пещ за горене на смет към болницата - по този начин се изключваше и най-малката възможност за евентуални зарази от кръвта на пациента.

Корн съобщи на сестрата, дежурна на етажа, че смята да посети някои от пациентите си в болницата и действително хвърли поглед на двама от тях. От прозореца на втория огледа набързо паркинга, и се увери, че тойотата е все още застинала пред главния вход. Излезе от болницата през задния вход на приземния етаж. Стигна до търговския център „Патмарк“ само за две минути, поръча такси оттам и после се обади на Дениз, за да разбере номера на стаята ѝ. Таксито го откара до хотел „Мариот“ в Стамфорд за петнайсет минути.

Почука на вратата на стаята ѝ само двайсет и пет минути след като излезе от хирургичното отделение в болницата. Носеше пазарска чанта от търговския център „Патмарк“. Дениз го поздрави по бельо: яркочервена комбинация от горна и долна част. Докато я притискаше в буйна прегръдка към себе си, Корн отбеляза мислено, че краката ѝ не са достатъчно дълги и добре оформени за този тип бельо.

— Донесъл съм ти нещо - заяви той, когато най-сетне приключиха с първата си прегръдка. Той извади от джоба си кутийка, облечена с гладко кадифе, и я отвори. Очите на Дениз се разшириха от трепетно очакване.

— Какво?

— Погледни - захили ѝ се той.

— О, Лайл... - прошепна тя с разтреперани устни.

От кутията надничаше срамежливо изящно златно часовниче с кръгъл циферблат с винтче.

— Само това можах да си разреша - въздъхна със съжаление Корн. Всъщност успя да го намери много трудно. Часовниците с ръчно навиване принадлежаха на миналото, а Корн се нуждаеше точно от такъв. - Сложи го - подкани я той.

— Толкова е красив! - възкликна тя и се опита да прикрие следата от разочарование в гласа си, като се усмихна широко и отпусна глава на гърдите му. За един кратък, парализиращ миг си бе помислила, че от кутийката ще се изтърколи с нежен звън годежен пръстен.

— Хайде, сложи го - подкани я пак той, все още ухилен. - Искам да видя как ще изглежда на ръката ти.

— Ти ми го сложи - предложи тя с часовничето в ръка.

Той се поколеба, без да го докосва.

— Не мога, пръстите ми са прекалено груби. Сложи го, моля те, искам да го видя на тебе.

— Ти, глупчо такьв! - скара му се игриво тя. - Пръстите ти са вълшебни! - Тя целуна върховете на пръстите му, после разкопча своя часовник и на негово място сама постави новото часовниче. После вдигна китка, като че ли на нея току-що бе закопчала не часовник, а диамантена гривна. - Наистина е много мило от твоя страна - благодаря ти...

— Трябва да го навиеш и свериш - отвърна той.

— Още не искам времето да затече - прошепна тя. - Искам този ден да продължи вечно...

— Хайде, моля те - придумваше я той. - Още не знаем дали работи, нали?

Люби се с нея едва когато се увери, че тя се мота достатъчно с часовничето, за да остави отпечатъците си върху него. Дори и да забеляза, че този път той бе много по-бърз от обичайното, Дениз не се оплака, а когато той я облада отзад и поиска от нея разрешение да стисне врата ѝ, тя веднага се съгласи, за да му угоди, и не се опита да се съпротивлява дори когато хватката му стана... стегна се...ау, а... болезнено... „Боли...“ И тази бе последната ѝ мисъл...

Корн хвърли презерватива в тоалетната чиния и пусна водата, после постави хирургическите ръкавици, които измъкна от пазарската чанта. Завлече безжизненото тяло на Дениз до душа, върна назад часовничето до девет и дванайсет минути, после удря отпуснатата ѝ ръка върху облицования с плочки под, докато часовничето се счупи и стрелките застинаха. Прибра стария ѝ часовник в джоба си, за да го изхвърли на безопасно място по-късно, преоблече се в ново хирургическо облекло и изтегли тялото на Дениз под душа. Както винаги, беше взел два скалпела, въпреки че имаше нужда само от един. За разлика от друг път работеше бързо, без да се тутка нарочно, опивайки се от допълнителната наслада, която обикновено му предлагаше тази част от ритуала. Едва ли щеше да има за какво да се гордее с работата си върху трупа на Дениз днес, но тя удовлетворяваше целите му за момента. Подписа се с характерните резки на края на всяка става, натика частите на тялото ѝ в торба за боклук с подсилени двойни стени и дъно, огледа внимателно канала на душа. Там обикновено засядаха косми, включително и негови, независимо от хирургическото кепе, с което беше. Корн разви решетката, отстрани космите, които се бяха насъбрали по нея и по горната част на тръбата, след което я върна на място.

Чувстваше се леко измамен от нуждата този път да носи хирургично облекло. Изтървал беше удоволствието от възприятието на голото ѝ тяло, притиснато към кожата му, докато работи върху ставите ѝ, но проклетите ченгета душеха като кучето по петите му - нямаше защо да им осигурява мостри от тъкан или косми, за да има върху какво да работят.

Корн прибра подгизналата кървава хирургична престилка в пазарската чанта и обиколи още веднъж стаята, за да се убеди, че не е оставил никакви следи от себе си. Този път реши да вземе и чаршафите от леглото: преди да ги прибере в чантата, ги сгъна внимателно навътре, за да задържат всички възможни нещица по тях, които биха могли да създадат работа в лабораториите по съдебна медицина на Бюрото.

Надникна в коридора, изхлузи се от стаята и закачи на дръжката табела „Не ме безпокойте“. Смъкна ръкавиците си едва когато вече вървеше надолу по коридора, и ги прибави към съдържанието на чантата. Откри с лекота колата на Дениз на паркинга и се отправи с нея към болницата.

Когато се прибра там, изтърси съдържанието на пазарската чанта в коша за пещта - само след час чаршафите, кървавото хирургическо облекло и ръкавиците ще се стопят в пламъците ѝ.

Корн се появи пред дежурната сестра шейсет и три минути след като я бе осведомил, че отива да навести пациентите си. Затюхка се колко е закъснял, каза ѝ „Довиждане“ и забърза навън, подхвърляйки през рамо, че отива на прием-изненада в чест на негов много добър приятел. Не пропусна да пожелае всичко хубаво на администраторката и на охраната по същия демонстративен начин, забелязвайки с крайчеца на окото си, че тойотата продължава да наблюдава колата му. Когато потегли към къщи, тя прилежно го последва отдалеко, но видимо за него, до дома му в Кламдън.

***

Когато Корн и Тòва се приготвяха за приема вечерта, той застана зад нея, докато тя се оглеждаше в огледалото на тоалетната си масичка. Погледите им се срещнаха в огледалото, той се ухили и протегна ръка към гърдите ѝ изотзад. Все още препълнен с похот от съкратения по необходимост сеанс с Дениз, той обгърна с жаден поглед високото стройно тяло на жена си, застанала пред огледалото само по сутиен и пликчета, имитиращи по цвят изумрудено зелените сенки под и над очите ѝ.

— Имаме още половин час на разположение - подхвърли той, когато очите му се върнаха на лицето ѝ.

— Вече съм с прическа - напомни му тя, но тонът ѝ му подсказа, че не отхвърля идеята като невъзможна.

— Няма да я развалим - обеща той и с поглед все още вплетен в нейния, постави ръка върху сутиена ѝ и я видя да ахва стреснато и да притреперва, когато вмъкна пръст под коприната му...

Загали я със свободната си ръка около пликчетата - под тях, по бедрото отвътре, и напред, между краката... Тя се облегна на него с възбудена въздишка, но като се опита да се обърне, той я завъртя обратно с лице към огледалото. Облада я отзад, без да изпуска от поглед отражението ѝ в огледалото пред нея, докато накрая тя не издържа и затвори очи, за да избегне погледа му, докато гримасничеше задъхано, забързана към върховото удоволствие и покоя след него...

От този момент той заследи само собственото си отражение в огледалото - погледът му не се отлепи от него дори когато посрещна избухването на познатия огън в слабините си със зъбене и вой...

31.

Бекер и Карин се приготвяха в спалнята си за тържествената вечеря доста по-различно. Бекер беше отказал да присъства на приема в хотел „Мариот“.

— Не можеш да останеш вкъщи - заяви Карин.

— Разбира се, че мога. Искаш ли да видиш как ще го направя?

— Но защо? Предупредих те навреме за тази вечеря. Имаше цяла седмица на разположение да се настроиш на съответната вълна. Защо изведнъж реши да не ходиш?

— Защото не ми се ходи.

— Измисли нещо по-добро.

— Не смятам, че ще мога да събера задължителното за тази вечер лицемерие - отвърна Бекер. - Не мога да се преструвам, че ме интересува рожденият ден на Станли Корн.

— Не е нужно да правиш каквото и да било. Просто ще седиш до мен, за да не бъда там сама.

— И ти ли идваш? Едва сега го разбрах.

— Разбира се, че ще дойда! Къде другаде бих могла да бъда?

— Напоследък не съм сигурен в нищо.

— Какво искаш да кажеш?

Бекер се втренчи за миг разгневено в нея, после се обърна бързо, изплашен да не загуби контрол над себе си.

— Джон, какво има? - запита тя разтревожено. Гневният му поглед я беше стреснал.

Бекер не я погледна.

— Нищо. Само лошо настроение.

Тя застана пред него и обгърна лицето му с длани.

— Какво има, Джон? - Той не се дръпна, но отказа да срещне погледа ѝ. - Заради последния случай ли си такъв? Заради Джони Семката? Трябва от време на време да го загърбваш, не трябва да се потопяваш така изцяло в него... В крайна сметка той е само работа, нали? - Тя разтвори коленете му с крак, вмъкна се между тях и сега тялото й го докосваше. - Не му разрешавай да те погълне - продължаваше тя. - Моля те, Джон. Моля те заради тебе самия. Заради Джак. Заради мен... Не допускай този случай да те разкъса. Не му разрешавай да застане между нас.

— Случаят не застава между нас - отвърна той.

— Какво не е в ред тогава?

Той замълча, но тя повдигна лицето му и той трябваше да я погледне.

— Сподели го с мен. Можеш да споделяш всичко с мен, знаеш го. Споразумяхме се винаги да си казваме всичко, нали?... Нещо не е в ред между нас от седмици, а аз не знам какво е. Как да ти помогна, когато не знам какво става?

Бекер копнееше да ѝ каже, да излее подозренията си, да чуе как ги нарича глуповати измишльотини, трескави бълнувания на ревнив мъж... но убеждението, че тя нямаше да успее да ги отхвърли запечатваше устата му. Ако му каже, че си измисля всичко, ако отрече срещите с Корн зад гърба му, не му оставяше нищичко, за което да се хване. Какво ще прави, ако тя му отнеме и последната надеждица, че се мами - че нещата не стоят така, както ги мисли? Думите заседнаха на гърлото му и той можа само да изстене отчаяно и да зарови лице в гърдите ѝ.

— Джон - извика тя, вече истински разтревожена. - Какво има, скъпи? Какво не е в ред? - Той поклати глава срещу гърдите ѝ, обгърна с две ръце бедрата ѝ... Искаше да я притисне така силно към себе си, че никога - никога! - да не успее да се измъкне от прегръдката му - да го напусне - да го измами! - О, не, не... - зауспокоява го тя като бебе. Разтвори със сила ръцете му и коленичи пред него - сега лицата им бяха на едно ниво. Сълзите му я стреснаха и той обърна смутено глава настрани. - Какво? - прошепна смаяно тя.

— Ще убия онзи кучи син - заяви Бекер.

— Кого? - запита Карин, очаквайки да чуе „Джони Семката“.

— Корн. Доктор Станли Корн.

— Но защо, Джон? Какво е сторил? Не ти е сторил нещо, нали? Наранил ли те е по някакъв начин? Кажи ми, не разбирам... Станли е толкова чувствителен човек, не разбирам как...

— Майната му, забрави го - прекъсна я гневно Бекер, скочи на крака и освободи рязко колената си от ръцете ѝ. Тя загуби равновесие, падна на пода и остана там, смаяна и зашеметена от буйната му реакция. Бекер направи няколко крачки към вратата, преди да осъзнае какво бе сторил. Обърна се, погледна я ужасен от себе си, въпреки че го бе направил неволно. - Не съм искал да... - започна той, протягайки ръка, за да ѝ помогне да стане, но Карин я отблъсна и се изправи с посиняло от ярост лице.

— Никога не го прави пак - изсъска тя през стиснати зъби.

— Не съм направил нищо...

— Никога повече, ясно ли е? - повтори тя гневно. - Няма да понасям подобно отношение.

— Не съм искал да...

— Хубаво, край. Хайде да тръгваме.

— Карин, не съм искал да ти причиня болка.

— Джон, предупредих те. Няма да толерирам подобно отношение! Следващия път ще ти счупя главата!

— О, по дяволите - възкликна той отчаяно и я поведе към вратата, а после и към вечерята в хотел „Мариот“.

32.

Бекер пресече фоайето на хотел „Мариот“, влачейки се след Карин като непокорно куче на каишка, теглено насила от собственика му. Пропътували бяха разстоянието до Стамфорд в пълно мълчание, отдадени гневно в мислите си на своето собствено тълкуване на нещата - и двамата прекалено вбесени, за да помолят другия за прошка или за сключване на примирие. Бекер загуби и последните останки от търпението си, когато Карин определи Корн като „чувствителен човек“, несторил никому зло. Усещането, че губи любовта ѝ, се засили, то го поболяваше, изпразваше го от съдържание и го захвърляше настрани като дрипа, изгубен и безпомощен. Така се бе чувствал само като дете, когато родителите му - онези мистериозни, ексцентрични, отмъстителни полубожества от ранните му години - го заключваха в тъмното мазе да чака наказание, или да се възстановява от него... Тогава последната му защита и спасение от необяснимия за него затворен кръг от мъчения и ласки бе яростта... Сега той я усещаше да набъбва в гърдите му, за да го защити за пореден път от болката, която не можеше да избегне - още по-малко да спре.

— А се говори, че това място тук било голяяяма работа - прогърмя гласът на Тий през фоайето.

Бекер се измъкна от мъглата на обзелата го паника и видя приятеля си да се приближава тромаво към него, усмихвайки се предпазливо. Двамата не се бяха виждали от оная вечер, когато Тий се опита да убие Макнийл, и големият мъж не бе особено сигурен как ще го посрещне.

— Какво правиш тук? - възкликна учудено Бекер.

— Чух, че ще има официална вечеря. Погледни: с връзка съм и всичко останало.

— Не знаех, че си бил такъв добър приятел на Корн.

— И аз не знаех. Но когато Карин ми се обади и ме покани, казах си: „Аха-охо! Безплатно плюскане!“

— Карин ти се е обадила?!

— Даа... Тя знае, разбира се, че вечерята ще се провали без мене. Такава ми е репутацията, нали разбираш.

— За пръв път чувам.

— О, даа. - Тий кръстоса ръце на гърди, кимайки неловко. - О, даа...

Стояха мълчаливо един срещу друг и всеки търсеше нап- разно нужните думи, които да разсеят смущението им. Бекер се преструваше, че оглежда фоайето, сякаш искаше да го запамети поради някаква неведома причина. Забеляза, че Карин продължава към асансьорите със самочувствието на човек, добре запознат с терена - както му се стори. Тий оглеждаше задълбочено обувките си.

— Как я караш? - запита накрая Бекер. Асансьорът беше погълнал Карин.

— Добре... чудесно.

— Всичко наред ли е?

— Страхотно... Макнийл напусна.

— Добър ход от негова страна.

— Първото мъдро нещо, което някога е сторил.

Бекер се поколеба.

— А Джини? Добре ли е?

— Даа, тя...ъъ... Проведохме много откровен разговор, нали разбираш... Тримата: тя, аз и Мардж.

— Мардж справи ли се?

— Мардж е истинско чудо!... Тя е поне осем пъти по-силна от мене! Не знам какво бих правил без нея.

