Бренан Алисън

Опасна близост

ОПАСНА БЛИЗОСТ

АЛИСЪН БРЕНАН

Информация за книгата

Tempting Evil © Allison Brennan, 2008

All rights reserved

© Юлия Чернева, превод

© Димитър Стоянов – Димо, художествено оформление на корицата

© Издателство ЕРА, София, 2008

ISBN: 978-954-389-024-8

Корекции: Diltea, 2015

Пролог

18 месеца по-рaнo

– Трябваше да убия кучката, когато имах възможност.

Арън Дохърти искаше да каже на Линк да млъкне, но не му обърна внимание. Никакви препирни, докато не бъдеше готов. Нямаше намерение да проваля единствения си шанс.

Моментът беше наближил.

През август в "Сан Куентин" се разнасяше миризма на влага и мухъл. Горещият, спарен, солен въздух не можеше да разсее противната смрад на урина и пот, но Арън поне не чувстваше хлад.

– По дяволите, Дохърти, остави проклетата книга.

Той не отговори и прелисти страницата. "Не му позволявай да те вбеси."

– Не мога да повярвам, че четеш такива тъпотии. Тя е много по-голяма кучка от сестра си. Трябваше да я чуеш в съда. Сякаш съм преследвал Трикси! Можехме да успеем, ако не беше тя.

– Ти уби съпруга ѝ и сина ѝ. – Арън не желаеше да говори, но Линк го ядоса.

– Казах ти как стана. Не исках да убивам хлапето. И аз имам дете. Не наранявам деца. Не съм проклет извратен тип като Монро.

– Млъкни! – изкрещя Монро от съседната килия.

В затвора се разнесе силно бръмчене – сигналът за вечеря. Всички се наредиха като дресирани плъхове до вратите на килиите и зачакаха електронните ключалки да изщракат.

Сърцето на Арън заблъска в гърдите. Моментът беше дошъл.

Той се промъкна зад Линк, без да поглежда в очите другите затворници. Те тътреха крака, потяха се и не разговаряха. Помията, която им даваха, не се ядеше, но беше храна и ако пропуснеха някое ядене, щеше да бъде по-лошо, затова застанаха на опашката.

Ножът премина през редицата и стигна до ръката на Арън. Трябваше да поиска няколко услуги и да плати на шест души, за да го организира. Направиха го за цигари. Бяха чули за новото правило, че пушенето в затвора ще бъде забранено, и всички се запасяваха. Засега Арън имаше най-много пакети, но ги криеше, защото не пушеше. Не понасяше цигарите.

Той скри острия, смъртоносен, ръчно изработен дървен нож в ризата си и зачака сигнала. Тишина.

Започна се, докато носеха подносите си към масата.

– Не ме пипай, педал!

В другия край на помещението се сборичкаха. Арън не вдигна глава и не каза нищо. Вървеше до Линк, носеше подноса в едната си ръка и после изведнъж заби ножа под слънчевия му сплит.

Арън продължи да върви.

По-късно научи, че е пробил белия дроб на Линк и затова негодникът не е извикал.

Никой не забеляза, че Линк лежи на пода. Видяха го едва след като разправията в другия край на стаята утихна.

И сетне настъпи хаос.

Арън се хранеше и съчиняваше писмо до единствената си истинска любов. Нямаше обаче да напише писмото, още по-малко да го изпрати.

Скъпа Джоана, Тази вечер убих Линкълн Барне заради теб. Той беше лош човек, боклук, и съм натъжен, че бруталността му те нарани.

Тази вечер бе раздадено правосъдие. В името на любовта убих заради теб. Ти го заслужаваш напълно.

В момента не можем да бъдем заедно, но имам право поне на още едно обжалване. Може би ще дойдеш да ме видиш. Четеш ли писмата ми? Обичам те. Липсваш ми.

С обич, вечно твой Арън

Първа глава

Арън Дохърти погали избелялата снимка, която беше изрязал от статия в списание преди повече от година.

Джоана.

Неговата любов беше красива. Имаше кестеняви коси със златисти кичури, големи, кръгли, шоколадовокафяви очи и две дълбоки трапчинки, които сигурно оставаха на бузите ѝ дори когато не се усмихваше. Изгаряше от нетърпение да докосне гладката ѝ бяла кожа и червените ѝ устни и да я целуне.

Красотата на Джоана беше част от привлекателността ѝ. Тя беше единствената жена в света, която наистина го разбираше. И когато най-после се запознаеха, тя щеше да разбере, че Арън е любовта на живота ѝ.

Също както той го осъзна, когато видя снимката ѝ преди две години, докато четеше книгите ѝ, и научи всичко за нея.

Когато уби заради нея.

Двамата бяха сродни души. Всяка написана от нея дума беше предназначена за него. И всеки неин разказ беше написан за него. Като в "Дръж се естествено".

Арън извади измачканата книга от раницата си. Открадна я от библиотеката предишната седмица, скоро след земетресението. Изпита физическа болка, когато се наложи да остави всичките си книги от Джоана Сътън, но нямаше избор. Взе от библиотеката три, които лесно можеше да скрие в якето си, защото нямаха електронен код на гърба.

Отвори я на един от множеството подчертани откъси. Прочете романа два пъти, откакто избяга миналата седмица. Книгата направи чакането поносимо.

"Тя кръстоса крака и ги сви под себе си. Люлеещият се стол се заклати. Движението я успокояваше. Мислеше ли Гарет за нея, докато беше на хиляди километри в пустинята и служеше на родината си? Знаеше, че той е герой. Грейс извади вестника от джоба си. Беше измачкан и скъсан, защото го носеше навсякъде, но не можеше да се раздели с него. Заглавието на първата страница гласеше: "Местен герой спасява трима по време на бомбардировка".

Тя се загледа в необятното открито пространство около родния си дом и сълзите я заслепиха. Ръката ѝ неволно се отпусна върху леко закръгления ѝ корем. Как да му съобщи по телефона или електронната поща за новия живот, който бяха създали? Как можеше да се държи така, сякаш всичко е същото, когато целият ѝ свят се беше променил изведнъж?

– Върни се жив и здрав у дома, Гарет."

След това Гарет и Грейс заживяваха щастливо. Такава щеше да бъде съдбата и на Арън и Джоана. Чувстваше, че в момента тя мисли за него. Питаше се кога ще отиде при нея. Щеше да го познае като нейния герой веднага щом го видеше. Щеше да го целува, да го докосва и да го люби.

Той се възбуди и се размърда неловко на изтъркания пластмасов стол в мотела. Пъхна ръка в панталона си, за да облекчи неудобството, но само се възбуди още повече и изстена.

Започна да се масажира и се замисли за Джоана. Щяха да се оженят със скромна церемония и после щеше да я отведе в уединено убежище, където да бъдат заедно. Може би никога нямаше да излязат оттам. Щеше да я люби всяка нощ и да я гледа как пише през деня. Щяха да бъдат неразделни.

Арън отново изстена и докато се готвеше да изпита върховната наслада, погледна снимката на Джоана.

Ребека.

Лицето на Джоана се преобрази в жената, която някога го беше обичала. И наранила. Кучката го беше принудила да я убие.

– Обичам те, Ребека. Знам, че и ти ме обичаш.

– Нещата между нас не стоят така. Не те обичам по този начин. Моля те, не ми причинявай това.

– Как така не ме обичаш? Непрекъснато повтаряш, че ме обичаш! Лъгала ли си ме през цялото време? Играеше ли си с мен?

Тя се втренчи в него така, сякаш беше извънземен. Страх ли съзря в очите ѝ? Защо ще се плаши от него? Той я обожаваше. Страхът ѝ го ядоса.

– Арън, трябва да си вървиш.

– Не!

Бяха в дома на Ребека. Тя го беше поканила. Беше идвал много пъти.

"Само два пъти, и то защото ти я принуди да те покани. "

Арън заглуши мрачния глас и хвана Ребека за ръката.

– Някой ли те е накарал да отричаш чувствата си? Онзи тъпак, с когото работиш на снимачната площадка, Трент Лосън?

– Трент? – Тя бързо поклати глава. – Не знам за какво говориш, Арън. Плашиш ме. Много те моля, пусни ме.

Той я разтърси и косите ѝ се разпиляха на раменете.

– Не разбираш ли? Родени сме един за друг, Ребека.

– Пусни ме.

– Кажи, че ме обичаш!

По лицето ѝ започнаха да се стичат сълзи.

– Обичаш ме. Знам го. Миналата седмица заяви: "Не мога да си представя как бих живяла и един ден без теб. "

. Тя замига бързо.

– Какво? Това е реплика от филма, в който играя. Какви ги говориш?

– Познаваме се отдавна.

– Познаваме се, защото сме съседи. – Ребека се разрида и гласът ѝ стана истеричен. – Моля те, престани! – Тя отвори уста и Арън разбра, че ще изпищи.

Нещо стегна сърцето му толкова силно, че не можеше да диша и да разсъждава. Кръвта му се разгорещи и се опита да се движи по-силно и по-бързо.

Не разбра как ножът се озова в ръката му. Не си спомняше да го е носил в дома ѝ. Изведнъж на бузата на Ребека се появи дълъг червен разрез и тя извика от болка и страх.

Арън изпъшка, поклати глава и прогони от съзнанието си образа на окървавеното лице на Ребека. Членът му омекна, без да изпита облекчение. Смачка снимката на Джоана и я хвърли.

Джоана.

Втурна се към стената и взе листа с фотографията.

– Извинявай, извинявай, извинявай! – Внимателно разгъна снимката и се опита да изглади гънките. Сърцето му блъскаше в гърдите.

Джоана не беше Ребека. Не би го излъгала. Арън се беше досетил как е станало всичко. Някой бе казал на Ребека да скъса с него. По всяка вероятност Трент Лосън. Тя не искаше, но я манипулираха.

"Ти я уби, Арън."

Не желаеше да мисли за онзи ден. Изпадаше в депресия, защото не искаше да наранява Ребека. Обичаше я. Но тя излъга, а той мразеше лъжците.

"Ти не заслужаваш жени като Ребека и Джоана."

Арън прогони мрачните мисли от главата си, седна на неудобния стол и се загледа в изгорената от цигари маса, докато пулсът му се нормализира.

Някой пъхна ключ в ключалката и той погледна натам. Ако бяха ченгетата, щяха да нахлуят без предупреждение или да удрят силно по вратата и да крещят.

Беше Дъг. Носеше два големи пакета от ресторант за бързи закуски. Отначало след земетресението изглеждаше добра идея да стои близо до съкилийника си Дъг Чапман. Той имаше невероятни инстинкти, умееше да подкарва коли, без да има ключ за стартера, и им намери оръжие за двайсет и четири часа. Но след като живя до него осемнайсет месеца в килия два на три метра и не се отделяше от него от една седмица, Арън се изнерви. Трийсетте минути, през които Дъг излезе да купи храна, бяха единственият му покой от няколко дни.

– По дяволите, Арън, трябваше да отидем на юг за зимата. Защо ли те послушах? – Дъг остави храната на масата.

– Свободен си да заминеш – отвърна Арън. – Ще ти дам половината пари.