Бекер кимна.

— Да, добра жена е.

— Слушай, има нещо странно тук. Никой не пише песни за това, колко трудно е да се намери добрата жена. Знаеш ли защо?

— Обзалагам се, че знаеш отговора.

— Как позна? Ето го: защото не е вярно. Добрата жена се намира лесно. Има купища добри жени. Лайнени сме ние мъжете.

— Съгласен съм напълно - с някои изключения.

— Е, да, то се знае. - Тий понижи глас до доверителен шепот и Бекер се размърда неловко, усещайки какво ще последва. - Джон, искам само да ти кажа колко...

— Знам - прекъсна го Бекер. Погледите им се срещнаха за миг, после и двамата смутено погледнаха настрани.

— Ако не беше...

— Хей, знам.

— Бях... бях...

— И аз на твое място щях да съм същият - прекъсна го пак Бекер.

Във фоайето се появиха Корн и Тòва - тя се бе лепнала към съпруга си като влюбена младоженка.

— Дори и така да е... Не, лъжеш. Нямаше да го допуснеш. Не и ти. - Бекер изсумтя с поглед, вторачен унищожително в Корн. - Нямаше да изпуснеш контрола върху себе си - продължаваше Тий. Забеляза погледа на Бекер и се обърна.

-      Аха, ето го и самият рожденик... Дяволите да ме вземат, ако мога да разбера как гадина като него е спечелил такава жена!

— И аз се питам същото - процеди през зъби Бекер.

— Тя изглежда като току-що начукана - не се спираше Тий. - Не може да скрие този искрящ поглед и с всички зелени сенки за очи в света.

Корн се обърна, забеляза ги и вдигна ръка за поздрав, засиял като момче в пубертета при среща с героите си. Тòва изглеждаше така вглъбена в себе си, че дори и да ги бе видяла, явно не беше ги възприела.

Бекер направи стъпка по посока на Корн, но спря. „Изглежда като котка в мига, преди да скочи върху жертвата си“ - неволно помисли Тий.

— Ще се видим горе - извика весело Корн, махна пак с ръка и поведе Тòва към асансьорите.

— Как ти се струва: дали оная работа не му стига до глезените? - запита Тий. - Не знам как иначе да обясня защо жените му се лепят така.

— Млъкни - изръмжа Бекер.

— Не е видът му, Господ ми е свидетел... Все едно да се чукаш с тестена топка. Сигурно оная му работа виси като на муле - друго обяснение няма.

Бекер се обърна рязко и заби два твърди пръста в меката плът под челюстта на Тий. Големият мъж се задави и ахна слисано.

— Казах ти да млъкнеш - изсъска Бекер.

Пред асансьора Тòва и Корн проведоха кратка дискусия. Това се обърна и закрачи към тоалетните, а Корн влезе сам в единия от асансьорите. Бекер дръпна пръсти от Тий и се спусна светкавично през фоайето. В последния момент успя да пъхне ръка между вратите на асансьора, те послушно се разтвориха пак и Бекер се присъедини към Корн.

— Здрасти - поздрави го бодро Корн. - Как си? - Той протегна ръка за ръкостискане.

Бекер натисна бутона за най-горния етаж и когато вратите на асансьора се затвориха с въздишка, сграбчи ръката на Корн и го закова към стената, притиснал с ръка до лакътя врата му. Корн запротестира, стреснат от неочакваната атака, но Бекер веднага го бодна в слънчевия сплит с три твърдо опънати пръсти.

Диафрагмата му бе парализирана, гърлото - блокирано. Корн не можеше да поеме дъх, зяпаше като риба на сухо, пръскаше слюнки, прикован от ръката на Бекер към стената като пеперуда в колекция. Бекер натисна бутона за авария и асансьорът замря на място.

Наклони тяло към Корн, лицето му бе само на сантиметри отдалечено от неговото.

— Чуваш ли ме добре? - запита го той.

Очите на Корн се разшириха и устните му притрепериха, но от гърлото му излезе само задушено стенание.

— Ако ме разбираш, затвори уста - нареди Бекер. Корн послушно затвори уста, но продължи да тегли и да дращи ръката на нападателя си. Бекер го зашлеви силно. - Дръж си ръцете долу, няма да умреш. Чувстваш се само малко неудобно. - За негова изненада Корн го удари в ребрата - удар, лишен от сила, понеже му липсваше нужната опора. Бекер се изсмя - бърз, учуден, безрадостен звук, - после удари Корн в устата отблизо с удар и главата на доктора се отметна към стената. Устните му закървиха почти веднага. Все още зашеметен, Корн изненадващо удари пак, засягайки безрезултатно ухото му. Този път Бекер го цапардоса силно по носа, от който заблика кръв и очите на Корн се изпълниха със сълзи. - Не се намираме на тепиха, Станли, но ако продължаваш да се опъваш, вместо да слушаш, ще те накарам да съжаляваш. А сега стой мирно и слушай. Няма да те задържам дълго. - Над главата им настойчиво зазвъня аларменият звънец и Корн престана да се съпротивлява. От очите му се стичаха сълзи, предизвикани от удара по носа, смесваха се с кръвта от разбития му нос и устни, плъзгаха се надолу по брадата му и първата капка падна върху ръката на Бекер, която го държеше безпомощно прикован към стената на асансьора. - Знам всичко за тебе. Знам за жените, знам как се изхлузваш през нощта. - Бекер следеше израза на очите му, за да улови неговата реакция на всяко изречение. - Знам, че ти беше в каприза. Знам, че този е начинът, по който стигаш до жените. Знам какво си сторил и какво смяташ да сториш, Корн. Но няма да ти се размине. Този път изборът ти е погрешен. Ако се приближиш още веднъж до Карин, бъди сигурен, че ще те убия. - Бекер разбра късно, че беше сбъркал. В този момент изражението и очите на Корн се промениха по някакъв необясним начин: сега в Бекер се взираше съвсем друг човек - сигурно, уверено в себе си злобно присъствие, а не зашеметения, наранен, изплашен мъж, какъвто беше само преди миг. Тези други, странни очи гледаха Бекер с подигравка.

— Защо не ме убиеш още сега? - запита Корн.

— Смяташ, че не мога да го направя, така ли? - озъби се Бекер в лицето му.

— Без защитата на закона, зад която да се скриеш? Не, не можеш - заяви Корн с широка усмивка, която разкри зацапани с кръв зъби. - Не смятам, че можеш да убиеш някого само защото си решил да го направиш. За тази цел е нужен друг човек, много специален човек... А ти не си чак толкова специален, нали, Джон? Приказва се за тебе много, но ти си убивал винаги само при самозащита, нали? - Очите на Корн искряха весело, пълни с предизвикателство.

— Не бъди чак толкова сигурен.

Корн се изсмя - подиграваше му се, предизвикваше го да докаже себе си.

— В такъв случай карай, Джон. Убий ме. Ще ти се хареса, бъди сигурен.

— Стой настрани от жена ми - изсъска Бекер.

Корн продължаваше да се подхилва.

— Май ти е трудно да я задоволиш, а, Джон? - Бекер отговори с два бързи, точни удара в устата. Главата на Корн отскочи от стената и тялото му увисна на ръката на Бекер. Той я отдръпна и го остави да се свлече на пода в смачкана купчина. Корн докосна колебливо устни и зъби и погледна Бекер с окървавени пръсти. - Е, боли, вярно, но не е смъртоносно, нали, Джон? Друго ще е, ако ме убиеш... - Бекер стоеше над него, разкъсан между желание да го смачка като гнида и чувство на безсилие. Искаше му се да го рита, докато замълчи, едва се сдържаше да не изтрие тази подигравателна усмивка от лицето му, но разбираше, че няма да го постигне нито със сила, нито със заплаха - можеше само да го накара да припадне от ударите му. - Това не прави ли случая прекалено тенденциозен, Джон? Не става ли той уязвим от много страни? Грубостта на ФБР? Агент, предявяващ обвинения към мъж, когото подозира, че шиба жена му? Колко сериозно един съдия ще приеме подобно обвинение, а, Джон? - Бекер натисна един от бутоните и аларменият звънец притихна. Излезе веднага, щом асансьорът спря, оставяйки Корн на пода. Той не се опита да стане, но Бекер чуваше подигравателния му смях зад гърба си. - Ти може и да имаш своите дребнички победи. Но трябва да си много специален, за да победиш, Джон -       извика Корн весело зад него, преди вратите на асансьора да се затворят и да изолират гласа му.

***

Трийсет и пет минути по-късно, точно в девет часа и десет минути вечерта, доктор Станли Корн стана да вдигне тост с жестоко подути устни и нос. Гостите му включваха клам- дънския шеф на полицията, четири агенти на ФБР, както и младшия заместник-директор на отдела за серийни убийства към Бюрото. Изглеждаше като току-що паднал по лице на тротоара, но създаваше впечатление на човек в изключително добро настроение. Почука по чашата си, за да привлече вниманието на присъстващите, а после ги дари със сърдечна реч в чест на страхотния си приятел Джон Бекер.

Карин стисна ръката на Бекер и той се опита да ѝ се усмихне, да изглежда изненадан и трогнат, както се очакваше от него. Изненадата му бе истинска, но докато гост след гост ставаха, за да кажат нещо весело за него, нещо, изпълнено с признание и обич към него - или пък да наредят шеговито куп обиди по негов адрес, - вниманието на Бекер бе насочено изцяло към сцената в асансьора. Изпуснал беше нещо, бесът от ревност, в чиято власт се намираше тогава, бе замъглил не само чувството му за мярка, но и инстинкта му. Сега, когато се обръщаше назад и обмисляше отново нещата, вече хладнокръвно и спокойно, интуицията му,-родена от богат житейски опит, се върна при него, зашепна неясно, но настоятелно и тревожно. Корн му беше казал, че той, Джон, може да има своите дребни успехи, но никога няма истински да победи. Защото не беше специален. Което означаваше, че Корн беше такъв. Защо? По какъв начин? Какво - според него - той притежаваше, което липсваше на Бекер? Не беше Карин, сигурен бе поне в това. Забелязал беше, че промяната в очите на Корн настъпи точно когато я спомена. Точно тогава Корн се измени напълно. Ако Карин беше проблемът, Корн щеше да остана толкова изплашен, колкото беше. Нещата обаче не се развиха така - отначало той очевидно беше изтълкувал погрешно причината за атаката на Бекер. Изглежда, бе помислил, че Бекер го напада заради нещо друго...

Тий стана и се впусна в серия шеговити подигравки и всички изпоналягаха от смях. Карин непрекъснато поглеждаше Бекер, стискаше ръката му, проверяваше степента на насладата му, като че ли можеше да оцени шегите само чрез него. Отдавна се бе изпарил гневът й от сблъсъка им, преди да тръгнат. Тя вярваше, че сега Бекер ще разбере причината за времето, прекарано със Станли. Бекер ощастливи и нея, и Тий с весели усмивки, смееше се заедно с всички, но погледът му непрекъснато се отправяше към Станли Корн.

„Очите - припомняше си той. - Очите!“ Дълбоката, първична злоба в тези очи, предизвикателните пламъчета в тях, усмивката на демона, който знае, че държи врага в ноктите си... Подобен израз в животинския свят не съществуваше: хищниците бяха хладнокръвни и бързи, но те не се наслаждаваха на убийствата си, не черпеха радост от тях. Не мразеха плячката - убиваха я, за да се нахранят, а се хранеха, за да живеят. Когато говореше за убийство, очите на Корн блестяха - сияеха - пълни бяха със зловещо ликуване...

„ Хайде. Убий ме - беше го подканвал той. - Ще ти се хареса, бъди сигурен...“

„Не говореше само празни приказки, мислеше ги!“ - осъзна внезапно Бекер. Очите му, гласът, изразът на лицето му - всичко говореше в подкрепа на извода му. Но тогава Бекер бе прекалено отдаден на яростта си, за да разбере посланието им.

Двамата с Корн бяха говорили за две различни неща. Корн не се страхуваше от обвинението в разврат, което имаше предвид Бекер, когато го нападна. Прелюбодейството не изискваше някакви особени, специални качества. Не дело за разврат би било повлияно тенденциозно от грубото поведение на Бекер - не такова обвинение всеки съдия би изхвърлил извън съдебната зала.

Бекер се вторачи в Корн, разположен удобно на другата страна на масата. Вглъбен в мислите си, той едва чуваше смеха на другите, който Тий постигаше за негова сметка. Докторът бе обърнал развеселено лице към Тий, смееше се видимо от сърце на шегите му, но колкото му разрешаваха напуканите и подпухнали устни. Болката му напомни за тях и той ги докосна колебливо, а после погледна към Бекер и забеляза втренчения му поглед. Захили се и дори от това разстояние Бекер видя ясно студеното предизвикателство в очите му.

Бекер неволно потръпна, когато осъзна какво бе пропуснал в асансьора и колко трудно ще бъде да поправи грешката си отсега нататък. Спънал се беше в Джони Семката, но вместо да го сграбчи неспасяемо, бе провалил напълно шанса да го обезвреди - поне засега.

*

Следобед на следващия ден, един час след определеното време за освобождаване на наетите стаи, една от камериерките на хотел „Мариот“ открива голяма торба за отпадъци във ваната на една от стаите. Тъй като тя се оказала прекалено тежка за нея, жената я разтваря... Не запищяла веднага: отстъпила три разлюлени стъпки към вратата на банята и припаднала там. Закрещяла, едва когато дошла на себе си.

33.

Бекер намери Тий в офиса му с разтворена карта на Кламдън върху бюрото, притисната с пластмасова мрежа върху нея, маркирана с концентрични кръгове, разширяващи се от центъра и покрити гъсто със знаците на Тий в червено, синьо и черно. Тий го посрещна резервирано.

— Донесох ти нещо - заяви Бекер и му подаде бял книжен плик.

— Хапе ли? - запита Тий студено.

— Не, ти ще го захапеш.

Тий го взе и го постави внимателно върху бюрото, сякаш очакваше да експлодира, но не го разтвори. Двамата не бяха разменили нито дума от онзи неприятен момент във фоайето на хотел „Мариот“, когато Бекер внезапно притисна в гърлото на едрия мъж два стегнати пръста.

— По работа ли си тук? - запита рязко Тий.

— И да, и не.

— Кое от двете?

— Първо, дойдох да се извиня. Не трябваше да правя... онова... Не го бе заслужил с нищо.

— Тук си прав.

— Извинявай. Не бях на себе си.

— Все пак голям късмет извадих, че не бях в асансьора.

Бекер въздъхна.

— Не искаш да ми помогнеш, нали?

— Какво очакваш да сторя? Ти се извини, аз приех извинението - какво още? Случаят е приключен.

Бекер поклати глава.

— Ти говореше тогава. Помолих те да спреш - ти не го...

— Моя е грешката: не козирувах и не изпълних заповед.

— Тий, извиних се вече...

— О, така ли? Хубаво, тогава всичко е наред. Както казах, грешката е моя: не си затворих устата, когато ми нареди да го направя.

— Чуй ме, не извинявам постъпката си, опитвам се само да обясня нещо, което не е лесно... Бях... Имах неприятности с Карин.

— Някои от нас го разбраха. Смятам, че и Корн го усети.

Бекер седна на стола до бюрото на Тий и се вглежда в дланите си известно време, преди да заговори.

— Спомняш ли си колко силно искаше да убиеш Макнийл заради Джини?

— Май си спомням нещо такова... Ти ми спаси задника тогава. Фактът е надлежно отбелязан.

— Нямам предвид това, Тий. Исках да ти кажа, че... че се чувствах по същия начин към Корн... Той има връзка с Карин.

И двамата замълчаха поразени. Бекер осъзна, че за пръв път го казва на глас и дъхът му спря. Може би за пръв път помисли за това като за недвусмислен, ясен факт и коремът му се сви на топка от отчаяние. Още по-зле беше, когато го чу оформено в думи, които сякаш изпълниха въздушното пространство на малкия офис и го лишиха от кислород за дишане...

— Джон, искрено... ъъъ... съжалявам - заекна Тий. - Направо съм... нямам думи да... съжалявам.

Бекер кимна, още лишен от дар слово.

Тий прехвърли набързо в главата си всички възможни реакции на тази неочаквана информация: да изрази изненада, да откаже да повярва подобно нещо за Карин, да наругае Корн... Но нито една от тези възможности не му се стори приемлива, а беше повече от ясно, че Бекер страда ужасно.

— Казвам ти го, за да разбереш защо не мога да бъда обективен - продължи най-сетне Бекер. - Трябва да го знаеш още от самото начало. Страдам от изключително силно предубеждение в този случай. Не съм и не действах като безпристрастен агент.

— Агент?

Бекер го погледна напрегнато.

— Искам да ти призная нещо, Тий, като ченге на ченге. Не мога да го кажа на никого в Бюрото заради Карин. Надявам се, че ще го задържиш за себе си. - Тий кимна объркано, но готов да прояви лоялност към приятеля си. - Искам да чуя мнението ти за някои неща, които сега ще изредя.

— От законова гледна точка?

— Не. Законът няма нищо общо с това. Нямам нищо съществено на разположение, което да представя в съда. От гледна точка на закона случаят не съществува. Всеки адвокат в тази страна ще ме разнищи без особени усилия, и то веднага. Демонстрирах предубедеността си доста публично, както Корн вече разбра. Ти си ченге, имаш разработени инстинкти, ще ми кажеш дали подлудявам. Съгласен ли си?

— Давай - подкани го Тий.

— Смятам, че Корн е Джони Семката... Никаква реакция? Не желаеш да изтъкнеш, че си губя акъла?

— Спомни си, че аз смятах Макнийл за Джони... Кажи ми какво имаш против Корн.

— Труповете са разрязани от експерт - нещо, което Гроун изтъкна веднага, а Корн отрече, поне в началото. Корн е ортопедичен хирург - експерт.

— Това дотук не е кой знае какво, но продължавай.

— Шеви капризът беше регистриран на името на Шилинг, нали? Шилинг е написал чек на Корн след посещение на кабинета му преди три години заради пренапрегнат лакът при игра на голф. Върху чека е отбелязал номера на шофьорската си книжка. Корн е имал достъп до него и го е използвал при регистрацията на колата под името на Шилинг.

— Колко още чекове има налице с отбелязан номер на шофьорската му книжка?

— Дузини. Но един от тях е на Корн.

— Чудесно, само отбелязах тази подробност. Има ли някакво физическо доказателство за свързване на Корн с каприза?

— Никакво... Освен че го видях в него.

— Кога?

— През оная нощ, когато профуча край нас.

Тий се замисли за миг.

— Същата нощ, когато аз сметнах, че в колата е Макнийл?

— Да.

— Тогава сгреших, но това не означава, че ти си прав.

— Знам.

— Реших, че видях в колата Макнийл оная нощ, защото го исках - точно както ти предположи тогава. А ти си искал да видиш Корн.

— Да, прав си. Предупредих те, че нямам случай за съда.

— Хубаво, давай по-нататък.

— Корн има извънбрачни връзки от години - искам да кажа куп връзки от такъв характер. Сведенията ми са от два източника. От жена му и... и от частния детектив, който наех да го следи. - Тий неволно трепна, изпълнен със съчувствие. Не беше трудно да си представи колко смущаващ е този факт за приятеля му. – Само тази седмица се е срещнал с три различни жени - продължи геройски Бекер. „Едната от тях сигурно е била Карин“ - помисли Тий. - Той е донжуан по принуждение. - Тий кимна. При нормални обстоятелства нямаше да се мине, без да разменят някоя и друга шега по тази тема, но сега тя бе опасна като тънка ледена покривка над дълбоко езеро. - Предполагам, че е ползвал каприза, за да се среща с по-голяма част от тях. Не е искал собствената му кола да бъде разпозната на необичайни места. С тези затъмнени прозорци е имал възможност да се носи от място на място доста свободно през нощта. Това все още не го прави убиец, но му осигурява лесен достъп до много жени, някои от които може и да са труповете в разсадника. Знаем, че той е познавал семейство Хил, бил е в дома им веднъж или два пъти - голяма е вероятността да е срещнал Инге Шраг... Няколко от труповете са имали проблеми с костите по някое време от живота си - защо да не допуснем, че са се обръщали към него в качеството му на специалист в тази област? Няма обаче да го знаем със сигурност, докато не ги идентифицираме.

— А какво ще кажеш за последния труп в хотел „Мариот“? - Стамфорд не беше в района на Тий, но колегата му там го бе информирал учтиво за случая.

— Дениз Лосън.

— Някакви доказателства, които да го свързват с това убийство?

— Все още не. Възможно е и да не се намерят. Той внимава много. Дори не можем да открием някой, който да заяви със сигурност, че го е видял там по това време, тъй като същия ден той по принцип многократно е влизал и излизал от хотела под претекста, че е уреждал онази вечеря в моя чест.

— Той беше пред очите на всички нас по времето, когато се предполага, че е била убита, нали?

— Още никой не знае кога точно е била убита - могат само да се правят предположения в границите на няколко часа. Момичето не е яло нищо цяло денонощие, вероятно е нервничело много от срещата там... Изглежда, тя е била замислена като някаква много важна среща - знаем, че бельото на жената е съвсем ново. Стомахът ѝ е празен и ние не можем да определим с някаква приемлива точност времето на смъртта ѝ. Може да е бил там три часа преди да се появи пред нас или час или два по-късно.

— Чух нещо за някакъв часовник...

— Най-лесната измама в света - чист фарс. Смял ни се е в лицето, използвайки ни като алиби.

— Съдебните заседатели ще харесат историйката с часовника.

— Знам - отвърна Бекер. - Освен това има още нещо, по-лошо от часовника. Според частния детектив, който се предполага, че го е следил, Корн не е излизал болницата - което означава само, че не е използвал колата си. Болницата обаче има няколко изхода и всъщност той е могъл да излиза и да се връща, когато му скимне.

— Надявам се, че имаш да ми кажеш нещо повече от изброеното дотук. Досега нямаш почти нищо съществено срещу него, Джон.

— Грешиш, имам. Той призна пред мен, че го е сторил.

Бекер разказа накратко случилото се в асансьора и му обясни как го тълкува.

— Всеки ще реши, че си го накарал да признае с бой, знаеш го.

— Казах ти, че нямам случай за съда. Дори нямам сериозни причини, които да оправдаят едно допълнително разследване от страна на Бюрото. Повече от сигурно е, че не мога да разисквам случая с Карин - ние и така почти не си говорим. Мога само да споделя с друго ченге как чувствам нещата и затова говоря с тебе.

— Но не ме разглеждаш само като слушател, Джон. Очакваш още нещо от мене.

— Малко повече.

— Искаш да ти помогна.

— Да. - Тий замълча за момент и Бекер добави: - Моля те... - Тий се вторачи за миг в бюрото си, като че ли се надяваше да намери някакво решение там. - Имам нужда от помощ през деня - продължи Бекер. - Ще го следя през нощта, но имам нужда поне от няколко часа сън... Не искам той да има този шанс.

Тий вдигна поглед от бюрото си и забарабани с пръсти по него. Посегна към белия книжен плик, донесен от Бекер, и надзърна в него.

— Предупреди ли ги, че кроасанът е за мене? - запита той. - Обикновено са по-щедри с крема...

34.

Три дни след случая в хотел „Мариот“ Корн се появи в болницата в Норуок и се поразмота из фоайето, разменяйки няколко изречения с администраторката, какъвто му беше обичаят.

— Един мъж се интересуваше за вас, доктор Корн - информира го тя.

— Какъв мъж?

— Не се представи. Но не беше пациент.

— Как разбра?

— Той го каза. Висеше тук и питаше дали сте дошли. Каза, че пак ще се обади.

— Как изглеждаше? - запита Корн.

Администраторката се поколеба. Липсваха ѝ думи да разграничи и опише нюансите на незабележимостта.

— Като ченге - заяви тя накрая.

Корн потисна самодоволна усмивчица. Бекер. Ето пример на човек, който не умее да губи...

— Обадете ми се, ако дойде пак - нареди той.

***

На следващия ден Корн излезе от кабинета си следобед и се отправи по магистралата към Тръмбъл. Проведе обичайните си маневри и когато се убеди, че никой не го следи, отпраши към мотела, където го чакаше черната „Акура“ на Дорис Уаксман.

Телефонът зазвъня точно когато смъкваше сутиена ѝ в затъмнената стая. И двамата се вторачиха в него, стреснати и озадачени. Той продължи да звъни. На четвъртия звън Корн го вдигна внимателно, сякаш очакваше да експлодира в ръката му и го доближи до ухото си, без да отвори уста.

— Госпожа Уаксман? - запита безизразен мъжки глас. Стори му се, че прозвуча познато, но не беше сигурен.

— Тебе търсят - той подаде телефонната слушалка на жената, която седеше до него на леглото и закопчаваше сутиена си.

— Да? - обади се тя и безмълвно задържа слушалката дълго време до ухото си. Корн наблюдаваше напрегнато изражението ѝ, а то се промени от изненада до страх: не страх от съпруга ѝ, а от нещо много по-дълбоко, истински ужасяващо. Върна телефонната слушалка на място, грабна припряно блузата си и се отправи бързо към вратата.

— Кой беше? - запита Корн.

Без да отговори, без дори да го погледне, тя я отвори рязко и забърза навън, обличайки се вървешком. Докато Корн се обуе, за да я последва, госпожа Уаксман вече се измъкваше от паркинга в черната си „Акура“. Корн изтича няколко крачки след нея, махайки ѝ с ръка да спре, да му обясни какво става. На изхода към главния път движението я принуди да закове колата на място. Тя се обърна, видя, че Корн се приближава към нея, даде газ и се вмъкна опасно в потока от коли. Поднесе се за миг на фона на хор от гневни клаксони, после възстанови контрола над колата и се понесе с рев напред.

Корн остана на изхода, питайки се за какво ли би могъл да бъде телефонният разговор. Преди да рискува живота си с това опасно вмъкване в движението против всички пътни правила, госпожа Уаксман го беше погледнала с лице, изкривено от ужас.

„Бекер“ - помисли той злобно.

***

Две нощи по-късно Корн крачеше като звяр в клетка из тъмната си къща, докато жена му спеше. За пръв път от години наред нямаше среща с жена. Дениз беше мъртва, Дорис отказваше да говори с него дори по телефона, а Карин Крист бе прекалено опасен избор, при положение че Бекер се мъкне по петите му. И нейното време ще дойде, беше далеко от мисълта да се откаже - дребнавата отмъстителност на Бекер още повече ще подслади победата му над нея. Но времето ѝ още не бе дошло - налагаше се да изчака. Обзет беше от отчаяние, което се опитваше да контролира, като се люби с жена си, но едва ли би могъл да прикрива липсата на желание за това дълго време. Жена му го отегчаваше - всъщност след около половин дузина сеанса всяка жена го отегчаваше. След като веднъж овладее нуждите им, когато разруши уязвимата им защита и се научи как да ги принизява до пламенни съучастнички в собственото им съблазняване, не оставаше почти нищо, което да поддържа интереса му към тях. Той не се стремеше към голия секс, беше уточнил този факт за себе си много отдавна. Стремеше към власт над тях - сексът бе само средство. Един художник не продължава да рисува една и съща картина, след като веднъж я е завършил: той се обръщаше към ново, чисто платно, търсеше нова тема... Имаше някои вариации, които можеше да упражнява върху Тòва - по-широк диапазон от начини, чрез които да я подчини още по-пълно на волята си, различни способи да демонстрира контрола си над нея, - но всичко се свеждаше до усъвършенстване на изпълненията си: блестящи упражнения и нищо повече. Покорил я беше преди години и сега тя му служеше сексуално просто като изпускащ вентил - удобно средство за намаляване на сексуалното напрежение. Сеансите с нея му гарантираха физическо разтоварване макар и за кратък период от време, но не предлагаха нищо за облекчение на умственото напрежение и то се трупаше в него и заплашваше да избухне. Когато го правеше с Тòва, духът му не се носеше с ликуване над искрящите върхове, с които бе привикнал: не беше интересна за него - тя отдавна бе в краката му.

Имаше нужда от нови победи - от нови жертви! Капитан Лув не беше домошар, а мощно присъствие в света, природна стихия, която не можеше да издържи затворена дълго време.

Не само че нямаше жена, с която да се среща - да ухажва, да флиртува - или за която да гради планове, но откакто Бекер бе попаднал на каприза, бе лишен и от безопасен начин да се придвижва наоколо. Този проблем ще бъде решен в близко бъдеше, когато заглъхне истерията по убийствата на Джони Семката - както и ще стане, щом престанат да откриват нови трупове, а Корн ще се погрижи за това. Сега обаче бе оставен на сухо и усещаше болезнено опасното натрупване на вътрешно напрежение.

Телефонът позвъни и Корн погледна инстинктивно часовника: минаваше полунощ. Звънеше частният им, нерегистриран телефон: Това даваше номера му само на много близки приятелки, а Корн не го казваше на никого. Не го знаеха нито в частния му кабинет, нито в болницата.

Вдигна слушалката при второто позвъняване.

— Вкъщи ли си, разгонено животно? - Гласът бе безстрастно равен.

Корн замълча слисано. Заколеба се дали да отговори. Вероятно беше някакъв капан. Или просто някой маниак... Но знаеше, че не е така.

— Ти си, нали? - запита той.

Гласът се изсмя.

— Не позна.

— Какво смяташ, че доказваш по този начин?

Линията замря и Корн върна слушалката на място. Искаше му се да говори, да спори, да вкара в играта брилянтния мозък на Капитан Лув. Ако Бекер желаеше да играе игрички, той лично нямаше нищо против, стига да бъде допуснат до тях. Какво всъщност означава това обаждане посред нощ? Нима Бекер наистина смята, че няколко анонимни обаждания ще го дразнят дълго време? Вероятно означава само, че тъй нареченият специален агент се беше отказал от пряко противопоставяне. Проиграл беше шанса си в асансьора: тогава победи Корн! И Бекер го знаеше много добре. Обаждането на Дорис в мотела, сегашното обаждане бяха само действия на отчаян човек. Бекер беше наясно, че не може да достигне Корн - той беше недостъпен!

***

Във вторник следобед Корн реши да се върне на територия, която бе разглеждал като възможна перспектива преди години. Преспал беше веднъж с жертва на име Рейчъл, после изчезна от живота ѝ. Тя се оказа ненаситна, агресивна любовница, толкова обзета от собствените си разбирания от какво точно има нужда, че има наглостта да поеме инициативата в леглото, бе отхвърлила опитите му за нежност и финес и го бе принудила да достигне до нежелан оргазъм много преди тя самата да е готова. А после го заряза и продължи сама, когато яростните ѝ опити да удължи участието му се провалиха... Вечерта бе истински провал и за двамата - един от редките неуспехи в живота му като Капитан Лув. Вместо да се ориентира към нови победи, Корн реши да възстанови връзката си с Рейчъл - сериозен подвиг сам по себе предвид на рязкото му и безцеремонно оттегляне. Смяташе да вкара в играта натрупания опит оттогава, да демонстрира по-големия си майсторлък. Този път ще ѝ превие врата, ще я подчини на волята си, ще я смачка! Рейчъл няма да му даде основание за вписване на нова бройка в дневника му, нито щеше да удължи списъка на жертвите, но и укротяването ѝ ще бъде достойно постижение: Корн щеше да го знае, а това му стигаше.