– Успокой се. Споразумяхме се да бъдем заедно и че двама са по-добре от един и така нататък.

– Къде е О'Брайън?

– Идва – отговори Дъг, съблече якето си и отвори пакетите. – Гледахме новините, докато чакахме. Мисля, че О'Брайън малко се уплаши. Вчера в Сан Франциско са хванали Черния и бандата му. – Той нервно приглади късата си коса, притеснен за пръв път, откакто бяха избягали от "Сан Куентин" след земетресението преди пет дни. – Онзи тип е спипал всичките.

– Двама се удавиха в залива в нощта на земетресението. Твоят призрак не е заловил всичките.

– Не ми пука за другите. Черния е арестуван. Мислех, че е умен.

Арън сви рамене. Дъг имаше теория за всичко. Арън беше научил това, откакто преди осемнайсет месеца станаха съседи по килии. След като Линкълн Барне умря. Новата теория на Дъг беше, че някой ги преследва – призрак или ангел-отмъстител.

– Трябва да се махнем оттук.

– Вече сме на хиляда и петстотин километра от "Куентин". Имаме нови дрехи и малко пари и не се набиваме на очи. Имаме и къде да живеем. Черния беше грубиян. Глупак. Обираше магазини и изчезваше. Не се ли радваш, че не ти позволих да се включиш в бандата му?

Дъг повдигна рамене и продължи да говори, докато дъвчеше:

– Да, но се кълна, че ще отида в проклетото Мексико веднага щом стане безопасно. Там не вали сняг и е плюс двайсет градуса! Защо трябва да се разделяме? – рече Дъг. Пъхаше картофи в устата си и беше навел лице към масата, сякаш някой щеше да грабне храната му всеки момент.

– Ако федералните агенти довтасат, може да търсят нас тримата. Затова аз ще замина пръв, а ти и О'Брайън ще дойдете по-късно. Ще кажете, че сте имали проблеми с колата. Излезли сте от пътя или нещо друго. – Арън разопакова сандвич и отхапа залък. "Къде се бави О'Брайън?"

– Сигурен ли си?

– Ще разберем какво е положението, когато стигнем до хижата. Може би там има и нещо друго...

Почукването на вратата прекъсна разговора им. Дъг извади пистолета, който бяха откраднали предишния ден. Арън му махна с ръка да го остави.

– Вероятно е О'Брайън.

Той предпазливо открехна вратата. Нямаше му доверие. Не го познаваше добре. Бяха прехвърлили О'Брайън от Северния сектор за осъдените на смърт в Източния блок на "Сан Куентин" само седмица преди земетресението. Знаеха само, че е убил жена си и любовника ѝ и вече няма право да обжалва присъдата си. Смъртната му присъда щеше да бъде изпълнена след шест месеца, но организацията "Проект невинност" се заинтересува от него.

Невинен. Всички имаха причини – адски основателни причини в случая на Арън – да убият. Пък и от "Проекта", изглежда, нямаше да могат да направят нищо за О'Брайън. Защо да бяга, ако имаше вероятност да го освободят след няколко месеца поради някакъв процедурен пропуск?

Арън и Дъг все още имаха време и възможност да обжалват и нямаха намерение да умират. Щеше ли О'Брайън да поеме риска, защото така или иначе нямаше значение – убит в престрелка или умрял от смъртоносна инжекция през лятото? Арън не искаше да рискува. Той имаше бъдеще – живот с Джоана – и не смяташе да умира. О'Брайън обаче имаше сериозно желание да се сдобри с дъщеря си, която не му говореше и не му беше писала, откакто го бяха осъдили преди петнайсет години.

– Къде беше? – попита Арън.

О'Брайън показа скиорско яке.

– Видях отключена кола и реших да си взема по-дебели дрехи. Умирам от студ. – Той извади чорапи от джобовете си и хвърли по един чифт на Арън и Дъг.

– Да – измърмори Дъг, докато пиеше газирана вода. – Благодаря.

– Ще дойдеш ли с нас в Дилън или ще отидеш да видиш хлапето си?

О'Брайън се намръщи.

– Още не мога да се върна. Ченгетата са там. Трябва да се крия и да чакам, докато престанат да ни търсят. След това ще отида при дъщеря си.

– Тогава разбираш, че това е моето момиче и моите правила.

О'Брайън кимна.

– Абсолютно. Кога тръгваме? – Той седна на свободния стол и взе сандвича си.

– Утре сутринта преди разсъмване. – Лицето на Арън беше безизразно. През деветте години в затвора беше научил много неща – и че нещо в Том О'Брайън не беше наред, но не можеше да определи какво.

– Ами бурята, за която съобщиха по новините? – попита Дъг.

Арън махна с ръка, за да прогони безпокойството му.

– Ще я изпреварим. Пък и въпреки че е студено, е ясно. Тази вечер се виждат милиони звезди.

О'Брайън и Дъг продължиха да се оплакват от студа. Арън слушаше, без да казва нищо. Имаше нещо в очите на О'Брайън. Беше познато, но той не знаеше защо. Видя го за пръв път, когато го преместиха миналата седмица и си бяха разменили само една-две думи до земетресението.

В затвора беше най-добре да не разговаряш с непознати.

Но... чувството за нещо хищническо остана. Арън нямаше да се обръща с гръб към О'Брайън.

"След по-малко от двайсет и четири часа ще бъда с Джоана. И най-после ще намеря покой."

Втора глава

Джо се беше върнала в Стогодишната долина преди четири години специално заради тишината и спокойствието и с надеждата да намери начин да продължи да живее след убийствата на Кен и Тими.

Понякога обаче самотата в Долината беше още по-болезнена. Затова се залавяше да проверява генератора и да върши нещо, за да се разсейва.

Облаците се бяха сгъстили и натежали след един от най-красивите изгреви, които беше виждала през живота си в Стогодишната долина в Монтана. Силната буря докара сняг. Валеше от обяд и снежната покривка беше двайсеттрийсет сантиметра. Беше почти тъмно, въпреки че до залез слънце оставаха двайсетина минути. Тя отиде да провери дали генераторът работи добре. Имаха два генератора – основен и резервен в случай на повреда в първия. Толкова навътре в Долината нямаше електричество. Когато се премести в Калифорния, след като се омъжи за Кен, някои хора не вярваха, че е израснала на място в Америка, където няма електричество и използват генератор.

Вятърът разпръсна снега около нея и я блъсна. Джо отвори вратите на бараката с генератора.

Всичко беше наред за предстоящата нощ.

Наветият от вятъра сняг почти беше заличил следите ѝ, но тя се хвана за перилата, тръгна нагоре по стъпалата и повика Бъкли, двегодишния санбернар. Всички в Долината имаха кучета за по-безопасно. С острото си обоняние кучетата предупреждаваха за приближаваща се опасност – мечки гризли, лосове или вълци.

– Бау! Bay! Bay!

Лаенето беше развълнувано и това означаваше, че идва човек. Ако надушеше диво животно, Бъкли беше дресиран незабавно да отиде при стопанина си и да изръмжи предупредително.

– Бъкли! – извика Джо и докосна флакона със спрей против мечки, закачен на колана ѝ. Вихрушката ѝ пречеше да види кучето и какво го е развълнувало.

Някакво движение привлече вниманието ѝ. Отначало помисли, че е лос, но хищникът не беше четириног. Беше човек и се бореше в снега. Нямаше да го забележи, ако прожекторите не бяха включени. Бъкли обиколи около краката ѝ и отново излая.

– Хей! – извика Джо и се приближи до човека.

Беше се увил в скиорско яке и имаше маска на лицето, но носеше джинси. "Кретен" – помисли си тя, но после реши, че не е честно. Сдържа ироничната си забележка и го покани да влезе. Мъжът сигурно беше премръзнал. Зъбите му тракаха.

– Елате. Ще ви стоплим. – Тя го прегърна през кръста. Усети, че тялото му трепери, докато му помагаше да измине последните метри до стълбите на верандата. Бъкли хукна пред тях и залая пред вратата. Непознатият се хвана за перилата. Едва влачеше краката си. Беше с ботуши, но нямаше апрески и мокрият сняг беше влязъл вътре.

Кучешкият лай докара Портър до вратата, преди Джо да отвори. На черното му лице се изписа загриженост. Той помогна на мъжа да влезе в преддверието.

– Карл! – извика Портър и дядото на Джо, висок, слаб, белокос, осемдесетгодишен старец, изскочи от стаята си.

– Имам рррезервация – смутолеви непознатият.

– Ти ли си Джон Милър? – попита Карл.

Човекът кимна.

– К-камионетката ми заседна в снега.

Карл съблече мокрото яке на Милър и го настани на пейката в антрето.

– Трябва да свалим ботушите – рече Джо и коленичи пред него. – Къде заседна камионетката ви? – Тя издърпа единия ботуш. Чорапите му бяха мокри и леденостудени.

– Ще донеса сухи дрехи – предложи Портър.

– П-преди час. Спря и не искаше да продължи. Колелата се въртяха на празни обороти. И после бързо се мръкна.

– Вървял си цял час, синко? – учуди се Карл.

– Виелицата се разрази бързо.

– Така е – съгласи се дядото.

Джо събу ботушите и чорапите на госта.

Кучето се опита да завре муцуна в тях.

– Долу, Бъкли – заповяда тя и кучето послушно легна на пода. Ако някое животно можеше да се мръщи, това беше Бъкли. Искаше да помага. Джо го потупа по гърба, когато кучето захапа ръкавиците на Милър.

Трикси, сестрата на Джо, донесе голяма чаша кафе. Майчинските ѝ инстинкти заработиха с пълна сила. Портър донесе дрехи.

– Заповядайте чаша горещо кафе – рече Трикси.

Джо затопли с дъха си лявата ръка на госта, а дядо й се зае с дясната. Бяха студени, но нямаше следи от измръзване. Джо беше член на доброволния спасителен екип от четиринайсетгодишна, с изключение на десетилетието, прекарано в Калифорния.

– Нуждаете се от гореща вана.

Портър нахлузи топли чехли на краката на Милър.

– С Карл ще ви настаним в стаята ви.

– Ще донеса топла храна – добави Трикси.

Милър гледаше само Джо, сякаш тя беше единственият човек в стаята. Това я накара да се почувства малко неудобно, но бързо се овладя. Човекът беше почти премръзнал.

– Видяхте ми се като ангелспасител, когато се приближихте към мен – каза той. – Не знам как да ви се отблагодаря. Ако не ме бяхте намерили... С всяка крачка ставаше все по-трудно. Помислих, че светлината е мираж.

– Благодарете на Бъкли – отвърна тя и отново погали кучето. Бъкли се размърда, когато се озова в центъра на вниманието, и положи топлото си тяло върху краката на Милър. – Смятам, че бързо ви доведохме вътре. Не сте стояли навън достатъчно дълго, за да премръзнете, и не виждам признаци на хипотермия, но е добре, че бяхте наблизо.

Портър кимна.

– Преди две години двама студенти се изгубиха в северния край на Долината. Премръзнаха до смърт в колата си. Заспали и не се събудиха.

Той извика Бъкли да стане от краката на господин Милър и после двамата с Карл помогнаха на госта да се изправи.

– Ще го настаним в първата стая, Джо.

– Ще стопля яхнията – рече Трикси и отиде в кухнята.

Джо взе ботушите, якето, ръкавиците и чорапите на господин Милър и се зачуди защо е с джинси в студената зима. Бурята наистина се беше разразила бързо, но се надяваше, че гостите знаят какво може да им се случи и Милър е трябвало да сложи скиорски екип в багажа си.

Тя мина през кабинета и прегледа книгата за гости. Джон Милър се беше обадил предишната седмица и си беше запазил стая.

Лос Анджелис.

Това обясняваше всичко. Вероятно за пръв път идваше по тези места. Трикси беше приела регистрацията. Почеркът беше нейният. Обикновено питаше дали гостът има опит в зимни условия и знае какво да очаква. През лятото имаха помощници, но през зимата идваха малко хора. Карането на ски и моторни шейни в Стогодишната долина бяха съвсем различни преживявания, отколкото повечето туристи очакваха. Само най-опитните се осмеляваха да ходят там.

Тя отиде в кухнята. Трикси приготвяше поднос. Бъкли изприпка покрай нея и влезе в сервизното помещение, където беше леглото му.

– Още десетина минути и щяхме да намерим трупа му утре сутринта или през пролетта, като се има предвид колко сняг е наваляло – отбеляза Джо.

Трикси се намръщи и крадешком погледна по-голямата си сестра.

– Говориш така, сякаш той е виновен.

– Не съм толкова груба.

– Нямах предвид това.

Джо невинаги знаеше какво има предвид Трикси. Между тях все още се усещаше напрежение, откакто Линкълн уби Кен, но тя правеше всичко възможно да го разсее. Сестра ѝ не беше виновна, че бившият ѝ приятел е нарушил ограничителната заповед и я е открил.

– За теб Монтана е ясно синьо небе сутрин и после изведнъж – буря. Човекът е от Лос Анджелис и вероятно не съзнава колко бързо се променя времето тук.

Трикси сбърчи нос, но нищо не каза. Джо често се чудеше, че тя и сестра ѝ, които бяха израснали в хижата с едни и същи родители, са толкова различни. Там беше домът на Джо, а Трикси предпочиташе да е другаде.

Допреди четири години.

Джо прогони мислите за миналото.

– Ще занеса подноса на господин Милър.

– Аз мога да го направя – зае отбранителна позиция Трикси. Докуца до бюфета, където бяха чиниите. Понякога старите ѝ рани едва се забелязваха, но когато времето беше студено, куцането ѝ се засилваше и очевидно изпитваше силна болка.

– Знам, че можеш, но...

– Не съм инвалид, Джо.

Трикси не я погледна. Всеки път, когато станеше дума за куцането или за случилото се преди четири години, тя се настройваше войнствено. Джо знаеше, че това е защитен механизъм. Сестра ѝ мразеше да не може да прави, каквото иска.

– Знам – промълви Джо.

Трикси сипа яхния в чинията, хвана подноса с двете си ръце и бавно излезе от кухнята.

Джо съзнаваше колко нещастна се чувства сестра ѝ, но трябваше да бъде благодарна, че е жива. Двама души умряха в деня, когато я простреляха, и Джо никога нямаше да го забрави. Не обвиняваше сестра си. Тя не беше виновна, че Линкълн Барне я беше открил. Но ѝ се искаше да не бъде толкова докачлива за нараняването си. Тя беше жива. Дъщеря ѝ също.

– Можеше да е по-лошо – измърмори Джо. – Много по-лошо.

Някакъв трясък я стресна и я изтръгна от спомените и тя изскочи от кухнята, мина през хола и отиде в главния коридор. Трикси беше паднала. Подносът беше на пода и дълбоката чиния се беше счупила.

Портър изтича от кабинета. Джо се опита да изправи сестра си.

Трикси блъсна ръцете ѝ.

– Престани!

Подпря се на стената и се изправи. Пуловерът и джинсите ѝ бяха изпръскани с яхния. В очите ѝ блестяха сълзи. Тя погледна Джо, а после се обърна и тръгна по коридора, където двете с дъщеря ѝ Лия и дядо ѝ Карл бяха стояли, докато бурята премина. Джо тръгна след нея да ѝ помогне, но Портър сложи ръка на рамото ѝ. Бялата ѝ кожа ярко контрастираше на черната му ръка.

– Остави я – каза.

Джо знаеше, че той има право. Трикси се чувстваше неудобно и все още не можеше да приеме, че няма подобрение след последната операция. Лекарят ѝ беше казал, че няма какво повече да направи и трябва да се радва, че изобщо може да ходи. Времето и физиотерапията щели да облекчат състоянието ѝ, но винаги щяла да накуцва.

Трикси беше член на малкото семейство на Джо. Съпругът ѝ и синът ѝ бяха мъртви, родителите ѝ се намираха на другия край на света да учат на земеделие хората от бедния Трети свят, а дядо ѝ остаряваше и губеше сили с всеки изминал ден. Бяха ѝ останали само Карл, Трикси и Лия и Джо не искаше да ги загуби.

"Можеш да си създадеш друго семейство."

Можеше, би трябвало, трябваше. Но не беше в състояние да пренасочи чувствата си от Кен и Тими и да обикне друг мъж и друг син.

Откъде се появи тази мисъл? Не беше виждала, нито беше разговаряла с Тайлър от месеци. И така беше най-добре.

"Защо трябваше да насилваш нещата, Тайлър?"

– Ще приготвя друг поднос – каза Джо. Гласът ѝ беше дрезгав. Изкашля се и излезе, преди Портър да попита нещо. Познаваше го, откакто се помнеше. Той ѝ беше като баща, но тя не искаше да говори с него, нито с някой друг.

Сипа яхния, отряза дебела филия от наскоро изпечения хляб, добави чаша вода и кафе и занесе подноса горе.

Стая номер шест беше първата вляво. Стаите за гости на горния етаж бяха шест. Нейният апартамент се помещаваше в седмата, на ъгъла. По-рано там живееха баба ѝ и дядо ѝ. Само две стаи, но заявиха, че не се нуждаят от повече. Когато баба ѝ почина преди десет години, дядо ѝ се премести долу. Там бяха живели родителите ѝ и бяха отгледали двете си дъщери, докато се включиха в земеделската мисионерска група, когато Джо навърши осемнайсет години.

Тя почука леко на вратата.

– Вечерята, господин Милър.

След миг гостът отвори вратата и стъписано се втренчи в нея.

– Надявам се, че сте се стоплили.

Джон Милър беше висок метър и осемдесет и мършав, макар и с широки рамене. Вероятно беше на възраст между трийсет и четирийсет години. Според Джо нямаше трийсет и пет. Имаше къса кестенява коса, спокойни сини очи и безлично лице. Изглеждаше приятен човек.

Точно когато мълчанието му започна да я изнервя, той се усмихна и разтърси глава, сякаш да се отърве от паяжини.

– Аз... Заварихте ме неподготвен. Извинявам се.

Тя се усмихна.

– Не се безпокойте. Може ли да оставя храната?

– Влезте. – Милър затвори вратата след нея.

Тя прекоси помещението и се приближи до масичката в ъгъла. Стаите за гости бяха с едно или две легла, маса с четири стола, диван и бюро.

Джо сложи подноса на масата.

– Как се чувствате?

– По-добре. Провървя ми.

– През целия път от Лос Анджелис ли шофирахте?

– Аз... – Той млъкна, сякаш не знаеше какво да каже, а после се изчерви. – Да. Трябваше да мисля за много неща и реших, че шофирането ще ми се отрази добре. Тръгнах от Айдахо фолс сутринта и беше много красиво. Имах карта и не предполагах... Но бурята се разрази много бързо. И после затънах в снега от падналата лавина.

– Близо до Лейквю. – Джо беше разговаряла с Наш, собственика на по-голямата част от процъфтяващия преди години град. Част от пътя между Лейквю и хижата беше затрупана от лавина, но Наш нямаше време да отиде да види. Бяха чули лавината, въпреки че се намираше на петнайсет километра. Звукът в Долината се разпространяваше надалеч.

– Стъмни се много бързо. Джипът ми има и предно, и задно предаване, но това не помогна и когато включих радиото, чух само атмосферни смущения. Не знам точно къде затънах, но мислех, че съм по-близо до хижата, отколкото се оказа в действителност.

– Извадили сте късмет, че сте жив, господин Милър.

– Джон, моля.

Тя се усмихна.

– Добре, Джон. Времето е непредсказуемо през зимата, а ти си с джинси.

– Не помислих. Леля ми казваше, че ще си забравя главата, ако не беше закрепена на врата ми.

– Ще ти намерим подходящо облекло и когато виелицата премине, ще отидем до камионетката ти и ще вземем багажа ти. Но защо си минал през Лейквю? Ние изпращаме указания на гостите си да дойдат откъм Айланд Парк, особено през зимата.

– Забравих напътствията у дома. Приготвих ги, но бях много зает. Купих карта от бензиностанцията в Айдахо и този маршрут ми се стори най-краткият. Яденето ухае чудесно. Едва сега осъзнах колко съм гладен.

– Нахрани се и се стопли. Закуската е в седем. Съжалявам за неприятностите ти и се радвам, че пристигна жив и здрав.

Джо се обърна и тръгна към вратата.

– Ти ли си... Джоана Сътън?

Тя се стресна, спря и го погледна. Милър изглеждаше безобиден.

– Да.

– Чух, че живееш тук. Голям почитател съм ти.

Джо се усмихна.

– Не познавам много мъже, които четат любовни романи – рече тя, въпреки че беше изненадана от големия им брой, съдейки по читателската си поща.

– Чета много неща. Радвам се, че най-после се запознах с теб.

– Аз също. Не се дръж като непознат. Запомни, че закуската е точно в седем и Портър затваря кухнята в осем.

– Знаеш ли, и аз пиша книга.

Джо едва се сдържа да не завърти очи от досада. Ако се занимаваше с всеки, който искаше да напише книга...

– Дано я довършиш. Понякога най-трудното е да стигнеш до края.

– Надявам се, че ще имам време, докато съм тук.

– Мястото е хубаво за писане. Пък и като има буря, няма какво друго да се прави. Съжалявам, че ваканцията ти се провали.

"Провали?" Но Арън беше там, с Джоана Сътън. И разговаряше с нея. Можеше да се пресегне и да я докосне. Ръцете му тръпнеха от желание да почувстват кожата ѝ. Искаше да целува пръстите ѝ. Да падне на колене и да ѝ предложи да се омъжи за него. Устоя, но кръвта му закипя.

– Не мисля, че се провали. Напротив, чудесна е – каза той. "Като теб. И ти го разбираш, нали? Донесе ми храна, събу ботушите ми. Стопли с дъха си ръцете ми и сгря кръвта и душата ми."

Арън се втренчи в устните ѝ, които се извиха. Накара я да се усмихне. Той, Арън Дохърти, накара Джоана Сътън да се усмихне.

Сърцето му заби толкова бързо, че тя сигурно го чу. Кръвта му стана по-гореща от душа, който Карл Уебър му беше приготвил, и Арън се обля в пот. Усмивката на Джоана можеше да разтопи сърцето на всеки мъж. Но се усмихна единствено на него.