Обади се на егоистичната кучка от болницата и успя да издейства среща. Разбира се, тя не знаеше истинското му име - то бе известно само на онези, които срещаше социално или професионално, - поради което той не пожела да използва личната си кола и да рискува проследяване на номера ѝ. Излезе от болницата отзад и вървя пеша до търговския център „Патмарк“. Но преди още да стигне дотам, усети, че го следят. От другата страна на улицата на около трийсетина метра зад него вървеше мъж. Когато Корн поглеждаше назад, мъжът му обръщаше гръб или се прикриваше несръчно зад някое дърво - дали пък не го правеше нарочно? Дали целта не беше да го забележи? Той беше с бейзболка, нахлупена ниско над очите му, и по нищо не се различаваше от десетките хиляди други мъже, които спазваха текущата мода в областта на шапките. Той се стремеше да извърта глава винаги когато докторът се обръщаше, но Корн знаеше кой е. Замисли се дали да не пресече улицата и да застане лице в лице с него, но дебнещата фигура на другия подсказваше опасност.

„О, пак ще се срещнем - мислеше той, - но когато аз поставя условията, на място, което аз ще избера!“ Спомни си как нападна Киуасий с лизгара, пак усети вълнуващия шок от нанесените удари по другия, тръпките, притичващи по предната част на ръката му. Не се страхуваше от никого - при подходящи условия. Ще почака, докато попадне на такива.

Сега не можеше да продължи пътя си към платения телефон, нямаше как да извика такси. Нямаше смисъл да дава каквато и да било информация. Онази кучка Рейчъл ще трябва да почака заслуженото си наказание.

Позавъртя се небрежно наоколо, престори се, че бе излязъл само да се поразтъпче, и се отправи обратно към болницата. Мъжът притича пред него, нахлупвайки бейзболката си още повече. Забързан пред Корн, той отстъпи чевръсто встрани. Корн се захили свирепо. „Враговете ми бягат от мен!“ - помисли си той възторжено.

Едва на връщане от болницата вкъщи Корн осъзна, че победата му над Бекер днес всъщност бе поражение. Още веднъж беше лишен от възможността да се срещне с жена, без жертва, с която да задоволи специфичните си потребности.

***

След един ден Корн се върна вкъщи в късните следобедни часове и успя да зърне колата на Бекер да се изтегля от алеята пред дома му. Корн махна с ръка, но Бекер се направи, че не го вижда. Когато запита Тòва какво означава тази среща, тя отговори, че току-що бил пропуснал приятен приятелски разговор. Бекер се бил отбил да му каже „Здрасти!“, стоял бил колкото да изпие кутия бира, а после се бе извинил, заявявайки, че не може повече да чака, и си тръгнал малко преди Корн да се прибере вкъщи.

Корн се вглеждаше внимателно в нея по време на разказа ѝ за следи на неудобство, но тя изглеждаше отегчена и флегматична както винаги. Запита се за миг дали между жена му и Бекер няма нещо, но после сви рамене - не му пукаше, стига да не го излага пред обществото. Не се интересуваше от действията на Бекер или на Тòва. Сигурен беше, че за каквото и да е дошъл, посещението му в никакъв случай не е било визита на учтивост.

Последва още една неспокойна нощ за Корн. Първо зазвъня телефонът и същият равен глас, гласът на Бекер, запита застрашително: „Вкъщи ли си, разгонено животно?“ И изчезна преди Корн да може да отговори, оставяйки го пак вбесен и разстроен, пълен със гневни отговори, които нямаше пред кого да излее.

Пак обикаля тъмната къща, побеснял и разярен от несправедливата кампания на Бекер. Победил го беше почтено, без да остави и минимално доказателство или улика, и въпреки всичко Бекер го преследваше - сигурно само от чиста злоба. Лаеше срещу него с патетичната злостна решителност на вързано куче! Нямаше начин да му причини някакъв вид вреда с глупостите, които вършеше, няма начин да не се умори и тогава Корн ще се върне към истинския си живот. Но междувременно...

Телефонът пак позвъня и Корн го грабна светкавично. Този път го посрещна само заплашително мълчание.

— Какво смяташ, че ще постигнеш? - запита Корн. Не последва отговор. - Глупаво е приятели да се държат така един към друг. Не се сърдя на поведението ти, повярвай ми. Ревнив беше, не бе на себе си - разбирам те напълно. Не съм отмъстителен човек и ти прощавам. Не е ли възможно да поговорим и да оправим отношенията си? Все още ценя приятелството ти...

Корн разбра изведнъж, че някъде по средата на малката му реч линията беше прекъснала и се зачуди дали наистина Бекер бе на другия край или някой случайно бе набрал погрешен номер, или пък някой среднощен маниак си напълни главата със странните му приказки.

Вълнението му нарасна и Корн отиде в кабинета си. Извади дневника и затърси утеха в спомените за минали победи. Той представляваше обикновена тетрадка, скрита под фалшивата обвивка на миниатюрен англо-латински речник, достатъчно малък, за да легне спокойно на дланта му - последното място, което би привлякло вниманието на Тòва, в случай че внезапно ѝ хрумнеше да тършува в кабинета му.

Отвори го напосоки, за да изпита паметта си. Ще си спомни имената или лицата по-лесно, ако продължи по хронологичен ред: така ще може да подреди победите си по сезони или да ги свърже; към някоя запаметяваща се дата. Коя си бе поднесъл като подарък за рождения ден? Коя се бе търкаляла с него навън през лятото, коя го бе топлила през зимата? Сега в дневника му имаше сто двайсет и девет имена и Корн си спомняше по нещичко за всяко едно от тях - някаква особеност, специфичния начин, по който се бяха гърчили под него, любим израз, когато горяха в пламъка на страстта, трогателни, или отблъскващи физически особености (като яркочервения белег по рождение на Дениз). Припомняше си как ги беше свалил, подмамил в капана си, как ги бе лъгал, и накрая поставил на колене. Приемаше всяка победа без претенции, но предпочиташе по-трудните, онези, които изискваха по-голямо усилие и борба. Винаги беше по-добре да има достоен опонент - по-тежко постигнатата победа бе и по-сладка...

Сто и двайсет и девет бройки не бяха особено много за един мъж при други обстоятелства. Самотните мъже в големите градове обикаляха нощните барове и преспиваха със случайно намерените там жени - те вероятно го биеха по бройки. Но Корн се беше срещал с всичките тия жени тайно и вече като семеен човек. Успял беше да запази неопетнено името, запазил беше и брака си. Тòва го подозираше, но какво можеше да докаже? Само той и жертвите знаеха истината. Страхотно постижение - и той с право се гордееше с него!

Отбелязал беше някои имена със звездички: имената на онези, които бяха умрели... Не беше нужно да ги отбелязва - той никога нямаше да забрави онези сияйни моменти, които се бяха превърнали в мигове на ликуващ триумф - единствено заради тях си заслужаваше да се живее...

Тази нощ за пръв път той не можа да си спомни веднага лицата, които се криеха зад някои имена - беше разсеян и разстроен от принудителното бездействие и от повтарящите се обаждания по телефона. Отворил беше дневника на името „Беки“ и то се оказа лишено от съдържание за него - напразно се мъчеше да си спомни вида ѝ, аромата ѝ, вкуса ѝ... И следващото име бе без лице и той се опита да опресни паметта си, като погледна годината и месеца - леко нарушение на правилата на малката му игра. Но дори и с помощта на тази дребна измама той не можа да си спомни нищо за тази жена, с която се бе срещал най-малко няколко седмици преди седем години.

Разстроен и загубил търпение, той върна дневника на полицата при другите френски, немски и испански речници и посегна към телефона. Ще навърти номера на Бекер, ще си върне за телефонния тормоз. Ще върне на удара с удар, ще отнеме инициативата от мъчителя си. Още не бе решил дали да говори или не, когато в слушалката прозвуча съненият глас на Карин.

— Ало? - И в този миг стратегията му прещрака на място със стряскаща яснота. Видя плана си така отчетливо, че неволно пое сепнато дъх. - Ало? - повтори тя.

— Карин, Станли е на телефона - прошепна той, нагаждайки се към нейния глас, създавайки илюзията, че двамата се намираха сами в тъмна стая. - Извинявай, че ти се обаждам толкова късно, но просто не мога да заспя.

— Какво има? - запита тя.

„Дали Бекер е в леглото до нея?“ - запита се той. И го видя в представата си напрегнат, вслушващ се, питащ се кой ли търси жена му по това време на нощта... Или може би и той крачи напред-назад по къщата си, кипящ от безсилие?

— Моля те, не ми се сърди - продължи да шепне той.

— Какво има?

— Знам, че не трябваше да го правя... Нямам право... - Той нарочно проточи отчаяно глас, за да ѝ даде възможност да поеме инициативата.

— Но какво... какво има?

— Моля те, не ми се сърди... Не мога да си разреша да загубя приятелството ти... то означава толкова много за мене.

— Кажи ми, какъв е проблемът, Станли?

Нарекла го беше по име. Корн се захили тържествуващо. Сега Бекер знаеше - ако беше там - кой разговаря с жена му посред нощ.

— Непрекъснато мисля за тебе - въздъхна той отчаяно. Усети я да задържа дъх и разбра, че се колебае между предпазливостта и желанието да чуе още. Разреши с лекота колебанието ѝ в негова полза. - Нямам нищо особено предвид... знам, че нищо не може да се промени. Дори не беше редно да го споменавам, но... трябваше да ти го кажа. Не искам нищо от тебе, Карин - нищичко. Не очаквам нищо, повярвай ми... Но, Карин, моля те, просто приеми изповедта ми... чуй как се чувствам... Само това мога да предложа, но съм длъжен - длъжен съм! - да го споделя с тебе, трябва да го знаеш, иначе ще полудея!

Тя мълча доста дълго време и той чуваше дишането ѝ в слушалката, опитваше се да разбере реакцията ѝ - но вътре в себе си Корн вече знаеше каква ще бъде тя, а той рядко грешеше. Реакцията на всяка жена. Майсторлъкът се състоеше не само в баналните фрази, с които ги засипваше, а и в начина, по който им ги поднасяше. Те обичаха демонстрираната от него плахост, скромната откровеност, загатнатия морал на позицията му. Изиграваше им успешно добре разработен театър: търсеше думи, препъваше се над тях, изразяваше с мъчително заекване искреното си увлечение. Сервираше им открито, чувствително сърце, изложено на грубостите на външния свят, лесно наранимо, уязвимо. И не искаше нищо друго, освен разрешение да ги обожава отдалеко.

Реши, че ѝ е дал достатъчно време да дойде на себе си, и продължи:

— Няма да ти се обаждам пак... Извинявай. Надявам се, че... Не съм искал да... Искрено съжалявам, но... просто трябваше да ти... да го споделя с тебе.

— Не знам какво да кажа - обяви тя накрая. Сега гласът ѝ беше ясен, изчистен от мъглата на съня. Той я виждаше да седи на леглото, да се опитва напрегнато да намери правилния тон, за да се справи с новото развитие на нещата - усещаше колебанието ѝ между нежеланието да се ангажира и изкушението да чуе още нещо от него. Повече от ясно бе, че Бекер не беше там. Предпазливостта в тона ѝ не се дължеше на усилие да говори кодирано, така че другият до нея да не разбере - тя просто защитаваше себе си. И от какво? От доброто, което ѝ се предлагаше!

— Трябва да си разбрала - шепнеше настоятелно той, - трябва да си видяла как постепенно се увличам в тебе, как се забравям все повече и повече... Не ме мрази за това, моля те... Толкова време мина, откакто двамата с Това сме имали някакви нормални... някакви прилични отношения... Ти просто ме караш да се чувствам... жив - да, жив!

— Да... - прошепна тя плахо, - разбирам... - Сега гласът ѝ звучеше по-меко. Взела беше решение. Корн се захили с вълчата си усмивка и се настрои за дълъг нощен разговор, частен и таен: топла баня от интимности. Кой може да се противопостави на любовта? На свежата, нова, нежна, колеблива, неизискваща любов? Потеглил беше по добре познатия път.

— Може ли да поговорим малко? - запита той боязливо.

И тя му отговори с едва чут глас, като че ли дори само простичката едносрична думичка за нея беше вече акт на предателство - каквато наистина беше.

— Да - прошепна Карин. - Можем да поговорим...

35.

Далечен звук разкъса булото на неспокойния му сън. Корн се събуди и лежа неподвижно за момент, примигвайки в тъмнината. Погледна жена си, за да провери дали и тя не го бе чула, но Тòва спеше до него с леко отворена уста, отнесена от хапчетата си извън границата на случайните звуци. Звукът се повтори и Корн се обърна към прозореца. Погледът му улови неясна, разсеяна светлина, която танцуваше по стъклото му. Не беше лунна, не беше и нещо друго, поддаващо се на лесно определение. Звукът пак наруши нощня покой - тъп, стържещ звук... Източникът му определено не бе много близо до къщата, но не и много далеко.

Корн се приближи до прозореца и се втренчи в нощта навън. Трябваше му минута, за да схване естеството на звука и посоката, от която идваше. В отдалечения край на поляната, в подстъпите на гората, но все още на негова земя, той различи неясните очертания на мъжка фигура с фенерче. Звукът бе звук от лизгар, стържещ по сбита камениста пръст и отделни по-големи каменни късове. От това разстояние определи картината пред погледа си като мъж, копаещ гроб. За миг притрепери леко, въобразявайки си напълно нелогично, че там се мотае Киуасий, възкръснал по някакъв необясним начин, но после презрително отхвърли тъпите игри на въображението си и се съсредоточи върху реалните факти.

Първата му мисъл беше, че там са ченгета, търсещи нещо. Когато обаче огледа явлението през кухненската врата, прилепил корем към пода, се сети, че полицията няма да пристъпи на негова собственост, без да го уведоми, без да е упълномощена - а и щяха да дойдат няколко души, не само един човек. А там копаеше само един човек - и кой можеше да е той освен Бекер?!

Корн се измъкна от предната врата, напълно невидим за копача, и се отправи с безшумни стъпки към началото на гората, която обикаляше земята му като подкова. Съчета движенията си така, че да съвпадат с удара на лизгара в земята, и успя да се промъкне безшумно и безпрепятствено зад мъжа. Разчиташе, че Бекер ще следи къщата - ако изобщо считаше, че трябва да следи нещо в този момент - и Корн ще може да го нападне спокойно откъм гърба.

Спря се на около трийсетина метра: оттук виждаше ясно гърба на натрапника. Коленичи зад широкия дънер на някакво дърво и пусна стика за голф, който бе грабнал от гаража, на земята пред себе си. Нямаше проблем да се спусне напред и да зарови железния му край в черепа на мъжа. Той работеше усърдно и вдигаше достатъчно шум, който поглъщаше всички други едва различими звуци, предизвикани от придвижването на Корн зад гърба му. Само един удар - и край на всички проблеми! Лесно ще го направи: вече бе доказал многократно на себе си, че - когато се налага - може да действа бързо и резултатно. Киуасий беше по-млад и по-силен от Бекер, а Корн се беше справил лесно с него. Можеше да стори същото и с Бекер по всяко време. Но в този момент по-важно беше да разбере какви ги върши там.

Бекер най-сетне изправи гръбнак за почивка, облегнат на лизгара и обърнат към къщата. Очевидно сигурен, че е останал невидим за обитателите ѝ, той вдигна торба за отпадъци и я пусна в изкопаната дупка. Торбата се разлюля с лекота в ръката му: повече от ясно беше, че не съдържа нещо тежко. Корн се захили на себе си: нямаше съмнение, че не присъстваше на погребение на труп. Но и откъде ли би могъл Бекер да има труп подръка? Липсваше му неговата смелост сам да създава трупове, когато му се прииска. Бекер може и наистина да е убил този-онзи - но само когато законът му разрешаваше, само когато се защитаваше. Какво ли би могъл човек като него да знае за сладостната сила на манията, когато го връхлиташе, за шеметния полет върху мощните ѝ криле на лешояд? Какво би могъл да знае той дори за онази храброст, нужна за обезвреждането на Киуасий? Убил го беше хладнокръвно, без страст, без желание, без дори следа от демонската власт над душата му. Същото стана и с Дениз. При нея липсваше нуждата от самозащита, липсваше дори непреодолимо вътрешно желание. Сторил го беше, защото можеше, защото бе хитро, защото идеята бе да отдалечи разследването от себе си, а не защото е имал нужда да го направи! Сторил го беше, защото поиска да го стори! Бекер никога нищичко нямаше да разбере - никога нямаше да познае оная сладостна тръпка... неописуемата наслада от властта над себе си и над другите!