– Възползвай се от спокойствието тук – добави тя с лиричния си глас. – На твое място бих го сторила. Имаме много дърва за огрев и гориво за генератора. Всяка година става така и тъй като не мога да излизам, съм принудена да пиша повече. Забавлявай се.

Той я изпрати до вратата и отвори.

– Непременно. Може би... Не знам дали съм добър. Би ли прочела нещо, написано от мен?

Усмивката ѝ помръкна и той се паникьоса. Нещо лошо ли каза?

– Обикновено не чета произведенията на други хора...

– Разбирам: – Опита се да прикрие разочарованието си. "Не я притискай– Не се проваляй, Арън." – Пък и писането ми е само хоби. Имам друга работа. Обичам да пиша само през свободното си време.

Джо кимна. Той видя в очите и усмивката ѝ, че тя го разбира точно какво говори. Връзката между тях се задълбочи и Арън се отпусна. Това беше добро начало. Така и трябваше да бъде. Непринудено. Приятелски.

– Много хора започват така. Желая ти късмет, Джон.

– Не вярвам в късмета. Късметът е фалшива представа за хора, които не искат да работят за желанията си. – Изведнъж осъзна, че цитира от романа ѝ "Всяко малко нещо". Сърцето му заби по-силно и Арън се втренчи в лицето ѝ. Джоана сякаш не го чу или поне реши, че няма нищо лошо.

Той се успокои.

– Добре го каза. Приятни сънища – рече тя и излезе.

Арън се облегна на вратата, допря чело до гладкото, хладно дърво и протегна пръсти към любовта на живота си.

Джоана.

В действителност беше още по-красива. Положи неимоверни усилия да не я прегърне, задържи и никога да не я пусне., Джоана.

Тя му донесе храна – приготвена с обич яхния от собствените ѝ ръце. Арън се обърна и погледна обилното ядене, нарязания хляб, кафето, сметаната и захарта. Не беше вкусвал сметана и захар от години. Имаше късмет, ако му дадяха хладката помия, която наричаха кафе в "Куентин".

Гласът ѝ.

Лиричен. Прекрасен. Като нея.

Дядо ѝ го нарече синко. Вече го смяташе за член на семейството.

Арън можеше да бъде щастлив тук. Заслужаваше дълъг и щастлив живот и Джоана щеше да му го даде.

Никога нямаше да си тръгне.

Защо бе повярвал, че Ребека е единствената му истинска любов? Беше очевидно, че Джоана е родена за него. Всичко случило се през последните две години го водеше към нея.

Ако Линкълн Барне не беше в съседната килия, Арън нямаше да научи за Джоана.

Ако не беше станало земетресението и ако той не беше на подходящото място в двора в подходящия момент, нямаше да бъде свободен да я намери.

Ако беше тръгнал от Айдахо фолс трийсет минути по-късно, нямаше да успее да мине, преди лавината да падне.

Беше му предопределено да бъде с Джоана. Завинаги.

Донесе раницата си от камионетката, защото там бяха най-ценните му притежания.

Трите книги, които открадна от библиотеката.

Снимката ѝ.

И пистолетът.

Арън отвори "Дръж се естествено" и започна да чете от първата страница.

ДрейсДъглас погледна мъжа под капака на колата ѝ и си помисли, че ако отново закъснее за работа, ще убие някого."

Трета глава

В такива дни шерифът Тайлър Макбрайд искаше да си бъде у дома в Тексас.

Той приключи телефонния разговор с Бюрото по управление на земята.

– Няма изненади, но Стогодишната долина е изолирана. Може да се отиде само с моторна шейна, при това едва след като бурята премине.

Почти всяка зима голяма част от Стогодишната долина на изток от Дилън, Монтана, беше непроходима за превозни средства, но собствениците на ранчо и местните жители можеха да се грижат за себе си.

Тайлър се тревожеше повече за брат си, който беше на бойскаутски лагер някъде в природния резерват "Ред Рок". Бурята се беше разразила по-бързо, отколкото очакваха, и нямаше начин да се върнат, докато не преминеше.

И синът му беше там. Джейсън настоя да отиде, въпреки че не беше скаут и не бе преспивал повече от една нощ в лагер насред дивата пустош. И Уайът го нави, да го вземат мътните. Джейсън беше градско момче и не беше подготвен за такова време.

– Хората там са подготвени – отбеляза помощник-шерифът Били Гросман.

– Групата на Уайът е там горе – промълви диспечерката Бони Уорън.

– По дяволите, Тайлър, съжалявам. Не помислих за Уайът и Джейсън.

Той кимна.

– Говорих с Уайът сутринта. Закле се, че виелицата ще се развихри утре и ще стигнат до Лейквю.

Той не даде воля на гнева си. Уайът беше арогантен, наперен всезнайко.

– Никой не я очакваше толкова скоро – обади се Бони, миротворката.

Това не утешаваше Тайлър. Неговият син беше там пи минусоните температури и нулевата видимост. Нямаше значение. Че доведеният му брат и водач на скаутите е прекарал голяма част от живота си на този терен.

Тайлър би дал всичко, за да се върне в Тексас. Можеше да се справи с торнадо. Ураганът идваше и си заминаваше и човек трябваше да се оправя с последиците. Но трийсет сантиметра сняг за една нощ? В Тексас щеше да бъде пет-шест сантиметра и да се стопи за една седмица.

Монтана не беше Тексас, въпреки необятното небе.

– Свържи се с Уайът по радиостанцията – рече Тайлър и Бони се втренчи в него. – Моля те – добави той.

Забрави добрите си обноски. Уайът събуждаше най-лошото в него.

Детството им не беше традиционно. Баща им беше властен и отмъстителен и нещата се влошиха, когато майката на Уайът взе сина си и се премести в Боузман, Монтана. Тогава Уайът беше на девет, а Тайлър – на осем. Тайлър не обвиняваше Гейбриела. Баща му я беше принудил да се грижи за незаконния син от любовницата му.

Тайлър не помнеше майка си. Тя загина в автомобилна катастрофа, когато той беше на две години. Ако затвореше очи и се съсредоточеше дълго, понякога усещаше уханието на парфюма ѝ с лек аромат на цветя. Вероятно беше плод на въображението му, но му харесваше да мисли, че споменът е реален.

След като майка му почина, баща му го взе да живее в дома му със съпругата му и съобщи, че има дете от любовницата си, с която бе продължил да живее до смъртта ѝ. Не се извини. Тайлър не си спомняше ясно разговора, но познаваше баща си.

Когато напусна баща му, Гейбриела позволи на Уайът да ги посещава един месец през лятото и една седмица на Коледа и Великден. Тайлър нямаше представа защо баща му не се бори за родителските права. Ричард Макбрайд не даваше лесно своето. Искаше да попита Уайът, но така и не го направи.

Очакваше с нетърпение посещенията на Уайът и когато бяха малки, бяха приятели. И после изведнъж, щом навърши осемнайсет, брат му престана да идва. Тайлър знаеше, че той мрази баща им. Болеше го, че Уайът мрази и него.

Или поне тогава мислеше така. Връщането към спомените и зрелостта му подсказваха, че внезапното отдръпване на Уайът е свързано с баща им, а не с него, но пак се изненада, когато брат му съобщи, че се освобождава място за шериф, тъй като настоящият шериф изкарал тежък инфаркт и се налагало да се пенсионира.

Шарън беше починала и Тайлър трябваше да отглежда сам сина си, затова прие предложението. От семейството му бе останал само Уайът и искаше да си върне брата от детството. След двайсет месеца обаче все още не бяха постигнали голям напредък. Мъжете от фамилията Макбрайд не бяха приказливи, а за да решиш проблемите си, трябва да говориш за тях.

Той стана и отиде при Гросман, който правеше кафе.

– Наш кога каза, че ще разчисти пътя?

– Почистват го веднъж седмично от Монида до Лейквю, ако денят е ясен. Не могат да го сторят, докато виелицата не утихне.

Тайлър прокара пръсти през късо подстриганата си, черна коса. Изпита чувство на безсилие за пръв път, откакто бурята връхлетя следобед.

– Още не мога да свикна с времето тук – отбеляза той, сякаш това щеше да прогони безпокойството му. Можеше да вали сняг дни наред и после изведнъж небето да стане синьо, температурата да се повиши до плюс десет градуса и слънцето да превърне снега в киша.

– Бойскаутите са се срещнали в Лейквю и после са отишли със ски някъде край езерото Ъпър Ред Рок в някаква изоставена ферма – продължи той. – Проверка за тридневно оцеляване в зимни условия. Ще получат значки. Трябваше да се върнат утре, но времето се развали и остават там. – Съзнаваше, че казва очевидното, но думите го поуспокоиха. Помогнаха му да се съсредоточи. Уайът знаеше какво прави и щеше да пази момчетата, докато бурята преминеше. Имаха храна, вода и подслон.

"Джейсън е в добри ръце."

Мисълта обаче не го утеши.

– Северният път е затворен от три месеца – отбеляза Бони. – И няма начин да използваме моторните шейни в резервата, не само защото е защитена територия, но и е много блатисто. Въпреки че е замръзнало, сигурно има места с дълбока, незаледена вода. Но щом бурята премине, може да заобиколим с шейните падналата лавина на Южния път, да закараме припаси и лекар и да отидем във фермата или да се срещнем с Уайът някъде по средата на пътя.

– Дотогава следите на шейните ще бъдат заличени – рече Гросман. – Там има ограда. В зависимост от това къде са, ще трябва да минем по другия път, през прохода Ред Рок.

– Виелицата продължава – каза Тайлър. Усещаше всяка една от четирийсетте си години. – От Националната метеорологична служба съобщиха, че ще вилнее още два дни.

Теренът беше планински, предназначен за ски, лов и риболов. През най-красивите места в Америка лъкатушеха асфалтирани пътища и пътеки. Хората в Долината нямаше да бъдат изолирани дълго и бяха свикнали с капризите на времето през зимата. Обаче някой винаги изпадаше в беда. Миналата година – първата зима на Тайлър в Долината – един човек караше с бясна скорост моторната си шейна и се блъсна в ограда, затрупана от снега, когато неочаквано беше излязъл от пътеката. Нарани се и си счупи крака, не можеше да помръдне. Намериха го едва след два дни. Единственият начин да го измъкнат беше с моторна шейна.

Операцията беше паметна не само със спасяването на живота на Кайл Уъртингтън. Сега обаче Тайлър не можеше да си позволи да мисли за Джо. Тя беше закалена в много зими и можеше да се грижи за себе си. Той я прогони от съзнанието си и се загледа в картата, в мястото на северната страна на езерото Ъпър Ред Рок, където беше лагерът на Уайът, Джейсън и момчетата.

Групата можеше да се отправи на запад, да заобиколи езерото и да се върне в Лейквю по пътя, по който бяха дошли. Или пак на запад, към Елк Лейк Роуд. Там имаше няколко ранчо. Повечето жители на Долината заминаваха през зимата и в района оставаха десетина души. Уъртингтън живееха в североизточния край на Долината. Повечето земя в резервата беше тяхна собственост.

Или Уайът можеше да заведе момчетата на юг, край езерото, към хижа "Лосова глава", където живееха Джо и семейството ѝ.

Всеки преход щеше да бъде труден и можеха да потеглят едва сутринта. Уайът имаше богат опит в обучението по оцеляване в дивата пустош. Ако някой можеше да понесе отговорността за спасяването на сина му и другите момчета, това беше брат му Уайът Макбрайд. Но на Тайлър все още му беше трудно да повери безопасността на сина си на някого, особено на брат, когото не познаваше добре. Наперен, арогантен доведен брат, всезнайко.

Бойскаутите бяха подготвени за всякакви изпитания, но все пак бяха дванайсетгодишни момчета с един-единствен ръководител и се намираха в бедствено положение, на много километри от хора, които могат да им окажат помощ.

Били се приближи до картата и посочи:

– Ами тук? Може да прекосят потока тук и да стигнат до ранчото на Уъртингтън.

Тайлър се вгледа в картата. Очите му се задържаха на югозападната страна на езерото Ъпър Ред Рок.

Джо.

Искаше да ѝ се обади веднага, щом бурята се разрази, и да се увери, че тя и другите са добре. Джо обаче щеше да отговори, че няма страшно, защото е родена и израснала в Монтана и няма да се уплаши от "една лека буря".

Не че щеше да ѝ се обади. Тя му даде ясно да разбере, че между тях нищо няма да се получи. Тогава Тайлър не и повярва. Не ѝ вярваше и сега, но не можеше да я принуди да прозре истината. Тя живееше в измислен, трагичен свят и той не можеше да си съперничи с мъртвец. Отказваше да го стори.

И въпреки всичко не можеше да престане да мисли за нея. Тя му липсваше.

Ако обаче обаждането щеше да спаси сина му, Тайлър би пренебрегнал гордостта си и би се свързал с Джо. Миналата седмица Уайът му беше казал да го стори.

"Заварил си я неподготвена. Но не се отказвай от нея. Тя заслужава да бъде щастлива и колкото и да ми е неприятно да го призная, ти я правиш щастлива."

Уайът очевидно живееше в страната на чудесата. Тайлър бе разплакал Джо и се чувстваше ужасно.

– Бони?

– Опитвам да се свържа, шерифе.

И все още се ядосваше, че прибърза.

– Когато имаш възможност, би ли позвънила в хижа "Лосова глава"? – тихо попита той. – Уайът е само на няколко километра оттам. Вероятно утре ще се отправят към хижата, тъй като бурята няма да престане тази нощ.

Бони кимна.

– Разбира се, Тайлър.

В хижата имаше много място. Там щяха да се погрижат за момчетата, докато Тайлър пристигнеше и ги заведеше в домовете им.

– За колко време мислиш, че ще стигнат от изоставената ферма до хижа "Лосова глава"? – обърна се той към Гросман.

– Няма да тръгнат тази вечер. Трябват им най-малко четири часа, при това бърз ход.

– Всички имат ски.

– Да. Разстоянието е двайсет и пет километра. Зависи от времето. Ако се проясни, ще стигнат за няколко часа.

– Свързах се с Уайът – обади се Бони.

Тайлър се приближи до радиостанцията.

– Уайът, Тайлър е.

– Пак ли ме проверяваш?

Не реагира на въпроса му. Не си струваше да се заяжда с брат си. Беше все едно да спори с баща им и се опитваше да г© избегне, когато можеше. Уайът не беше жесток и отмъстителен като баща им, но обичаше да има пълен контрол и мразеше да го командват. Това не беше изненадващо, защото баща им беше шериф.

Тайлър съобщи на Уайът информацията за пътищата и преспите по пътеките, с която разполагаха.

– Прегледах картите и съм ти набелязал маршрут за утре.

– Аз също – отговори Уайът. Гласът му звучеше много отдалеч. – Отиваме в хижа "Лосова глава".

Тайлър се напрегна.

– Това е и моето предложение.

– Добре. Няма да се налага да оспорвам заповедите ти.

През двайсетте месеца, докато живееха в един и същи щат и се опитваха да подновят взаимоотношенията си, двамата приличаха на лосове, които си блъскат главите. Тайлър не знаеше как се стигна дотам. Когато бяха деца, те бяха приятели, въпреки че се виждаха само по няколко седмици в годината. И после... нищо.

– Как са момчетата?

– С висок дух. Накарах ги да работят. Ще изключа радиостанцията, за да пестя батериите, но на разсъмване ще се свържа с теб, преди да тръгнем. Ще вървим най-малко шест-седем часа, освен ако...

– Защо толкова дълго? Не би трябвало да ви отнеме повече от четири часа.

Бони вдигна телефона с първото позвъняване и направи знак на Тайлър.

– Шерифе – прошепна, – обажда се някакъв мъж. Не иска да каже името си и настоява да говори с шерифа.

Тайлър се намръщи. Вероятно беше някой луд, а в момента не искаше да отвлича вниманието си. Той вдигна пръст.

– Уайът, какво не е наред?

– Бен Уорд си счупи крака си. Сложих му временна шина и направих шейна да го теглим, но ще ни трябва време. Ще се обадя на Джо, ще я помоля да ни пресрещне и да качи Бен на моторна шейна.

– Ами ранчото на Уъртингтън?

– По-близо е, но не мога да закарам Бен там. Твърде стръмно и скалисто е. – Уайът се прокашля. – Налага се да се довериш, Тайлър.

Тайлър прокара ръка по лицето си. Доверие. "Доверието трябва да е взимно" – помисли си, но не каза нищо.

– Имам ти доверие, Уайът. Позволих ти да вземеш сина ми.

Само че Джейсън предпочиташе да играе видеоигри, отколкото да броди в дивата пустош. Донякъде все по-усамотеният му начин на живот, след като майка му почина, го накара да отиде сред природата. Тайлър искаше синът му да има семейство, а Уайът беше единственият им роднина. Но докато Тайлър и Уайът се оживяваха в суровите условия сред природата, Джейсън беше хлапе, израснало в Сан Диего и Далас и не познаваше природата.

– Ще се обадя точно в седем – добави Уайът.

– Ще бъда тук.

Тайлър изключи предавателя. Не разбираше защо реши да дойде тук и да създаде семейство. В Монтана той не само беше чужд човек, но и не се чувстваше близък с брат си. Защо се изненадваше? За последен път се бяха видели на погребението на баща им преди осем години, след други осем години, през които рядко бяха поддържали връзка. Тогава Тайлър се грижеше за малкото си дете, а Уайът правеше един Бог знае какво. Ясно беше обаче, че взаимоотношенията им не са същите, както когато бяха деца.

– Шерифе? Човекът на телефона.

Тайлър взе слушалката по-скоро за да не мисли за Уайът и Джейсън. Щом бурята утихнеше, щеше да отиде в хижа "Лосова глава" и да намери сина си.

– Шериф Макбрайд.

Последва дълго мълчание. Тайлър помисли, че връзката е прекъснала.

– Шерифе, В града ви има двама убийци.

– Убийци?

– Бегълци от "Сан Куентин".

– Кой се обажда?

Мъжът се закашля мъчително. Когато отново заговори, беше задъхан и не отвърна на въпроса.

– Не ми е ясно точно къде отиват, но знам, че е някъде близо до Дилън и търсят някаква жена.

– Коя?

– Не знам! Той не каза името ѝ. Но тя живее близо до Дилън.

– Това не ми помага много, господине. Градът не е чак толкова малък.

– По дяволите, важно е! – Непознатият отново се закашля.

– Къде се намирате в момента?

– В покрайнините на Покатело – след дълга пауза отговори мъжът и после пак млъкна. Говореше разсеяно и Тайлър беше убеден, че лъже. – Стана злополука.

– Претърпели сте злополука в Айдахо? Това е извън правомощията ми. Мога да ви свържа с...

– По дяволите, шерифе, ще ме изслушате ли? – Човекът дишаше тежко. – Двама мъже, избягали затворници от "Сан Куентин" на име Арън Дохърти и Дъг Чапман, са тръгнали да търсят жената, Дохърти каза, че тя го чакала, но не се познават. Красива е и е на около трийсет и пет години. Той има нейна снимка, изрязана от списание.

– Можете ли да я опишете?

– Бяла. Със светлокестенява коса и кафяви очи. Снимката е правена навън, на веранда. Вероятно къща. Зад жената се вижда огромна планинска верига. Облечена е в медночервен пуловер и джинсова пола. Шерифе, тя е в голяма опасност. Трябва да ги спрете. Арън Дохърти е извратен психопат. Страда от самозаблуди и ще я убие. А Чапман няма абсолютно никакви задръжки.

Тайлър записа имената и описанията. И мъжът говореше като душевноболен, но имаше и нещо друго. Изброяването на детайли говореше, че загадъчният човек казва истината, макар и не цялата.

– Господине, пътищата са затворени, с изключение на магистралата. Дори ако са тук, двамата не могат да стигнат до някое място, което не е близо до магистралата. И след като не знам коя е жената, не мога да я предупредя. Ще се обадя на...

– Изхвърлиха ме в девет. Колко е часът сега?

Тайлър погледна часовника си, намръщи се и почука с писалката си по бюрото.

– Седем и половина.

– Вечерта?

– Господине, нуждаете ли се от медицинска помощ? – Шерифът погледна Бони и ѝ направи знак да се приближи. – Веднага ще изпратя медицински екип. Моля ви,‘ обяснете ми къде се намирате. – Информацията не му трябваше, защото можеше да проследи обаждането, но искаше да държи човека на линията колкото е възможно по-дълго. Той подаде бележка на Бони. "Проследи обаждането."

– Макбрайд, трябва да ми повярвате. Жената е в опасност. Бил съм в безсъзнание по-дълго, отколкото мислех. – Отново настъпи мълчание. – Намерете я. Спасете я. Дохърти и Чапман са въоръжени и опасни. Имат най-малко два пистолета и нож. Обадете се на Магистралната полиция в Калифорния. На федералните власти. Казвам ви истината! Моля ви. Аз... – Непознатият пак се закашля. Гласът му се чуваше много отдалеч.

Връзката прекъсна Тайлър погледна телефона и се намръщи, а после описа жената на Бони.

– Познаваш ли я?

Тя поклати глава.

– Не мога да кажа. Мога да изброя десетина красиви жени под четирийсет години с кестеняви коси и кафяви очи.

Джо имаше светлокестенява коса и кафяви очи. Той отхвърли мисълта, въпреки че инстинктите му започнаха да го предупреждават.

– Снимката на коя от тях биха публикували в списание?

За Джо имаше статия в списание преди две години. Тайлър беше виждал поставените в рамка страници в хижата на дядо ѝ.

"По дяволите, как беше облечена на снимката?"

Не можеше да си спомни. Но фотографията беше правена навън, на верандата на хижата на дядо ѝ.

– Не знам. Какво списание? За ранчо? Ваканционна брошура?

– Мислиш ли, че ще можеш да отидеш в библиотеката и да видиш какво ще намериш?

Не, не беше Джо. Защо някакъв психопат от "Куентин" ще я търси?

– Затворена е, но съм убедена, че Сали ще ми отвори. Може да вляза чак утре.