Корн бе обзет от дълбоко презрение към противника си, творение на медиите, пример на добро име и известност. Не можеше да повярва, че и той някога го бе уважавал - и дори бе искал да се добере до тайните му знания. Имаше времена, когато му се беше струвало, че би могъл да създаде духовна връзка с него, че те биха могли някак да споделят тайните си и оная неизразима с обикновени думи страст. Но Бекер не се оказа на нужното ниво като приятел. Не бе достоен дори и за противник: Корн бе парирал и провалил до една тромавите му атаки срещу него. Задъвка пак идеята да размаже черепа му с един удар, да се спусне върху него като ястреб и да приключи веднъж завинаги дори с неприятния спомен за злочестия опит за приятелство с него. Вдигна стика за голф и се наслади за миг на успокоителната му тежест. Съвършено оръжие - истински смъртоносно. Ако го стовари с все сила с опъната ръка, то можеше да убие от метър и половина, скоростта на желязната му глава няма да е по-малка от сто и шестдесет километра в час! „Да размаже черепа на Бекер като яйчена черупка!“ - помисли Корн.

Бекер промени центъра на тежестта си, хвърли бегъл поглед настрани и Корн се залепи към дънера на дървото. Сякаш усетил опасността - или, по-вероятно, просто за да промени натоварването на мускулите си, - Бекер запълни дупката, застанал странично до нея и частично обърнат към Корн. „Няма значение - мислеше Корн. - Бекер е отчаян и това го прави небрежен. Ще го вкарам в примката на смъртта му, когато аз поискам!“

Противникът му най-сетне се стопи в нощта и Корн веднага разкопа гроба след него. Работеше се лесно: каменните късове бяха отстранени, почвата - разрохкана. Измъкна торбата, развърза я и огледа съдържанието ѝ в светлината на фенерчето си. Скалпел със следи от кръв по острието и дръжката. Чифт хирургически ръкавици и престилка, също изцапани с кръв. Хирургическо кепе. Забеляза няколко косми от вътрешната му част, които сякаш бяха внимателно поставени с ръка. Пластмасов правоъгълен етикет с име на верига от магазини от едната страна и „Дениз“ от другата. Корн се опита да си спомни дали Дениз го бе носила последната нощ от живота си. Глупости - разбира се, че не! Тогава го очакваше в онова смешно бельо - но тя никога не би носила етикетчето с името си в хотел „Мариот“, без значение какво е облякла. Но може да е било в портмонето ѝ... може да е попаднало някак в чантата ѝ... Отхвърли тези предположения с насмешка. Всичко тук беше измама - фалшива улика. Нямаше начин кървавият скалпел и престилка да са онези, с които бе обработил тялото на Дениз. Разбира се, нямаше съмнение, че Бекер бе взел мерки да ги напръска с кръвта на Дениз. Но не би могъл да постави на тях нещо от самия Корн. Нямаше следи от Корн върху вещите в торбата - с изключение на космите от вътрешната страна на кепето. Виж, те биха могли да са негови - идеята явно е те да изиграят ролята на нужното доказателство, за да се свърже цялото съдържание на торбата с него. Корн си спомни деня, когато засече колата на Бекер да тръгва от дома му. Проклетата глупачка Тòва го бе пуснала вътре! Какво ли е правил там? Ползвал е тоалетната, намерил е гребена на Корн? Претърсил е чаршафите, възглавниците, ровил се е по отточните тръби?

„Тъпо е - мислеше той. - Толкова очевадно нагласена работа... Кой ще ѝ повярва? Кой ще приеме, че ще заровя тази торба с това съдържание едва ли не в задния си двор? Да не ме смятат за самоубиец? Или за идиот?“ Бекер очевидно считаше, че полицията ще се хване на тази измама, съшита с бели конци - а той бе един от тях и познаваше начина им на мислене. И Корн се обиди, че „те“ принизяваха ювелирните му постижения до непохватната работа на някой безмозъчен смотаняк.

Последната вещ в торбата бе спринцовка все още със следи от прозрачна течност. „Бекер да не би да смята, че съм упоявал жертвите си? Така ли мисли, че съм ги убивал?!“ Убивал ги беше с тяхно съгласие!... Всяка една от тях бе искала да му създаде удоволствие! Как смее Бекер да го мисли за задръстеняк, който дебне наоколо със спринцовки и отрови?!

Независимо от течността в спринцовката Корн беше сигурен, че иглата ще покаже следи от кръвта на Дениз - Бекер сигурно се е погрижил за това.

Едновременно бесен и изпълнен с презрение, Корн измъкна торбата от дупката и се прибра в дома си, за да потърси нещо, с което да я запълни.

***

Полицаите пристигнаха преди зазоряване, но Корн беше буден и ги очакваше. Не бе мигнал, след като разчисти последиците от неочакваното посещение на Бекер. Даде си сметка, че бе спал много малко през последната седмица. Телефонните обаждания и нощното безпокойство го бяха вкарали в клопката на тежко безсъние. „Няма значение - каза си той. - Винаги съм минавал с по-малко сън от другите.“ Организмът му бе по-силен: той беше по-силен от всички останали! Нито обикновените правила, нито физическите закони се отнасяха за него. Имаше хапчета, които ще му дадат нужната сила - ако усети нужда от тях... Мозъкът му нямаше нужда от почивка: беше прекалено активен, прекалено препълнен с идеи, планове, пресмятания. Някои машини работят най-добре, когато ползват пълния си капацитет - той беше като тях!

Клепачите го дразнеха, а очите му като че ли горяха, но той им отвори вратата с ведра усмивка. Пред прага му стоеше шефът на полицията.

— Извинявайте, че ви безпокоим толкова рано - започна Тий.

— Вие сте добре дошли. Готов съм да помагам на полицията по всяко време на денонощието. Да не би да намерихте още кости, които желаете да огледам?

Метцгер стоеше зад Тий с кирка и лопата в ръка и брезент, метнат на рамо. Кучето му седеше в напрегната поза до него, потупвайки възбудено с опашка.

— Получихме анонимно обаждане. Някой твърдеше, че сте копали гроб посред нощ, доктор Корн.

— Мили Боже! Познаваме се толкова добре - наричайте ме Станли!

— Тук съм по служба - отвърна Тий. - Знам, че изглежда глупаво, но Джони Семката подплаши всичко живо наоколо и... Ще имате ли нещо против да се поогледаме наоколо?

— Анонимно обаждане?

— Правилно.

— Но кой ще се мотае наоколо, за да установи, че копая гроб в два часа сутринта? Човек се чувства някак... не съвсем приятно, нали? Кара те да си въобразяваш, че някой те следи.

— Не съм казал, че сте го правили в два часа през нощта - уточни Тий.

— Не сте, но точно тогава го изкопах. Страхувам се, че ще трябва да внимавате с кучето си - допълни Корн и слезе от верандата. - Елате, Тий, ще ви го покажа.

Корн ги заведе до гроба и застана настрани, захилен до уши. Метцгер измъкна сивата торба за боклук.

— Какво има вътре? - запита Тий.

— Как? Осведомителят не ви ли каза?

— Не.

— Снощи имахме малък нещастен случай вкъщи - заобяснява Корн. Коленичи и развърза торбата. - Но ви моля Тòва да не разбере... Тя и така ще се разстрои много. - Тий надникна в торбата и видя безжизненото тяло на снежнобяла котка с дълги косми: то бе вече сковано, муцунката ѝ бе озъбена, застигната от смъртта в последно изръмжаване. - Скочи в колата точно когато затръшвах вратата - продължаваше Корн. - Радвам се, че умря веднага. Погребах я тайно от Тòва, смятах да ѝ кажа, че е избягала. Така не е толкова жестоко, нали? Нека да се надява, че е все още жива и някой се грижи за нея.

Тий клекна до гроба и се вгледа за миг в трупа на котката. После завърза торбата, пусна я обратно в дупката и кимна на Метцгер да я запълни. Докато пръстта покриваше със специфично шумолене пластмасовата торба, а Корн не спираше да дрънка за жена си, Тий се люлееше на пръсти, вторачен студено в него.

***

Когато отиде в кабинета си, медицинската сестра го запита загрижено добре ли е. Нанизал бе редица дребни грешки през деня, серии от малки пропуски, които се забелязваха, защото той обикновено не ги допускаше. Паметта му отказа услугите си на няколко пъти, предписа погрешно лекарство на един от пациентите, а по едно време следобед сестрата го засече да гледа невиждащо в пространството като заспал на крака. Очите му бяха силно зачервени. Ако не го познаваше от толкова време, щеше да помисли, че се е появил на работа след тридневен запой.

— Добре ли спите напоследък? - запита го тя разтревожено.

— Аз нямам нужда от сън - изсмя се той. - Човек губи толкова много, докато спи.

Сестрата бе тромава и пълна жена, прехвърлила петдесетте. Тя работеше от години за Корн и бдеше над него, както ревностна квачка бди над пиленцата си. Служебното ѝ положение допускаше известна фамилиарност - право да прояви загриженост например. Но тази фамилиарност оставаше в строгите граници на неотстъпното уважение към йерархията. Независимо от собственическите ѝ чувства към Корн, тя винаги го наричаше „доктора“: „Докторът ще ви приеме сега“, „Днес докторът е в добро настроение“ - като че ли името му бе „Доктор“. Ако някой ѝ подхвърли, че постоянното, упорито използване на титлата го поставя една степен над останалата част от човечеството; че това го изолира, отдалечава другите, отхвърля възможността за спонтанен, естествен контакт с него, изкривявайки собствената му преценка за позицията му в обществото и нейното истинско значение, в резултат на което той се чувстваше добре само в компанията на други лекари и живееше с убеждението, че има право да изисква специално отношение към себе си; че безкрайното шествие на определени заболявания, които си приличаха като еднояйчни близнаци, го караха да се отнася към пациентите си - и съответно към по-голяма част от другите хора - с цинично безразличие, тя би отхвърлила идеята с презрение. Ако Корн ѝ се изповяда, че вижда колена, лакти, счупени кости ясно като на рентгена, но почти не забелязва притежателя на костите с проблем, тя нямаше да му повярва. По-точно казано, нямаше да си разреши да му повярва.

Също както сега не си разрешаваше да приеме очевадния факт, че „докторът“ е на ръба на сериозен нервен срив.

— Имате нужда от малко сън - заяви тя. - Защо да не отложа уречените часове, за да можете да отдъхнете в стаята за прегледи?

Корн пак се разсмя.

— Не мога да спя сам - заяви той и ѝ намигна: чудато, бавно свиване на мускулите около очите, което като че ли му причини остра болка. Сестрата бе готова без колебание да се закълне, че почти е чула стъргането на клепача върху очната ябълка като пясък върху пясък...

По-късно същия ден, докато разговаряше с жената на рецепцията за някаква сметка, Корн погледна случайно в чакалнята и му се стори, че вижда там Бекер, скрит зад разтворените крила на някакъв вестник. Жената на рецепцията го видя да обръща гръб на чакалнята, широко захилен.

— На кого се прави пък сега?

— Кой, господин Хелкуист?

— А... да - отвърна Корн, сякаш се опитваше да продължи шегата.

Чул името си, Хелкуист смъкна вестника, разкривайки шината на врата си, и повдигна въпросително вежди към рецепцията.

— Не още, господине - отговори тя на безмълвния въпрос, зачудена от игривите пламъчета в очите на Корн, питайки се каква точно шега всъщност споделят в момента.

36.

Бекер зае позицията си в гората около дома на Корн половин час след смрачаване. Предпочиташе да се прикрива отстрани, не точно зад къщата му. От скривалището зад големия дъб виждаше задния двор на Корн - предпочитания от него изход към гората - и алеята за колата отпред. Не се постара да се прикрие по-добре: ако Корн го зърне, толкова по-добре - вътрешното му напрежение ще се усили още повече. Идеята на Бекер бе да подлага Корн на безмилостно напрежение, докато той не издържи и се разкрие. Ще продължи да увеличава натиска, ще го лишава от обикновените начини на разтоварване - ще връща обратно мощната разрушителна енергия у него - и накрая той няма да издържи и ще експлодира. Твърде дълго бе живял живот-наслада и вече беше зависим от навиците си. Твърде дълго се бе опивал от кръвта и триумфа, за да може да се спре. Бекер ще прекъсне специфичната храна, от която черпи сила, докато той подивее от жажда и неудовлетвореност, докато собствените му демони не го принудят да действа независимо от предупредителната намеса на разума. И тогава той ще направи нещо отчаяно, нещо глупаво - и Бекер ще бъде там със своята лична жажда за кръв.

Към колана му бе закачен прибор за увеличаване на звука с размер на транзистор и с подплатени слушалки - обикновено част от екипировката на ловци на елени. Един страничен наблюдател вероятно би решил, че слуша портативно радио, но приборът само разширяваше границите на човешкия слух до тези на слуха на елена. Настрои слушалките и усили, докато не чу електронния писък на захранването; намали го до спиране на пищенето и ушите му се изпълниха с неколкократно усиления шум на гората около него. Песента на цикадите се повиши до оглушително ниво, в ушите му загърмя дори звукът на собственото му притаено дишане.. Настрои допълнително диапазона на прибора така, че да хваща ясно всички фонови шумове в поносими граници - въпреки това дори и сега трябваше да вниква със собствените си движения: не трябваше да допуска търкането на плът о тъканта на дрехите да заглушава шумоленето на листата или далечния писък на гуми по асфалта.

Корн излезе, облечен в тънко найлоново яке, с фенерче в ръка и грапа на рамо. Пресече поляната към тенискорта - Бекер чу стъпките му по тревата толкова ясно, като че ли под всяка една от тях пропукваше тънка ледена корица, - влезе в гората и застана над гроба.

Изключи за момент фенерчето си, после реши, че няма смисъл, и пак го запали. Изравни гроба с грапата, почовърка малко и около него. Бекер чуваше отчетливо всеки удар на грапата върху камък, всяко прошумоляване на разделените от нея листа върху и около гроба, мекото стъргане на рохкавата почва по металните ѝ зъби. По някое време Корн пусна грапата и се запляска по лицето и врата, като нападнат от комари.

Бекер побърза да смъкне слушалките и заследи като хипнотизиран подскоците на Корн, който продължаваше да се пляска бясно. Той вдигна качулката на якето и побягна, махайки с ръка пред лицето си като чистачка на кола. „Не е възможно комари да са причина за такава буйна реакция“ - помисли озадачено Бекер. Корн вероятно бе разбутал гнездо на оси или горски пчели. Едва не се разсмя на глас, като го гледаше как размахва и двете си ръце като витло, докато тлъстите му бедра и характерната походка на дюстабанлия го носеха към къщата с максимална скорост.

След минута в алеята отпред се появи колата на Корн и се понесе с бясна скорост в нощта. Бекер се зачуди дали не е алергичен към ужилвания на оси и сега да бърза към болницата, за да го инжектират срещу алергичен шок. Имаше случаи на смърт от ужилване на пчели - Бекер беше свидетел на такъв един случай: лицето и ръцете на жената се подуха за минути като добре натъпкани наденици, очите ѝ почти изчезнаха в подпухналото ѝ лице. Той спринтира без бавене до колата си, паркирана наблизо в готовност за една такава възможност, питайки се дали животът няма да му изиграе шега и няма да го принуди да спасява Корн, ако той не успее да стигне до болницата навреме.

Корн караше бързо и безразсъдно, пресече центъра на червено и Бекер го остави да бърза напред, изчаквайки пресечката пред него да се изчисти, преди да го последва. Настигна го, когато колата му се понесе по магистралата и остана плътно зад него, когато той се измъкна от нея след три изхода и се включи в мрежата от местни пътища. Караше така бясно, че рискува живота си на няколко пъти, преди да закове колата на паркинга пред болницата. Бекер спря в дъното на хълма, когато Корн излезе от колата все още с прихлупена над лицето му качулка и изтича към болницата.