– Направи го веднага, щом можеш. Благодаря ти. Не мога да сторя нищо, докато не разбера коя е мишената на убийците. Ако изобщо са тук. Ако са успели да пристигнат преди бурята.

Имаше много "ако", а в момента Тайлър трябваше да върши далеч по-важни неща. И все пак...

"Мислиш само за Джо. Знаеш ли колко много други жени в района имат светлокестеняви коси?"

– Разбери откъде се обади мъжът, а след това се свържи с хижата.

Беше му нужна повече информация, но още по-силно искаше да говори с Джо и да се увери, че всичко е наред.

Въпреки желанието си да ѝ се обади, не го направи. След последния им разговор...

– Не искаш ли ти да им позвъниш?

Бони не беше глупава. Знаеше, че той отбягва Джо.

– Ще говоря с тях, но първо трябва да проверя нещо, което непознатият каза.

Тайлър излезе от командния център и отиде в кабинета си. Разбира се, че беше чул за земетресението в Калифорния, но "Сан Куентин" се намираше на хиляда и петстотин километра и не смяташе, че бегълците от затвора са стигнали до Долината.

Имената им обаче му бяха познати.

Той прерови записките си и измъкна една от Федералното бюро за разследване. Избягалите затворници бяха дванайсет. Всички освен трима бяха убити или заловени.

Дъглас Реймън Чапман, трийсет и седем годишен, стар познайник на полицията. Осъден преди шест години за три убийства. Съпругата, приятелката и шефът му бяха убити в една и съща седмица. Чапман имаше дълъг списък с прояви на насилие – сбивания в барове, три ареста и шест месеца затвор за нападение. Един ден обаче, изглежда, беше превъртял. Чапман беше инженер от град Санта Клара и бе ударил шефа си с гаечен ключ, а после беше изхвърлил изпадналия в безсъзнание човек в басейна на завод за преработка на отпадъци. Мъжът се беше удавил и трупът почти се беше разложил, когато го бяха открили.

Арън Кристофър Дохърти, трийсет и три годишен, бивш строителен работник, осъден преди седем години за убийството на актрисата Ребека Оливър. Беше я обезобразил два месеца, преди да я убие пред дома ѝ в Малибу, Калифорния.

Имаше пространна биографична справка за Чапман и Дохърти – известни съучастници, градовете, в които са родени, и подробности за престъпленията им. Но за третия избягал затворник, който все още беше на свобода, нямаше почти нищо.

"Томас Джеймс О'Брайън, петдесет и седем годишен, ръст метър и осемдесет. Тегло деветдесет килограма. Черна, прошарена коса. Сини очи. Осъден за две предумишлени убийства."

Нищо повече. Никакви подробности за престъпленията му, нито дори къде са извършени. Тайлър предположи, че са станали в Калифорния, тъй като О'Брайън беше затворен в "Сан Куентин".

Ако мъжът по телефона говореше истината, докъде бяха стигнали двамата бегълци в бурята вчера? Щеше да помогне, ако Тайлър знаеше накъде са се отправили – нещо конкретно, отколкото само "близо до Дилън".

Анонимният информатор говореше като душевноболен. Вероятно изпращаше Тайлър за зелен хайвер. Но ако казваше истината, Тайлър трябваше да открие и да опази не само групата бойскаути.

Бони почука на вратата и влезе.

– Имам информация за обаждането, шерифе.

– Казвай.

– Няма да ти хареса. Обаждането е било от мобилен телефон за еднократна употреба с кода на Айдахо фолс, но това е всичко, което знаем.

Мобилен телефон за еднократна употреба. Обща представа за района.

– Благодаря, Бони.

Тайлър отново погледна записките си от съобщението на ФБР, вдигна телефонната слушалка и набра номера за връзка с Бюрото.

– Обажда се шерифът Тайлър Макбрайд от окръг Бийвърхед, Монтана. Трябва да разговарям с дежурния агент за вероятно забелязване на избягал затворник.

"Кестенява коса, кафяви очи."

Докато чакаше да го свържат, той се опита да си представи Джо Сътън такава, каквато я видя за пръв път. Никога нямаше да я забрави.

Беше първата му официална операция по издирване и спасяване, откакто стана шериф.

Кайл Уъртингтън караше новата си поларис драгън 700 и се беше блъснал в ограда, почти затрупана от снега. Беше излетял от шейната и си бе счупил крака. Моторната му шейна се беше разбила на стотина метра и цял ден бе пълзял до нея, за да се обади по радиостанцията. Беше останал без сили и от време на време губеше съзнание.

Тайлър поддържа връзка с него няколко часа. Караше го да говори, докато шофираше към Лейквю, за да се срещне със спасителния екип в ранчото на Сам Наш. Наш беше кореняк, внук на един от основателите на града. Повечето жители на някога процъфтяващата общност се бяха преместили и бяха останали шепа хора. Наш беше единственият, който му помогна, когато Тайлър стана шериф.

Джо Сътън вече беше там. Стоеше в кухнята на Наш и издаваше заповеди. Светлокестенявите ѝ коси бяха прибрани на тила и падналите около лицето ѝ къдрици омекотяваха изражението ѝ. Очите ѝ бяха тъмни като разтопен шоколад. Нещо в нея...

– Кайл е някъде тук – Тя забоде карфици на закачената на стената карта, – Екип А, който ще водя аз, ще се приближи от изток. Екип Б под ръководството на Уайът Макбрайд ще подходи от запад и единият от нас ще го намери. Трябва ми лекар във всеки екип.

Джо срещна погледа на Тайлър и наклони глава на една страна.

– Вие трябва да сте новият шериф. Бих ви познала навсякъде.

Изведнъж всички се втренчиха в него и той смутено пристъпи от крак на крак. Петнайсет години беше служил като горски пазач в Тексас, но в момента се почувства абсолютно неопитен.

Жената продължаваше да го гледа. Тъмните ѝ очи го пронизваха. Усмихваше се.

– Макбрайд – измърмори тя. – Знаете ли да карате?

Той не разбра за какво говори тя, затова не отговори.

– Моторна шейна.

Тайлър кимна.

– Освен това мога да оказвам първа помощ.

Тя учудено повдигна вежди.

– Може да дойдете с моя екип.

Уайът, който стоеше в отсрещната страна на кухнята, се засмя. На Тайлър не му харесваше да бъде външен човек.

– Проблем ли имаш, Уайът? – неочаквано попита Джо. – Мислех, че ще предадеш командването тази година или си го искаш обратно? Знам, че ти е трудно да отстъпиш контрола.

Уайът се прокашля.

– Не, скъпа. Ти се справяш отлично.

Тя завъртя очи.

– Всички са наясно къде отиват и какво трябва да правят, нали?

Останалите кимнаха и зададоха няколко въпроса, на които тя отговори компетентно. После Тайлър и Джо излязоха заедно с четирима други човека от екипа и започнаха да приготвят шейните.

– Джо Сътън. – Тя протегна ръка и той я стисна.

– Тайлър Макбрайд.

Джо се усмихна.

– Знам. Уайът ми разказа за вас.

– И въпреки това говорите с мен?

– Не обърнах внимание на някои от определенията му. Все едно си говореше сам, когато ви нарече арогантен всезнайко.

Тайлър се разсмя сърдечно за пръв път след пристигането си в Монтана преди осем месеца.

– Познавате брат ми.

– Приятели сме отдавна Добър човек е, въпреки че се перчи.

Той кимна. Двамата с Уайът бяха близки... някога. И всъщност какво друго освен времето и разстоянието ги бяха разделили? Надяваше се да възобновят приятелството си, но не тръпнеше в очакване. В края на краищата, сега бяха зрели хора и всеки имаше своите проблеми.

– Хайде да намерим Кайл. Знам пряк път.

Той се намръщи.

– Мислех, че екип А ще се приближи от изток.

– Да, но имам нова поларис. Изпробвам я за фирмата. Прототип. Трябва да проверя какво може.

– Ами ние, останалите?

– Ще ме настигнете. – Тя му намигна.

Да, в нея определено имаше нещо, което привлече Тайлър като пчела към мед. С удоволствие ѝ позволи да поеме командването по спасяването на Кайл Уъртингтън само за да я види как действа.

– Шерифе?

Тайлър разтърси глава, съсредоточи се върху телефонния разговор и погледна часовника. Чакаше вече осем минути.

– Обажда се Макбрайд.

– Специален агент Ханс Виго. Странно е, че се обаждате, защото съм в хотел в Айдахо фолс, на не повече от час и нещо път от вас.

– Странно е – мрачно се съгласи Тайлър. – Тогава знаете защо се обаждам, нали?

– От щаба казаха, че имате информация за трима избягали затворници, които проследихме от "Сан Куентин".

– Двама – поправи го той. – Дъглас Чапман и Арън Дохърти. – Той разказа на агента на фБР за анонимното телефонно обаждане.

– О'Брайън – измърмори Виго.

– Моля?

– Ще ви обясня всичко, когато дойда при вас. Ще пристигна рано сутринта, шерифе,

– Колкото е възможно по-рано, защото щом се съмне, тръгвам към Долината.

Четвърта глава

Минаваше осем вечерта, когато Джо най-после се настани на удобното си бюро да пише.

Чуваше се само воят на вятъра, който навяваше сняг около хижата. Сутринта щеше да има огромни преспи. Тя се надяваше, че четиримата гости в бунгалата се чувстват добре. Беше ги проверила, когато снегът заваля. Бунгалата бяха най-близките до хижата и нямаха генератори, а се отопляваха с газени печки и камини с дърва. Бяха уютни убежища, идеални за младоженците и за двамата студенти – Брайън Бейтс и приятелката му Мари Уилямс – в най-южното бунгало, които смятаха да правят проучване за съвместния си научен доклад за лавините в курса по биология на дивата природа в Мисула. Бяха дошли предишния ден и тя подозираше, че възнамеряват повече да се любят, отколкото да работят, след като времето се беше развалило.

Извади на екрана романа, който пишеше, "Плачи, мила, плачи". Всичките ѝ книги носеха заглавия на песни на "Бийтълс". Идеята беше на редакторката, когато преди осем години озаглави първия си съвременен роман "Дръж се естествено". Този разказ обаче беше много по-различен от другите.

Джо бе изпускала крайния срок единствено след убийството на Кен и Тими. Загуби цяла година и мислеше, че никога повече няма да пише.

Но един ден, след като се върна в хижата, седна пред компютъра да поръча нещо за дядо си и в главата ѝ се появи идея. Музата ѝ се завърна и в писането намери по-голяма утеха, отколкото през годината на мизерно съществуване.

Сега, след като отново пишеше, нямаше да пропадне в мрачната емоционална пропаст. Можеше да контролира болката и мъката.

Беше си спечелила чудесни почитатели със завладяващите си романтични истории и семейни саги. Надяваше се, че няма да ги разочарова с нещо малко по-различно. Не беше писала роман като "Плачи, мила, плачи". Работеше с лекота, но се опитваше и да се съобрази с плана си.

Историята обаче не ѝ съдействаше. Джо за пръв път реши да остави разказът да я води.

Беше погълната от историята и пишеше трета страница, когато единайсетгодишната ѝ племенница се втурна в стаята ѝ, без да почука.

Внезапното движение я стресна.

– Лия – упрекна я тя. – Всичко наред ли е?

– Мама каза да те повикам. Уайът Макбрайд се обажда по радиостанцията и пита за теб.

Джо запамети И затвори файла.

– Случило ли се е нещо?

– Не знам. Мама не ми каза. Мисля, че е бясна, защото той те търси.

Трикси се беше влюбила в Уайът, който беше една година по-голям от Джо и три години по-голям от нея. Джо обаче знаеше, че сърцето на Уайът принадлежи на Грейс Уъртингтън. А Грейс пътуваше по света. Стоенето в Стогодишната долина не ѝ се нравеше. И на Джо не ѝ харесваше, но след като Кен и Тими бяха убити, това беше единственото място, където се чувстваше в безопасност.

Тя прегърна слабите рамене на Лия и двете слязоха по стълбите. Много обичаше племенницата си, но понякога не смееше да го показва. Трикси винаги се държеше странно, когато сестра ѝ поискаше да заведе Лия да правят нещо в Долината, например да се пързалят със ски или да карат моторна шейна в прохода Ред Рок. Джо предполагаше, че тя се разстройва, защото не може да прави тези неща с Лия, затова не настояваше.

Влезе в кабинета, където Уайът и Трикси бъбреха по високочестотния предавател.

– Джо дойде – каза Трикси.

Джо и Уайът се познаваха отдавна. Години наред той се срещаше с най-добрата ѝ приятелка Грейс Уъртингтън. Грейс отиде да учи в колеж на Източното крайбрежие и Уайът изпадна в отчаяние. Когато Джо се върна от Калифорния след убийството на Кен и Тими, двамата с Уайът подновиха приятелството си. От дълго време бяха доброволци към спасителната служба, и преди, и след като Джо живя в Калифорния. Уайът смяташе Кен за един от най-близките си приятели. Дори дойде в Калифорния за погребението му. Живееше в Енис, на около час път от хижата, когато нямаше буря.

– Хей, Уайът, какво става?

– Имам малък проблем. Намирам се в изоставената ферма на Кимбъл в северния край на езерото с шестима бойскаути. Бурята се разрази по-бързо, отколкото очаквах. – Говореше така, сякаш той беше виновен, че не я е предвидил.

– Бурята изненада всички ни.

– Винаги става така. – И наистина се случваше често, защото дори метеоролозите даваха грешни прогнози. – Бен Уорд си счупи крака. Имаме подслон и храна и сме добре, но трябва незабавно да го прегледа лекар.

– Ще се обадя на спасителната служба. Кажи ми точно къде сте...

– Тази вечер няма да ходим никъде. Виелицата се усили и тук сме в безопасност. Сложих на Бен временна шина и момчетата правят шейна. Но се надявах, че можем да дойдем в хижата.

– Толкова ли сте близо? Мислех, че... – Тя погледна картата. – Кимбъл. Да. На двайсет и пет километра сте, ако вървите по пътеките.

– Бинго.

– Не мести Бен. Утре сутринта ще дойда при вас. Трикси и Портър ще се погрижат за него.

Портър беше служил в армията като медик, а Трикси имаше богат опит в оказването на първа помощ.

– Сигурна ли си? Може да се срещнем някъде по средата...

– Не. Ако времето се проясни, ще бъда при вас за по-малко от час. Ако все още е лошо, ще ми отнеме повече. Ще приготвя моторната шейна. Движи се бързо.

– Чудесно. Благодаря, Джо. Оценявам жеста ти.

– Няма проблем. Утре в седем сутринта ще се свържем по радиостанцията. Ще ти дам по-добра информация за обстановката. Ще се обадя в централата на резервата и ще проверя дали са разпространили предупреждения.

– Първо ще попитам шерифа.

– Имаш предвид брат ти.

Мисълта за Тайлър Макбрайд я накара да се изпоти. Не го беше виждала от два месеца, от обяда по случай Деня на благодарността в дома на Уайът. Тя и Тайлър бяха в кухнята. Сами.

И той ѝ предложи да се омъжи за него.

Джо облиза устни. Сърцето ѝ заблъска в гърдите. Беше права, че му отказа. Всичко стана прекалено бързо и неочаквано. Кога се промени от хубаво, удобно и спокойно приятелство в... брак?

Не беше готова. Не знаеше дали някога ще бъде готова. Защо Тайлър трябваше да избързва? По дяволите, не можеше ли да бъде доволен така, както стояха нещата? Тя беше доволна. По-доволна, отколкото през последните четири години. И сега...

Той ѝ липсваше.

Уайът изпъшка.

– Не ми напомняй. Не съм срещал по-наперен и арогантен всезнайко...

– Погледни в огледалото, Уайът – прекъсна го тя и се засмя.

– Нямам думи, Джоана.

Тя изтръпна, като чу цялото си име. Никой не я наричаше така.

– Ще чакам да ми се обадиш. Бъди внимателна.

– Ти също.

Джо затвори. Мислеше за Тайлър вместо за Уайът и момчетата. След като миналата зима се запознаха по време на спасяването на Кайл Уъртингтън, те бяха започнали да се срещат. Тя знаеше, че той е предпазлив, защото бившата му съпруга е починала неотдавна, преди да се премести в Монтана, за да бъде по-близо до брат си. Джо също беше предпазлива, защото... все още обичаше съпруга си. Той беше мъртъв, но не можеше да забрави чувствата си към него.

Отиде с Тайлър и Джейсън в ранчото на Уайът в Енис. Уайът беше купил сто занемарени акъра и сам бе ремонтирал къщата. Оставаше му още работа, но свършеното беше хубаво. Всяка стая имаше гледка към обширни пространства, но в ясен ден от кухнята се виждаше Стогодишната планина.

В Деня на благодарността беше ясно и след късния обяд слънцето бе започнало да залязва на югозапад. Планината сякаш бе оживяла от багри и Джо спря, докато изхвърляше остатъците от храната в кофата за храна на животните на Уайът.

Както винаги дъхът и секваше, когато погледнеше Стогодишната планина от който и да е ъгъл.

Но тази вечер... необятната планина я порази с пустотата и самотата си и тя беше в емоционалната пропаст, в която се намираше след смъртта на Кен и Тими.

Понякога миналото се прокрадваше. Джо знаеше кога ще я обземе тъга и се подготвяше. Сега обаче я връхлетя силно и болезнено. Виждаше само лицето на Тими. И Джейсън, сина на Тайлър.

Как можеше да замени Тими и Кен? Обичаше ги толкова много, че сърцето ѝ се свиваше от загубата. Нейната загуба. Да, знаеше, че това е егоистично, но те бяха семейството ѝ, по дяволите! Избра да се омъжи за атлетичния биолог, който я караше да се смее като никой друг. Роди му красиво момченце, което трябваше да има по-голям шанс да живее. Девет години не бяха достатъчно.

И деветдесет нямаше да бъдат достатъчно, ако все още беше жива и гледаше как синът ѝ умира.

Около кръста ѝ се увиха ръце и Джо едва не изпусна чинията.

Тайлър я целуна по врата. Беше по-висок, с по-широки рамене и по-мускулест от покойния ѝ съпруг. И когато се любиха за пръв път онази събота през септември, след като Уайът заведе Джейсън на скаутска екскурзия, тя си позволи да помисли, че може би отново ще намери любов.

Сърцето ѝ обаче се затвори.

Тайлър я обърна към себе си.

– Нещо не е ли наред, Джо?

Тя поклати глава. Как да му обясни? Той беше мил и търпелив. И това беше хубаво. Докосна лицето му и го целуна.

– Къде е Уайът?

– Заведе Джейсън да вкарат конете.

– Джейсън, изглежда, се приспособява добре.

Тайлър не отговори.

– Не мислиш ли?

– Мисля, че Уайът го подлага на голямо напрежение. Опитва се да докаже нещо. Не знам какво.

– Джейсън би казал, ако не му харесва.

– Не мисля. Той не споделя с никого.

– Прилича на баща си. – Джо се усмихна и се опита да се изплъзне от обятията му, защото изведнъж се почувства препалено близка и интимна с него. Разговаряше за неговия син, а не за нейния. – Трябва да почистим...

Тайлър я притисна до себе си и я целуна. Обхвана с ръце лицето ѝ. Джо се отпусна. Всичко беше наред. Приятно. Само тя и Тайлър, без напрежение и думи. Тялото ѝ се разгорещи, както ставаше винаги, щом той я докоснеше. Тайлър беше истински мъж. Запита се дали той ще се чувства удобно гол на снега. Представи си, че се любят в снега, и се изкикоти.

Тайлър се дръпна назад и устните му се извиха в усмивка. Зелените му очи заискриха. Тайлър Макбрайд беше красив мъж, каубой по сърце, и Джо не можеше да отрече, че я привлича.

Той беше първият, който започна да си проправя път към сърцето ѝ след смъртта на Кен.

– Обичам те, Джо.

Тя примига и тялото ѝ се скова. Любов. Беше прогонила тази дума от съзнанието си. Той не можеше да каже това. Залогът беше твърде голям, когато в картината се намесеше любов.

– Ще се омъжиш ли за мен? – попита той и отново я целуна, сякаш вече се беше съгласила.

Джо зяпна от изненада.

Тайлър я погледна и тя видя в очите му, че знае какъв ще бъде отговорът ѝ.

– Не мога.

Той се напрегна и се втренчи в нея.

– Съжалявам.

Джо избяга от кухнята. Трябваше да му даде обяснение и да му каже какво изпитва към него и Кен.

Към Тими.

Но от очите ѝ бликнаха сълзи при мисълта за тях и не можа да изрази чувствата си с думи. Не можеше да го обясни на себе си, а още по-малко на Тайлър.

Оттогава не го беше виждала.

Телефонът иззвъня.

– Хижа "Лосова глава" – с дрезгав глас отвърна тя и се престори, че се закашля.

– Обажда се Бони Томпсън от отдела на шерифа. Кой е на телефона?

– Здравей, Бони. Джо е.

– Ще изчакаш ли шерифа?

"Да изчакам шерифа?"

– Нещо не е ли наред?

– Не. Минутка, моля.

Знаеше ли Бони за връзката ѝ с Тайлър? Едва ли, но в окръг Бийвърхед живееха само девет хиляди души. И всичките се познаваха. Джо не беше демонстрирала взаимоотношенията си с него, но не ги беше и крила.

Но защо се тревожеше за това? Всичко беше свършило. Тайлър се обаждаше за Уайът и момчетата.

– Джо.

Гласът му беше плътен и секси, въпреки че той се държеше официално. Може би затова я привличаше. Нямаше представа какво ѝ причинява.

– Здравей, Тайлър.

– Говори ли с Уайът?

– Да. Утре сутринта ще отида до изоставената ферма на Кимбъл и ще докарам Бен Уорд. Уайът ще ни последва с останалите момчета.

– Благодаря.

– Не е необходимо да ми благодариш, Тайлър. Правя го от години. – Защо говореше така, сякаш се оправдаваше?

– Джейсън е е тях.

– Сигурна съм, че всичко е наред. Той е добро дете и Уайът знае какво прави.