Още щом видя грациозните крачки на човек с дълги крака, Бекер разбра, че е бил успешно подведен. Натисна газта, изкачи на един дъх хълма, остави колата пред входа за „Бърза помощ“ и размахал значката си на агент от ФБР, успя да хване Тòва точно преди да се шмугне в асансьора. Завъртя я с лице към себе си и смъкна рязко качулката на якето. Охраната, стресната от суматохата, се втурна към него, но отстъпи веднага при вида на значката му.

— Къде отиде? - запита гневно Бекер.

— Ти!? - Тя вдигна ръце пред лицето си, сякаш очакваше удар.

— Къде е?

— Той се промени... промени се!... Вече е друг, различен. - Тòва продължаваше да се свива от страх пред него.

— Няма да те ударя - заяви Бекер и смъкна ръцете ѝ, които държеше като щит пред себе си.

— Той каза, че може и да ме удариш. Видях какво му стори в асансьора...

— Случаят с асансьора нямаше нищо общо с тебе. Къде отиде?

— Знам, казах ти за разните жени... но сега всичко е приключено, уверявам те! Той е съвсем различен. Обича ме, Джон, наистина ме обича. Толкова е внимателен към мене... истински любещ съпруг. Всичко свърши, всички други... Джон, повярвай ми!

— Защо те изпрати тази вечер така с колата?

— За да намери мира от тебе - молеше се тя. - Ти го влудяваш. Каза ми как го тормозиш, как не му даваш минутка отдих... Джон, той не се интересува от Карин, знам го - честна дума! Те са само приятели.

— Не става въпрос за Карин - отвърна Бекер.

— Аз съм виновна, ревнувах, преувеличавах нещата - защо ти казах ония неща, защо?

Тя отстъпваше с вдигнати пред лицето си ръце, все още очаквайки удар. Бекер успя да я притисне в ъгъла до асансьора - тук вече тя не можеше да му се изплъзва. Говореше прекалено високо, прекалено бързо, гласът ѝ загатваше за предстоящо изпадане в истерия и на няколко метра от тях вече се бяха струпали зяпачи.

— Тòва, чуй ме. Не знам какво ти е казал. Не знам и какво те е изплашило, но разбери, че няма да те ударя. Искам само да знам къде е. Настоявам да ми кажеш къде е!

— Трябваше да го видиш - клатеше тя отчаяно глава, като че ли не вярваше, че ще успее да го убеди, да го накара да разбере... - Приятел му беше, той те харесваше, разчиташе на твоето приятелство, а сега ти се обърна срещу него и разби сърцето му. Съжалявам, че не можеш да го видиш. Той не е на себе си, очите му... не е спал от много дни - и очите му... Страхува се от тебе, Джон, смята, че пак ще се нахвърлиш върху него. Вижда те да се криеш в сенките, убеден е, че ще го удариш с нещо по главата. Чул е разни приказки за тебе - всички ние сме ги чували, - но той е и видял какъв можеш да бъдеш, не може да изхвърли онзи бой от главата си, очите му...

— Лъже те, Тòва, манипулира те. Цял живот те е лъгал и сега върши същото.

— Не, не лъже! Той се е променил, сега ме обича... ти не го знаеш, но... аз съм там, аз съм жената, която докосва... която целува! Не Карин или някоя друга - само аз съм там, с него, само аз, и нищо друго няма значение!

Бекер преодоля желанието си наистина да ѝ удари плесница, за да я принуди да не трепери така пред него.

— Защо те изпрати тая нощ така?

— Защото има нужда от малко мир и спокойствие. Ти така силно ревнуваш Карин, че...

— Карин няма нищо общо с това - повтори той, все още борейки се с желанието да я зашлеви. И в този миг застина, вцепенен от ужас. Изведнъж осъзна, че греши - че Карин точно бе съществена част от цялата история. Всичко, всичко бе свързано с нея! И той изтича от болницата като преследван от дявола.

***

Корн се приближи до къщата откъм южната ѝ страна, промъквайки се край дърветата. Спря в началото на поляната, огледа разположението, отбелязвайки наум всички възможности за евентуално отстъпление и избирайки най-подходящата. През прозореца на спалнята на долния етаж струеше светлина: не представляваше проблем да се скочи от този прозорец върху меката пръст на цветната леха под него: ще се измъкне от стаята и ще изчезне за нула време. Хвърли бърз поглед към небето, където пред лицето на луната се въртяха, бързаха, кипяха тъмни облаци: също като пяна на вряща вода... Ще завали преди края на нощта, а преди да завали, ще стане тъмно като в рог. Корн се усмихна: обичаше тъмнината.

За момент край прозореца премина тъмна сянка и Корн се придвижи към него. Спря се точно извън конуса светлина, паднал върху тревата, и проследи Карин с наслада: тя премина още веднъж край прозореца, светлината отзад прозираше през дългата трикотажна фланелка около врата. Корн се приближи още - почти пристъпи в осветената площ под прозореца. Карин стоеше с гръб към него, вдигаше ръце към косата си и трикотажната ѝ фланелка се плъзгаше нагоре по голите ѝ крака, разкривайки най-долното закръгляне отзад. Захилен до уши, Корн се придвижи още по-близо. Карин застина на място за миг, после тръгна към вратата на спалнята и изчезна от погледа му.

Той се приближи още към къщата, спря се под прозореца и се заслуша за миг. Стори му се, че я чува да се движи вътре, и надникна в стаята, застанал на пръсти. Спалнята беше празна. Той обмисли за момент възможността да пропълзи през прозореца и да я чака в леглото. Вълкът поздравява Червената шапчица в нощницата на бабата, усмихнат широко, за да се видят големите му зъби...

Заобиколи къщата и се отправи към предната врата, когато дочу шум, и се спря. Нощта беше неестествено тиха, сякаш затаила дъх пред наближаващата буря. Пак вдигна поглед към небето. Разчистеното пространство около къщата като че ли беше все още слабо осветено от лунната светлина, пробиваща си път в редките свободни ивици, разделящи струпващите се тъмни облаци - в гората обаче вече сигурно беше много по-тъмно. Облаците се сгъстяваха, напластяваха се един върху друг като настигащи се потоци черна лава: само след няколко минути небето ще се покрие с плътен черен покров. Въздухът тежеше от мирис на влага и Корн я усещаше почти физически, увиснала около него, прилепваща към косите, към дрехите му...

Направи още две стъпки към ъгъла на къщата и неочаквано установи, че пада с лице напред. Строполи се тежко и веднага в гърба му се заби коляно, а в слепоочието му бе притиснат студен метал.

— Не мърдай! - прозвуча гласът на Карин. - Федерален агент с пистолет до главата ти.

— Карин, аз съм... Станли.

— Станли?... Защо се промъкваш така в тъмнината?

— Може ли да стана?

— Разбира се.

Той се изправи бавно, огледа се, изтръска дрехите си.

— Какво ми направи? - запита той със смях.

Карин сви рамене.

— Просто те свалих на земята. - Тя все още държеше пистолета с две ръце, но те бяха отпуснати надолу и цевта на оръжието бе насочена към земята. На фона на голите ѝ крака и бялата трикотажна фланелка пистолетът изглеждаше огромен. Телефонът в къщата рязко зазвъня.

— Дори не те видях - заяви учудено Корн.

— Според инструкциите не трябваше да ме видиш - отвърна тя. - Какво правеше тук, Станли? Взех те за мародер.

— Извинявай. Не знаех какво друго да сторя, къде другаде да отида... Не зная и с кого да говоря... - Гласът му се проточи жално.

— Случило ли се е нещо?

— Тòва ме нападна.

— Нападна?!

Той наведе глава.

— Толкова ме е срам...

— Не, не трябва... - прекъсна го тя съчувствено. - Не си виновен ти. - Телефонът в къщата настойчиво звънеше вече за четвърти път, после спря: намесил се беше телефонният секретар.

— Не знам какво да правя... Не можех да отвърна на удара с удар - как да вдигна ръка срещу нея?... Просто... излязох. Като някое дете, като бебе... Тръгнах си, излязох... Моля те, не казвай на никого, Карин. Знам как ще изглежда в очите на другите. Да те набие жена...

— Успокой се, Станли, няма да кажа.

— Опитах се да я спра, хванах ръцете ѝ, но тя започна да ме рита, опитах се да я обездвижа - тя ме ухапа. А когато я оставих да се изправи, започна да хвърля каквото ѝ попадне по мене... Карин, не знам какво да правя... наистина... не знам какво да правя.

— О, Станли...

— Не мога да я контролирам.

Той пристъпи към нея все още с наведена глава, принуждавайки я да го прегърне. Тя го обгърна неловко с ръце, осъзнавайки за пръв път оскъдното си облекло. Когато се дръпна настрани, Корн забеляза втвърдените зърна на гърдите ѝ под тънката памучна тъкан.

— Сбърках, като дойдох тук, нали? - запита той натъжено.

— Не, разбира се, че не - отвърна Карин. - Само че... Може би трябваше първо да позвъниш.

— Трябваше да изляза веднага, на момента. Но разбирам колко е нередно да ти се натрапвам по този начин... нямам право да...

— Ние сме приятели - прекъсна го Карин.

— Знам, но... създадох ти толкова неприятности. - Той пак погледна небето. Облаците се бяха сгъстили в плътна тъмна маса. Единствената светлина сега вече идваше само от къщата. По бузата го удари голяма дъждовна капка, стряскащо студена. - Трябва да отида... някъде - прошепна отчаяно той.

— Влез вкъщи - покани го импулсивно Карин.

Той се позагърчи, внушавайки ѝ, че се колебае. Карин докосна ръката му, за да го подкани да побърза, той сграбчи нейната и тя го поведе към къщата като дете.

***

Бекер позвъни на Карин от колата, докато се носеше с бясна скорост из безкрайните улици на Кламдън, но прекъсна връзката, когато се обади телефонният секретар. Опита се да се свърже с Тий, но отговори Мардж с раздразнение в гласа.

— В банята е - заяви тя. - Много ли е важно?

Бекер се поколеба. В най-добрия случай Тий можеше да стигне до дома му десетина минути по-рано. Но ако тепърва трябваше да излиза от душа, да се бърше и облича, това предимство се губеше.

— Не - отговори той. - Ще се справя и сам.

Мардж върна телефонната слушалка на мястото ѝ и се обърна към Тий, който лежеше гол на леглото до нея.

— Принуждаваш ме да се измъквам от ченгеджийските си задължения - укори я той.

— Имаш и други задължения - напомни му тя. Държала беше с ръка втвърдения му член по време на краткия телефонен разговор, а сега нежно го затегли към себе си.

Закикотиха се в тъмнината и в този момент поне Тий мислеше само за жена си...

***

Карин прибра пистолета в чекмеджето на скрина и облече пеньоар, преди да се върне при Корн във всекидневната. Когато го видя на светло, едва се сдържа да не се вторачи стреснато в него. Очите му бяха толкова кръвясали, че изглеждаха огненочервени и някак диви: за пръв път виждаше очи да играят така, явно неспособни да се задържат дори за секунда на едно място.

— Станли, очите ти...

— Не съм спал дни наред - отвърна той. - Нощите с Тòва бяха ужасно напрегнати... тазвечерната буря се подготвяше от доста време. Не можех да спя.

— Но ти си доктор. Предпиши си хапчета.

Корн се изсмя.

— Хапчетата са специалитет на Тòва - заяви той презрително. - Аз трябва да бъда нащрек. Капитанът никога не спи... -      Огледа се предпазливо. - Сигурна ли си, че Джон няма да има нещо против...

— Джон не е тук.

— Вие, агентите, имате страхотно работно време.

— Аз работя в офис и имам нормално работно време. Би могло да се каже, че Джон сам определя работното си време.

— Върху какво работи сега? - запита той с усмивка.

— Върху Джони Семката... Разкажи ми какво стана, Станли. - Карин седна на дивана до него, опитвайки се да не гледа страшните му очи, които все още играеха неконтролируемо. - Разкажи ми за Тòва.

Корн изви врат, простена, постави ръка на него.

— Удари ме тук с чиния. Стори ми се, че... Може би ще трябва да отида на преглед. Кожата тук не е ли разкъсана? - Обърна се към нея, като опъна врат, подканвайки я да го погледне по-отблизо, да го докосне. Тя постави колебливо ръка върху посоченото място. - О, Боже... колко е приятно... - простена той. - Не дръпвай ръката си, моля те, моля те... О, Господи, колко си топла... - Придвижи се по-близо до нея и за да го улесни да го докосне, прегъна се от кръста така, че ръцете му естествено обгърнаха бедрата ѝ за подкрепа. - Не спирай... моля те... не спирай - стенеше той. - Пръстите ти са истинско вълшебство. - Премести тяло, гърчейки се леко под лекия допир на пръстите ѝ и един от палците му се оказа върху голата кожа на крака ѝ, която се показваше от разтворения пеньоар. Не го помръдна, докато тя не свикна с присъствието му там.

—Толкова отдавна никой не ме е докосвал така... О, господи, Карин... Нямаш представа какво правиш с мене сега. Имам чувството, че ръцете ти са лечебни... Какво вълшебно докосване... Оооох, оу.... - Той извъртя леко тяло, като че ли да намести ръката ѝ на точното място, и плъзна собствената си ръка по гладката кожа на крака ѝ. Карин се дръпна назад и затвори пеньоара си. - Не спирай, моля те...

— Станли, това е малко опасно.

— Така ли?

— Мога да разговарям с тебе, но трябва да спрем дотук.

Лицето му прие познатия израз на сладка тъга, който я изпълваше с желание да го залюлее в прегръдка, за да го утеши. Тя определи това импулсивно желание като наистина опасно.

Той закима, сякаш разбираше всичко, без да е нужно да му се обяснява с много думи.

— Права си... напълно си права - заяви той. Стана, успявайки да създаде впечатление, че се разгъва на етапи, като се свиваше от болка при всяко движение. - Може ли само да използвам банята? - забита той, като вече се движеше по посока на споменатото помещение.

— Какво ти направи тя?

Той пристъпи напред и се спря, хвана се за подколянното сухожилие, после продължи накуцвайки към банята.

— Искам само да си наплискам лицето - обясни той. - Като че ли съм малко замаян.

Карин забърза към него и му подаде ръка, за да го подкрепи.

— С какво те удари?

— С всичко, което ѝ попадна подръка - отговори той. Постави ръка на рамото ѝ и прехвърли част от тежестта си върху нея. - Един път дори ме удари с кухненски стол... Ще се оправя, няма страшно... Просто имам нужда да... Нещо ми се вие свят...

— Ще извикам лекар - заяви Карин, повеждайки го през спалнята към вратата на свързаната с нея баня.

— Не, не!... Имам нужда да разговарям с някого, не се нуждая от медицинска помощ - заяви той. - Моля те, Карин, дай ми само няколко минути и ще се махна от главата ти.

— Ти не си на главата ми... Тук е...ъъъ... малко разхвърляно - заекна тя смутено, когато Корн влезе в банята. Той не отмести ръка от рамото ѝ до последния момент и преди да затвори вратата, я възнагради с онази смела, но тъжна усмивка, която винаги я трогваше.

***

Корн се усмихна с одобрение на отражението си в огледалото. „Дяволите го взели! - мислеше той. - Страхотен съм! Неописуемо добър!“ Карин не беше още овладяна напълно, но той напредваше чувствително. Ще я хване в мрежата си, знаеше го - тя бе осъдена, нямаше къде да отиде. Погледна отблизо отражението си, като накланяше глава ту на едната, ту на другата страна, изпълнен с възхищение от себе си. Кръвясалите му очи се взираха зловещо в него - огненочервени, вторачени... луди... И за пръв път Корн видя демонът да се надига от дълбините му, да идва, да се материализира зад тези странни очи, да поема контрола в ръцете си...

Когато манията се спусна върху него и разтърси бясно тялото му, той неволно впи ръце в умивалника. Никога силата ѝ не е била така мощна: стори му се, че свирепата ѝ атака го разбива на хиляди парченца, завърта го в яростен кръговрат, обезсили го. Прекалено опасно беше - неподходящо място, неподходящо време, - наистина бе много опасно... Но тя се бе развихрила с неподозирана мощ, тресеше го като парцал, оставяше го без дъх - и той разбра, че трябва да ѝ се подчини. Опитва се още известно време да ѝ се противопостави, да наложи разума си, както бе направил, когато едва не уби Тòва, но този път волята му се оказа прекалено слаба пред силата ѝ. За пръв път Корн я усещаше като титанична мощ, която изискваше безпрекословно подчинение. Наложи се да стиска умивалника с две ръце, за да не падне на пода, докато трепереше и квичеше, сгърчен пред силата на атаката ѝ.

В един момент отстъпи, престана да се бори с нея и освободи с гръмък смях и вик неописуемото чувство на радост, напиращо отвътре - неповторимата радост, с която само тя го даряваше!... Без да откъсва поглед от кръвясалите си очи, той отметна глава назад и зарева от смях. Освободи ципа на панталоните си и членът му веднага изскочи навън, набъбнал и готов... Неволно постави ръка върху устата си, да не би гръмогласният му смях да превърне къщата в куп развалини.

***

Карин чу шума в банята и се приближи към вратата. Отвътре се носеше звук, който би могъл да се оприличи на див смях, лишен от каквито и да било задръжки. Обзе я инстинктивен страх, но веднага побърза да го задуши. Тя бе силна, компетентна, добре тренирана професионалистка; нямаше от какво да се страхува в собствения си дом - още по-малко от човек като Станли Корн.

Звукът внезапно се притъпи и се превърна в приглушен вик.

— Добре ли си? - запита тя. Чу гласа му, но не разбра думите. - Станли?

— Помогни ми... - застена той.

Карин отвори вратата и го намери на пода с гръб към нея и с лице, облегнато на ваната.

— Какво стана?

— Не мога да се изправя - зашепна той едва чуто. Тя пристъпи напред и хвана ръката, която бе повдигнал към нея.

— Помогни ми... - повтори той, завъртял очи към нея, безсилен да повдигне глава. Карин се наведе и обгърна раменете му с ръка. И Корн я хвана по същия начин, но после внезапно сграбчи краката ѝ със свободната си ръка, повдигна я рязко, лиши я от опора. Карин падна с лицето напред във ваната и Корн веднага се прехвърли върху нея, притискайки я на място с тежестта си.

Карин усети ръката на Корн върху врата си едва когато преодоля шока от удара в дъното на ваната и от неочакваното нападение. Той мърмореше нещо в смисъл да му разреши да го направи, нямало да я заболи, но не думите му имаха значение, а тежестта му върху нея, настоятелният натиск на члена му срещу нея, стягането на пръстите му, хванали врата ѝ... Стените на ваната я лишаваха от свобода на движенията - тя успя само да протегне ръка и да освободи врата си от хватката му.

— Не трябва да се съпротивляваш - убеждаваше я Корн, затягайки отново пръсти на врата ѝ. - Това е само нещо, което трябва да направя... моля те... разреши ми да го направя... бързо ще стане и няма да те боли, обещавам ти...

Тя отново протегна назад ръка и този път успя да сграбчи ухото му. Затегли го с все сила и го чу да вие от болка. Той блъсна силно главата ѝ в порцелана на ваната и пак впи пръсти във врата ѝ. Борейки се с обземащата я замаяност и нарастващо чувство на гадене, тя пак задра с нокти по ръката, стиснала врата ѝ, завъртя отчаяно глава насам-натам. Членът му се натискаше да се вмъкне в нея, а тя не можеше да окаже никаква съпротива, притисната между стените на ваната... Опита се да се мята наляво и надясно, но порцеланът я ограничаваше отчайващо, малките размери на ваната не ѝ даваха възможност да се гърчи, за да го избегне. Корн я сграбчи грубо за косата, вдигна главата ѝ и я удари няколко пъти в канала на ваната. Тя протегна ръка назад, опитвайки се да го достигне, но той отблъсна ръката ѝ с лакът, като продължаваше да млати главата ѝ в дъното на ваната. Най-сетне тя престана да се бори и се отпусна под него. Корн проследи със задоволство струйката кръв, която се застина в канала на ваната от разбитото ѝ лице.

Знаеше, че тя е само зашеметена от ударите в главата, но прецени, че я е укротил достатъчно, за да мирува и да му даде възможност да свърши работата си както трябва. Сграбчи врата ѝ още веднъж, намести пръсти точно над пулсиращата сънна артерия и ги стегна. Сега вече нямаше нужда от постепенно усилване на натиска, нямаше защо да се безпокои дали я боли, или не, или да се пита как ли се чувства. Стисна силно пръсти.

Манията кипеше у него, изпълваше го с желание да вие победоносно - чувстваше се като вълк, забил ноктите на силните си лапи в кървящата плячка под него. Преживяваше върховния момент с изключителна яснота - виждаше как косата ѝ потрепва от дъха ѝ, виждаше малките неравности на порцелана като пори на кожа под микроскоп, чуваше ударите на собственото си сърце!... Сякаш всяко движение бе забавено стотици пъти и пред очите му постепенно се разгъваха отделните му етапи.

Краката ѝ се отпуснаха, осигурявайки му най-сетне по-добра възможност да се вмъкне в нея и той тласна члена си напред, за да го стори, отпускайки неволно глава към нейната. В този момент Карин се отблъсна рязко от дъното на ваната с две ръце, метна глава назад, удряйки силно черепа си в лицето му. Той зарева от болка и изненада и Карин се възползва от мига на смут и слисване да се извърти настрани - и почти успя да се подпре на рамо!... Стрелна стегнати пръсти към очите му, но не улучи, опита се да го удари в гърлото с кокалчетата на пръстите си, но в този момент той дойде на себе си и пак се нахвърли върху нея, побеснял от ярост. Тя се опита да се отблъсне от ваната с все сила, да се освободи от него, като го изтърколи настрани, но той беше прекалено тежък за нея и тя пак падна на дъното ѝ, ограничена от стените, без свобода за маневриране...

Корн изтряска пак главата ѝ в дъното на ваната, ръмжейки от бяс. Върху врата ѝ обилно течеше кръв от носа му, той беше разярен, силно възмутен, направо освирепял от факта, че бе успяла да го подведе, бе го наранила, и едва не му се измъкна!... Карин продължаваше да се съпротивлява и най-слабата проява на тази съпротива го вбесяваше още повече.

Когато най-сетне тя се укроти и се отпусна на дъното на ваната за втори път, той коленичи върху гърба ѝ и стисна врата ѝ с две ръце, забравяйки за секса, съсредоточен изцяло в желанието да я усмърти. Похотта му се беше изпарила, докато се беше борил с нея, а и манията се бе свила в тъмната си пещера някъде у него. Той беше останал сам с бесния си гняв и желанието да я убие - не защото демонът му го изискваше, не заради насладата от ликуващото вълнение, с което той коронясваше всяко от убийствата му, а заради личното си спасение. И защото тя го заслужаваше!

Осъзна странния звук, който издаваше при дишане и издишване, и разбра, че носът му е счупен. Върху врата ѝ продължаваше да се стича кръв и пръстите му се изплъзнаха, после пак възстановиха хватката си.

Но в този миг усети някаква промяна във въздуха - потрепери перде, около него зашепнаха ясно звуците на нощта, лъхна го порив на вятър. Някой беше отворил врата...

Без нито секунда колебание той изскочи от ваната и изтича към прозореца на спалнята. Чу отчетливо бързите стъпки, които се отправяха към банята, но не се паникьоса. Скочи от прозореца и затресе грозното си тяло към гората, изпълнен с гордост от спокойната си, разумна реакция на внезапното предизвикателство. Ликуваше, нетърпелив и готов да посрещне и друга провокация.

Капитан Лув все още държеше нещата под контрол!

***

Бекер забеляза веднага отворения прозорец и тръгна към него, когато дочу приглушен стон от банята. Лицето на Карин бе потънало в кръв, но гласът ѝ бе ясен и силен, когато го отблъсна от себе си, произнасяйки само едно име:

— Корн.

— Знам.

Карин изплю кървава храчка и му разреши да ѝ помогне да седне.

— Хвани го.

— Имаш нужда от по...

Тя пак го отблъсна от себе си.

— Хвани го! Хвани го!

Преди да скочи през прозореца, Бекер набра 911.

***

Включи прибора за усилване на звука и дъждовните капки по листата над него загърмяха в ушите му, сякаш се намираше под силна струя на душ. Настрои нивото на звука, опитвайки се да заглуши - колкото бе възможно - шума от дъжда и виенето на вятъра. Отначало не чуваше нищо извън този звуков фон, но слухът му постепенно се настрои и започна да различава и други звуци. Счупи се клон, последван неволно от гневно изсумтяване. Корн. Животните не реагират на тромавите си движения така. Ударил се беше: движеше се прекалено бързо, за да се предпази от подобни фалове. Не беше дал възможност на очите си да се приспособят към тъмнината навън, след като е бил толкова време вътре, и сега плащаше цената на невнимателното си придвижване. Бекер навлезе още по-навътре в гората: сечеше под ъгъл линията на отстъпление, възприета от Корн. Отначало Бекер се движеше бавно и внимателно - ускори крачка едва когато започна да различава неясните сенки и форми пред себе си.

***

Корн се спря в края на футболното игрище и се вслуша, опитвайки се да улови съмнителни звуци отзад. Но тежкото му дишане, воят на вятъра и плющенето на дъжда поглъщаха всички други по-незначителни звуци. Озърна се - зад него не се движеше светлина. Пое няколко пъти дъх, после го задържа и пак напрегна слух: ще долови ли гласове или стъпки в гората? Убеден, че никой не го преследва, той пресече след минута откритото пространство на игрището, съкращавайки пътя си към къщи. Игрището бе отворено към небето, но този факт не повишаваше видимостта му. Светлината от прозорците на далечните къщи осветяваше отдолу тъмните, заплашителни облаци, търкалящи се над главата му, но игрището бе като черна яма. Радваше се, че познава пътя си през гората толкова добре - сега гова се оказа голямо предимство. „Всъщност моите предимства са много - помисли той доволно, докато пресичаше бързо откритата площ на игрището. - По-умен съм от тях, много по-опитен съм - не ги ли надхитрих толкова пъти? Няма да се паникьосвам... Спокоен съм - повтаряше си той, - възбуден съм, но умствено напълно спокоен - изобщо не съм изплашен!“ Не се постара да определи точно кои са тези „те“ - наричаше така силите, които се опитваха да го задържат, да гр вържат, да попречат на сладкия живот на Капитана! Години наред им бе доказвал, че е по- добър от тях, и не изпитваше нито капка съмнение, че нещата щяха да продължат по същия начин. Той беше галеник на съдбата: тя бе на негова страна, сигурен беше. Тя искаше той да спечели битката!

Стигна до средата на игрището и хвърли поглед над рамо. Оттук щеше да забележи всяка движеща се фигура: тренираните му очи щяха да ги хванат веднага, щом стъпят на игрището. Зад гърба му нямаше никой. Измъкнал се беше от преследвачите си. Захили се на себе си, после започна да се кикоти, като внимаваше да не се разпуска много.

И в този миг нещо като че ли помръдна отпред между дърветата, към които вървеше. От тях се отдели неясна форма, която стъпи на игрището пред него. Корн се спря и замига: „Не може да бъде!“ Лоша игра на въображението му, създание на нощта, на дъжда, на вятъра! Формата пристъпи пак и се превърна в ясно различима фигура на мъж. Корн зави наляво, сега вече забързан, без да отклони поглед от мъжа, който не се помръдна, след като му се показа. Корн усещаше очите му в гърба си и очакваше всеки миг да се спусне след него, да закрещи или да го освети със заслепяващия лъч на фенерчето си.

Стигна до тъмната сянка на дърветата и въздъхна с облекчение. Налагаше се да заобиколи мъжа там, преди да се отправи пак към дома си. Сега се движеше по-внимателно въпреки вътрешната си увереност, че мъжът нямаше нищо общо с евентуалните му преследвачи - той бе само досадна странична пречка, зрител, собственик на някоя от къщите наоколо, излязъл да се поразходи в бурята, някой, напълно невинен. Все пак Корн спираше по-често, за да се вслушва и да оглежда гората отпред и отдясно, където бе останал мъжът. Не забелязваше нищо подозрително, беше сам в нощта - в гората - и след всяка проверка самоувереността му се възстановяваше.

Заизкачва малко възвишение и забеляза на билото му дърво със странно поведение: то сякаш се движеше - после се раздели на две... Сега на билото имаше две дървета вместо едно. От новия дьнер се протегна клон и Корн разбра, че пред него там стои мъж, сочещ с ръка към него като с оръжие. Разтревожен, Корн пак зави остро наляво и се запрепъва в тъмнината, опитвайки се да избяга от мъжа. Погледна назад и го видя да стои там като часовой и да движи ръка в унисон с неговите движения така, че винаги да сочи към него. Корн разшири дъгата, която бе започнал да очертава около мъжа, забърза, заблъска се в тъмнината - по-далеко! - по-бързо! - докато най-сетне той се стопи в тъмнината заедно със заплашителния си жест.

Корн се опита да погледне над рамо в движение, спъна се, падна, скочи бързо, стреснат да не би мъжът внезапно да се спусне като голяма граблива птица върху него.

Изтекоха пет минути без никакви допълнителни развития и той пак се заубеждава, че забелязаните мъже са вероятно ловци, излезли на забранен лов на елени, което обясняваше мълчанието им. Почувства се по-добре: избягал беше от преследвачите си, все още победата бе негова - всичко ще се нареди чудесно!

Стигнал беше до поляна и спря да реши дали да пресече направо откритото пространствор или да го заобиколи. В този момент от сенките се отдели фигура на мъж, този път тревожно близо, и пак вдигна обвиняващо ръка към него. Корн задуши в гърлото си неволен вик и отново се спусна наляво, като се спъваше, падаше и ставаше в хаоса от преплетен бръшлян и къпини, които го задърпаха, прилепвайки по него бодливите си клонки. Погледна назад, изтръпнал от страх да не види приближаващата се фигура на мъжа, но зад него царуваше само нощната пустота на гората. Освободи се от задържащите го къпини и побягна.

Спъна се, падна и удари лошо рамото си в дънера наблизо. Приземи се тежко и за миг замря зашеметено до дървото, опитвайки се да дойде на себе си. После си спомни за преследвача си, изтърколи се лудо на една страна, за да не излага гърба си на евентуално нападение, и се вторачи с обезумели очи в непрогледната тъмнина. Нищо не се движеше освен клоните над него - те скърцаха, стенеха и се гърчеха тромаво, отдадени на чудат танц - костеливи пръсти на вещици, раздиращи нощния въздух...

Лежа напълно неподвижен доста време - поне по негова преценка, - свит на кълбо като човешки зародиш в утробата на майката... Постепенно се убеди, че е невидим: ако онзи мъж го търси, едва ли ще му хрумне да го дири по земята, сигурно вече го е отминал - няма начин да го види, Корн е невидим, да! Той ще полежи още малко тук, ще даде възможност на оня да изчезне напълно някъде напред; тогава Корн ще се върне назад, ще се изхлузи покрай него. Планът му беше смел, направо брилянтен! Корн пак се изпълни с увереност в собствения си гений и престана да се измъчва от дъжда, който се стичаше по листата на дърветата върху него, и от подгизналите си дрехи, прилепнали към тялото му.

Още веднъж през тази злокобна нощ дървото отпред се раздели на две и мъжът застана там с протегната ръка, само на няколко нищожни метра встрани. Невъзможно беше - та той стоеше точно там, където Корн бе гледал непрекъснато - нямаше начин да е там! И все пак той беше там. Корн застина като заек под храст, замоли се несвързано да е останал незабелязан - само още един куп ланшни листа под дърво... Мъжът бавно смъкна надолу ръка - след няколко секунди тя сочеше право към него. В тъмнината Корн не можеше да различи лицето му, виждаше само фигурата, очертана ясно на фона на дърветата, но сега вече знаеше, че пред него стоеше Бекер.

Затича се в единствената посока, която му се разрешаваше, с пълното съзнание, че го подкарват като Стадо овце. Помисли да се обърне и да се изправи лице в лице със своя мъчител, но разбираше, че когато го направи, нямаше да го види там. Даде си сметка, че Бекер се появява пред очите му само когато той реши да му се покаже. Представи си го как се спуска върху него изотзад и ужасено се затича още по-бързо. Сега вече се страхуваше от него, както би се страхувал от гигантска граблива птица - противник с други сетива, - управлявана от непознати за един човек вътрешни пориви.

Бекер прекъсваше всичките му опити да завие към дома си, изправяше се пред него като привидение и го насочваше по посоката, която трябваше да следва. Тръгна назад, но и тази малка хитрост не успя: мъжът го пресрещна и там, протегнал обвинително ръка. Корн наполовина тичаше, наполовина пълзеше, но не престана с напразните опити да се измъкне от душевадеца си, да му избяга напред. Плъзгаше се, падаше, ставаше - кален, мокър до мозъка на костите си... С разкъсани дрехи, одран и натъртен, със счупен нос, пулсиращ от настойчива болка, той продължаваше напред - понякога изправен, понякога на четири крака като някоя тичаща по земята маймуна, шибан и тормозен от кошмара на разлюлени клони и препъващи корени - също като мъж, наказан да тича през коридор от яки биячи, въоръжени с жилави пръчки.

Бекер го бе докарал до резервата около резервоара и Корн се закатери по стръмен хълм, следвайки едва видима пътечка нагоре - търсеше малко по-безопасен тунел между настъпващите нагоре дървета, пътечка, широка поне една опъната ръка, която да му спести камшичните удари на побеснели клони, затърсили жадно очите му и подпухналото му, пулсиращо от болка лице. Макар и преследван от призрак в тъмнината, Корн знаеше къде се намира. Приближаваше познат терен - разсадника, който бе използвал като частно гробище толкова време, се намираше от другата страна на хълма, а резервоарът бе отвъд него. „Тук имам много важно предимство“ - помисли той. Познаваше този район много по-добре от всеки друг. На някои места дърветата бяха съвсем млади и прекалено ниски, за да се скрие някой зад тях. Бекер правеше сериозна грешка, като го водеше тук. Корн беше на свой терен тук и той ще му даде сила да се обърне и да унищожи мъчителя си - както бе направил с Киуасий.

На половината път нагоре по хълма той пак се спъна и този път се застоя на земята, опипвайки наоколо с две ръце, докато най-сетне пръстите му напипаха и сграбчиха паднал клон. Огледа се, очаквайки да види Бекер само на метри зад него, изправи се, като държеше клона с две ръце, и продължи да се изкачва по хълма.

„Ела ми сега - мислеше той, преливащ от желание за мъст и убийство. - Ела де - ела да ми размахаш пак в лицето онзи пръст сега! Тук не си в асансьор и насреща ти не е доктор Станли Корн, примерният гражданин, скапанякът... Аз съм Капитан Лув и съм въоръжен! Аз съм онзи, който уби негъра с лизгара - убих го, защото трябваше да го убия! А сега ще убия и тебе!“ Усети познатият победен смях да бълбука в гърдите му, да насъбира мощ. Във вените му препускаше адреналин и сякаш пръскаше електрически искри - той пак бе намерил себе си: Лув Непобедимия!... Знаеше, че ще се справи с положението.

Пресвятка светкавица и за миг освети нощта. Корн видя края на пътеката, където дърветата отстъпваха назад: на билото не оставаше нищо друго освен открито пространство и достатъчно място да застане там. Той забърза нагоре по хълма, задъхан, нетърпелив да стигне до върха. Носеше намерената чепата тояга на рамо, както войник носи пушката си, успокоен от размера и тежестта ѝ.

***

Бекер чакаше на върха на хълма, облегнат на ствола на червенолист бук: знаеше, че се слива напълно с дървото в тъмнината. Чу затрудненото дишане на Корн и дори различи думи, произнесени ниско в гърлото му. Корн мърмореше с механичната унесеност на човек, който не осъзнава, че говори на глас. Тонът му бе гневен, предизвикателен, параноичен и Бекер неволно си спомни за лишеното от илюзии грачене на грозни жени. Слушалките на прибора за усилване на звука висяха на врата му, свършили работата си. Отдавна се бе отказал от тях: Корн се придвижваше прекалено бавно и шумно, следеше го спокойно и без странична помощ.

Корн се изправи задъхано почти до него и дори се облегна за миг на бука, без да го погледне, изцяло потопен в собствените си налудничави мисли. Преди да го отмине, Бекер чу ясно думите „любов“ и „най-добрият“. Корн се изправи на ръба на скалата, надвиснала над пропастта.

Оттам той имаше само един избор - да завие надясно и да извърви стоте метра по пътеката край ръба на скалата, после да завие отново и да заслиза от другата страна на хълма.

Но Корн не пое надясно. Изправи се на хлъзгавите скали до пътеката, обърна се към тъмната стена на гората и вдигна тоягата като оръжие. Размаха я напред-назад няколко пъти, целейки се в сенките, повел отчаяна битка с фантомите на болното му въображение... Облегнат на дървото, Бекер стоеше на десетата метра от него и следеше развеселено смахнатото поведение на жертвата си: Корн изразходваше и последните останки от енергията си в безумна битка със сенките на нощта. По някое време той най-сетне се отказа и се подпря на тоягата, дишайки тежко.

Отново бухна светкавица - точно в мига, когато Бекер пристъпи напред. Тя го разкри, преди да се подготви напълно, и Корн изкрещя, размахал бясно тоягата - предателската светкавица сякаш му бе вляла нови сили. Тоягата се стовари върху крака му точно над коляното. Зашеметен, Бекер го видя да замахва отново, но не успя да отскочи, тоягата го удари още веднъж и той падна - знаеше, че кракът му беше счупен.

„Пак Киуасий!“ - помисли Корн възторжено. Той бе победил - унищожил! - великия Бекер. Предвкусващ крайния триумф, той атакува бясно мъжа на земята и тоягата пак изс- вистя във въздуха, но този път безрезултатно: Бекер бързо се претърколи настрани. Корн замахна отново - не улучи, но удари с все сила в дънера на дървото, тоягата се пречупи на две и в ръцете му остана по-малката част. За миг Корн се взря слисано във внезапно скъсеното си оръжие и прекрати атаката.

Бекер се хвана за ствола на дървото и успя да се изправи. Сега предлагаше на Корн цялото си тяло и той си избра главата. В мига, когато Корн замахна, Бекер се наведе бързо, отблъсна се със здравия си крак, засили се и удари противника си в гърдите. Той пое стреснато дъх, сви се и отстъпи назад, изтегляйки и двамата към края на скалата. Бекер усещаше дъха му в лицето си, виждаше ясно разширените му от ужас безумни очи - очи на жертва, попаднала в ноктите на хищник. Бекер го сграбчи за гърлото и Корн изпусна оръжието си, опитвайки се напразно да се освободи от ръцете му. Той говореше нещо, но Бекер не различаваше думите му сред воя на бурята и напрежението на борбата.

Корн се опита да го удари, не успя, подхлъзна се, размаха ръце като крила на вятърна мелница - сякаш се опитваше да хвръкне. Държеше се само на пръстите си, крепеше го и хватката на Бекер. Но след миг само подметките му се изхлузиха от мокрия камък и той потъна в празното пространство под скалата, увличайки Бекер със себе си. Падайки, Бекер успя да го хване за колана, преди коремът му да удари скалата.

Сега Корн се люлееше над пропастта, краката му се гърчеха напразно, търсейки опора във въздуха.

Трябваше му време, за да се възстанови от шока на строполяването си върху скалата и огъня на болката, който сякаш подпали счупения му крак. Но въпреки шока и въпреки болката той не пусна колана на Корн, нито освободи гърлото му. Тежестта на Корн го бе изтеглила до ръба на скалата и лицето му бе надвиснало над тъмната пустота на пропастта, а ръцете му бяха опънати право надолу, впити в Корн. Бекер разтвори крака, забивайки в хлъзгавата скала колене и пръсти, но не можа да преодолее безжалостната сила на земното привличане - тя го теглеше бавно, но сигурно към ръба на скалата... И всяко въртене на Корн ѝ помагаше и приближаваше края им.

— Не мърдай - заповяда му той и Корн престана да се гърчи като червей на въдица. Бекер усети, че плъзгането му към ръба сякаш спря: пръстите на здравия му крак бяха открили малка вдлъбнатина в скалата и се бяха възползвали от нея.

Корн изгърголи нещо и Бекер хвана името си.

— Джон - говореше почти неразбираемо Корн, - грешка беше, всичко беше грешка... Ужасно недоразумение. Те ме обичаха. Всички до една. Обичаха ме!...

Бекер стегна пръсти около врата му, притискайки сънната артерия, но не и гърлото.

— Така ли го направи, Станли? Тук ли ги натискаше? - Пак изсвятка и Бекер видя очите на Корн: широко разтворени, диви, мътни очи, но сега в тях нямаше и следа от страх. В мигновената светлина на светкавицата му се стори дори, че Корн му се хили смахнато. - Този ли е начинът? - повтори пак Бекер. - Така ли са се чувствали? - И докато стягаше пръсти, той виждаше лицето на Карин: изящната му красота - скрита под зловещата червена маска на собствената ѝ кръв. Ръцете му трепереха от непосилното натоварване, но ревността и обзелият го бяс сякаш му вливаха допълнителни сили и той увеличи натиска на пръстите си. Главата на Корн заплува на границата между живота и смъртта и той неволно задра по ръцете на Бекер. В този момент Бекер загуби опората си и усети, че се плъзга опасно към ръба на скалата. Остра болка прорязваше счупения му крак, докато двойната тежест го влачеше по неравната скална повърхност към пропастта. – Няма да мога да те задържа, ако се движиш - предупреди Бекер.

— Те ме обичаха - не спираше Корн. - Направиха го за мен...

Коланът на Бекер се закачи на някаква издатина, позадържа го за миг, после земното притегляне победи и той бе изтеглен още повече към ръба на скалата.

— Не мога да те задържа - обяви Бекер, изненадан от спокойствието в гласа си. И Корн изглеждаше напълно спокоен: сякаш и двамата се намираха в някакво пространство извън времето, където всяка секунда бе равна на цял човешки живот и нямаше нужда от бързане или паника...

— Ти си ми приятел - заяви Корн. - Можеш да ме спасиш, Джон. Приятели сме. - Ръцете на Бекер започнаха да се огъват неконтролируемо, отстъпвайки пред жестокия натиск на непреодолимо напрежение. - Клепачите на Корн потрепнаха, очите му се завъртяха и сякаш потънаха в главата му. - Ето как се чувства човек, Джон, когато го направи... Хубаво е, нали?

Бекер разтвори пръсти. В този момент пак блесна светкавица и той видя лицето на Корн за последен път в мига, когато пое дългото си пътешествие във времето към други светове... Очите му искряха, а лицето му излъчваше ликуващата радост на победителя.

След ослепителния блясък на светкавицата тъмнината сякаш се сгъсти. Бекер чу тъпия удар на плът в острите зъбери отдолу, а секунда по-късно - и кухия характерен звук от удар на череп върху скала.

Останалите звуци бяха погълнати от оглушителния рев на гръмотевицата.

ЕПИЛОГ

Жестокото августовско слънце енергично се залови да изпече земята - и всичко върху нея. Забравени бяха пролетните наводнения, земята се пропука и заплака за влага, загубила някъде спомена за оная задушаваща водна покривка върху нея само преди два месеца. Нивото на резервоара спадна и разкри брегове, прорязани от пукнатини като начупено стъкло.

Тий и Бекер бяха на брега до мястото, където преди месец Тий се бе потопил във водата, изпаднал в пълна самозабрава.

— Просто стоях, потопен до шия - разказваше Тий и сочеше с пръст, сякаш очакваше да види отпечатъците си още там. - Стоях и си играех с пръсти в калта.

Бекер промени неловко центъра на тежестта си. Кракът му бе в гипсова превръзка и не му разрешаваше да се задържи дълго време в каквато и да било поза. Освен това под нея кожата нетърпимо го сърбеше. Зарастващата кост не спираше да изпраща сигнали за болка, но той се бе приспособил към тях. Сърбежът го дразнеше и напрягаше много повече.

— И защо го направи? - запита той.

— Дяволите да ме вземат, ако знам защо. Вероятно тогава имах нужда от охлаждане - и то поради куп причини...

— Не ми казвай, че това ти е помогнало. Не ми казвай, че през всичките тия години е трябвало да практикувам пълно потопяване в студена вода!

— Исках да я убия - прошепна Тий след дълга пауза. - Едва не го направих. - Бекер кимна, без да го погледне. Вторачил се беше в леките вълнички, които набраздяваха повърхността на водата: езера от този размер не можеха да се похвалят с гладка като огледало водна повърхност - под нея кипеше прекалено много живот... - Разбираш за какво говоря, нали? - Бекер пак кимна, усмихвайки се унило. В средата на резервоара във водата стремително се гмурна синьо рибарче. Тий настояваше за отговор: търсеше опрощение. - Бях на границата, толкова леко бе да я престъпя.

— Даа - въздъхна Бекер. Премести отново центъра на тежестта си и неволно погледна през пътя към хълма над пропастта. Оттук не се виждаше лобното място на Корн.

— Това беше съвсем различно - възкликна Тий, проследил погледа му. - Не беше волево действие, не си го искал! - Бекер се взираше във водата и оттам го погледна окървавеното лице на Карин във ваната след опита на Корн да я убие... и той се замисли за опасното ѝ мозъчно сътресение... за последвалите кошмари... за парализиращите я ужасни главоболия. - Ти беше в опасност - опитваше се да помогне Тий. - Нима имаше избор?

Бекер си спомни мига, когато разтвори пръсти, и краткото, ослепително чувство на пълно освобождение, изживяно тогава. Сякаш земното притегляне отнасяше заедно с тялото на Корн и всяка негова болка, всяка негова грижа. Спомни си и последните му думи: „Хубаво е, нали?“... Те бяха проклятие, не въпрос!

Погледна широкото, искрено лице на приятеля си: Тий все още искаше да вярва, че победата на човека над едно изкушение е окончателна във вечната му битка със себе си... Бекер реши да постъпи приятелски. Защо да го затормозява с излишни изповеди?

И той го потупа успокоително по рамото.

— Даа, прав си, различно беше.

Върху някакъв размазан на пътя труп стремително се спусна врана и задърпа с яка човка пухкава козинка...

КРАЙ

Notes

[

←1

]

1 Игра на думи: „funny“ = 1/ странен; 2/смешен. - Б. пр.

[

←2

]

1 Игра на думи: „humorous“ = хумористичен, забавен; „humerus“ - раменна кост. - Б. пр.

[

←3

]

1 „luv“, староанглийски = „love“ - любов. - Б. пр.

[

←4

]

1 Метод, при който новото се разкрива чрез отговори на зададени въпроси за подсещане. - Б.пр.

[

←5

]

2 Японско ястие, състоящо се от малки питки студен сварен ориз, подправен с оцет и гарниран обикновено с ивици от сурова или сготвена риба, сварено яйце, зеленчуци и др. - Б. пр.

[

←6

]

1 Известен американски баскетболист. - Б. пр.

[

←7

]

1 Играч в бейзбола. - Б. пр.

[

←8

]

1 Легендарен заселник (1734-1820) на западната граница на САЩ. - Б. пр.

Content

lovech Maskata na zloto