Джо знаеше, че Тайлър не покровителства сина си, а бди над него. И с пълно право. Светът беше опасно място. Трудно беше да постигнеш равновесие и да прецениш кога трябва да окуражиш децата и кога да ги защитиш.

– Аз... – Какво щеше да каже? Какво можеше да каже? – Ще помоля Джейсън да ти се обади, когато дойдат тук.

– Много ще ти бъда благодарен. Наш се обади за лавината. Не е близо до теб, нали?

– Не. Паднала е на три километра източно от Лейквю. Чухме я. Сякаш се сгромоляса в двора ни, но говорихме с Наш и той вече беше ходил да я огледа.

– Как сте там, в хижата?

– Добре. Няма проблеми.

– Имате ли гости?

– Една двойка. Не очакваха огромната самота тук. Мисля, че вече не ги свърта на едно място. – Джо говореше за незначителни неща и се почувства неудобно.

– Ако някой се появи изневиделица, обади ми се.

– Защо?

– Човек никога не знае. Намирате се на затънтено място, Джо.

– Всички тук имат резервации, Тайлър. Понякога хората искат да бъдат на затънтено място.

– Освен ако не отиват някъде.

Тя стисна зъби.

– Това беше неуместно.

– Нима? – тихо попита той.

– Нещо друго?

– Спомняш ли си интервюто, което даде за онова списание преди две години? Окачено е във фоайето на хижата ви.

Внезапната смяна на темата на разговора я обърка.

– Да – предпазливо отвърна Джо. – Защо?

– Как си облечена на снимката?

– Важно ли е?

– Просто питам.

Тя нямаше представа какви мисли се въртят в главата му.

– Ами, медночервен пуловер и джинси. Не, джинсова пола. Защо?

– Някой го спомена и не можах да си спомня.

– И те интересува с какво съм била облечена на снимка отпреди две години?

– Джо, ако в хижата неочаквано дойдат непознати, обади ми се незабавно.

– Нещо не е наред. Какво става, Тайлър?

Последва дълго мълчание.

– Не искам да те плаша.

– Вече ме уплаши.

– Днес ми се обади някакъв странен човек, който описа снимката. Смята, че някой може би иска да те нарани.

– Да ме нарани?

– Утре ще дойда в хижата.

– Не е нужно да... – Джо млъкна. Искаше Тайлър да бъде близо до нея. Той ѝ липсваше. Но бяха изминали почти два месеца и Тайлър не ѝ се беше обаждал, откакто отказа на предложението му за брак. Не го обвиняваше. По дяволите, не знаеше дори дали иска да го види, Въпреки че свиването на стомаха ѝ говореше противното. – да вземеш Джейсън.

– Искам да те видя и да се уверя, че всичко е наред.

– Кой е човекът с моята снимка? Сериозно ли мислиш, че е опасен? – Той не отговори и тя продължи: – Бурята няма да премине скоро. Довечера или утре никой няма да дойде в хижата.

– Разчитам на това. Бъди внимателна.

– Не ми казваш всичко, Тайлър. Какво има?

Той се намръщи и погледна информацията, която имаше за Дохърти, Чапман и О'Брайън. Колко да ѝ каже? Не искаше да я плаши излишно. Тя беше права, че никой няма да успее да мине през Лейквю. Вече беше говорил с Наш, който следеше дали някой ще дойде оттам. Истината обаче беше, че към Долината не водеше само един път и се влизаше по-лесно през Айланд Парк " в Айдахо, поне след като престанеше да вали сняг.

– Не искам да те плаша – внимателно каза Тайлър, – но спомняш ли си за земетресението в Калифорния миналата седмица?

– Съобщиха по новините.

– Някой е видял избягали затворници в Покатело.

– Това е на магистралата. Вероятно отиват в Канада.

– Свидетелят каза, че единият беглец има снимка на жена. От списание. Мисля, че си ти.

Последва мълчание. По дяволите, не искаше да я плаши, но какво друго можеше да стори? Джо трябваше да бъде подготвена.

– Джо? Добре ли си?

– Затова ли попита как съм била облечена на снимката?

– Да.

– Но не знаеш дали избягалият затворник идва насам.

– Не.

Тайлър си припомни думите на непознатия: "Макбрайд, трябва да ми повярвате. Жената е в опасност."

– Все още трима затворници са на свобода – тихо добави той. – Мъжът по телефона говори само за двама, но не знаем къде е третият и дали са заедно или са се разделили.

– Кои са? – попита тя. Гласът ѝ беше спокоен и безпристрастен, но Тайлър предположи, че се е намръщила съсредоточено.

– Арън Дохърти, Дъглас Чапман и Томас О'Брайън. Всичките са от Калифорния и са избягали от "Сан Куентин" по време на земетресението. Не знам дали са се отправили към хижата, но трябва да внимаваш. Обадих се на Наш и го предупредих. Той следи какво става в Лейквю. Никой не може да мине през лавината, поне тази вечер.

– Благодаря, че ми каза. Трябва да предупредя гостите...

– Почакай, Джо.

– Защо?

– Не казвай на никого.

– Не мога да запазя информацията за себе си.

– Можеш ли да гарантираш за всекиго от гостите си? Познаваш ли ги лично? Всичките ли са в хижата от двайсет и четири часа?

– Не, но...

– Ако кажеш на един, ще се разчуе. Хората ще изпаднат в паника, Джо. Знаеш го. Кажи само на дядо ти и на Портър, но на никого другиго. Поне докато получим снимките от полицейските им досиета. Интернетът ти работи ли?

– Не. Включва се от време на време, но последния път, когато проверих, нямаше. Засега ще го пазим в тайна между нас. Дядо и Портър вече са си легнали. Утре сутринта ще им кажа.

– Ще ти изпратя снимките им веднага, щом ги получа. Ще бъде скоро. Вече разговарях с федералните власти.

– Ще чакам.

– Заключи вратата си, Джо. И вземи пушка, като си легнеш.

– Наистина ли е необходимо?

– Предпазна мярка.

– Добре.

Тя затвори. Тайлър се втренчи в телефона. Защо не ѝ каза, че я обича.

Искаше да говори с Джо и да я накара да му обясни, но не по телефона. Какво можеше да ѝ каже, за да я убеди, че да го обича, че връзката им не означава да измени на покойния си съпруг?

Телефонният разговор нямаше да оправи нищо. Щяха да говорят, когато се видеха утре. Може би не беше изяснил, че не се опитва да замени Кен Сътън.

Поне щеше да ѝ го обясни, ако успееше да проникне през лавината и в дебелата глава на Джо.

И щом отидеше там, нямаше да я остави, докато не се увереше, че тримата избягали затворници не са близо до хижата.

Пета глава

Арън Дохърти слушаше разговора между Джоана и мъжа на име Тайлър.

Тя говореше тихо и той не можа да разбере думите, но гласът ѝ звучеше притеснено.

Никой не знаеше, че Арън ще отиде в хижата. Дъг се криеше, а О'Брайън беше мъртъв.

Но тя беше разтревожена от нещо.

Някой ли ги беше видял, когато уби О'Брайън в покрайнините на Покатело? Но дори да ги беше видял, не знаеше къде отиват. Може би някой бе открил изчезналата моторна шейна, която откраднаха в онова пикливо градче покрай Южния път. Дъг искаше да нахлуят в хижата и да избият всички там, но Арън не му позволи. Имаше твърде много неизвестни.

Беше ли се обадил някой на ченгетата?

Дори да беше така, нямаше начин ченгетата да стигнат дотам. Арън чу шума от свличането на лавината. Си-. Гурно беше опустошителна. Вероятно до хижата имаше и друг път, но щеше да им отнеме повече време. Пътят, по който беше дошъл, изглеждаше най-краткият на картата.

Трябваше да измисли как да прекъсне телефонната линия. Предполагаше, че телефоните няма да работят заради бурята, но Карл Уебър му обясни, че кабелите са в земята.

– Нямаме електричество и ползваме генератор, но имаме телекомуникации – пошегува се той. – Телефонната служба съществува от трийсет години и никога не е имало цовреди.

Това не беше хубаво. Единственият телефон беше в кабинета заедно с радиостанцията и факс машината. Довечера, когато всички заспяха, Арън трябваше да намери начин да реши проблема. Искаше му се Дъг да е с него. Той вероятно знаеше как да прекъсне телефонната линия, без да предизвика подозрения. В края на краищата, Дъг беше инженер, или поне беше такъв, преди да убие трима души.

Арън се вмъкна в друга стая, когато Джоана затвори телефона. Помещението беше малко, тъмно като в рог и миришеше на тютюн за лула и хубав коняк. Напомни му за дома на леля Дороти сред хълмовете на Глендейл. Не познаваше чичо си Бени, който бе починал, преди Арън да се роди, но гостната бе запазила мириса му. Леля Дороти сядаше там, отваряше кутията и въздухът се изпълваше с ухание на тютюн за лула. Пиеше коняк и не помръдваше часове наред.

Леля Дороти обичаше чичо Бени и бе превърнала гостната в мавзолей.

Изглеждаше някак подходящо, че тя умря там. И без това сигурно отиде на по-хубаво място. Все повтаряше, че няма търпение да умре, за да бъде отново с Бени.

И сега беше при него.

Арън чакаше в стаичката и се ослушваше. Сърцето му блъскаше в гърдите.

Мислеше, че всички спят или са си легнали, защото наближаваше единайсет през нощта, но когато излезе от стаята си, чу Трикси в кухнята и глас в кабинета. Огънят в камината беше изгаснал и Портър Уд и Карл Уебър не се виждаха.

Арън искаше да се запознае с обстановката и да научи повече за Джоана. Но трябваше да чака.

Заслуша се. Скоро не се чуваше нищо друго освен вятърът. Арън чакаше. Беше търпелив.

Сутринта застреля О'Брайън и го остави в снега в канавката извън Покатело, после двамата с Дъг се отправиха към Монида. Утрото беше ясно и красиво, но веднага щом свърнаха в Стогодишната долина, небето помръкна и от Националната метеорологична служба предупредиха за бързо придвижваща се и силна буря.

Арън настоя да продължат. Джоана беше само на няколко километра. Не можеше да се приближи толкова много и да не я види.

Дъг измърмори недоволно, но не се оплака на глас, докато пълзяха с двайсет и пет километра в час в ослепителния сняг. Камионетката затъна в западната страна на Лейквю и Дъг изпита желание да убие спътника си.

Арън обаче съзря удобна възможност. Отпред имаше някакви сгради. Убеди Дъг да тръгне с него, но сградите се оказаха изоставени.

И после видяха светлини.

Дъг се развълнува.

– Да влезем и да очистим всички. Ще останем две седмици. Наоколо няма жива душа. Никой няма да се сети да ни търси тук.

В първата сграда имаше моторни шейни. На Арън му хрумна по-добра идея.

– Да отидем с шейните при Джоана.

– Не. – Дъг беше категоричен.

Но той го придума. Истината беше, че Арън не знаеше как се кара моторна шейна. Нямаше да може да я поправи, ако нещо се случеше. А спътникът му разбираше от всякакви механизми.

– Джоана има сестра – добави Арън.

– Вероятно някоя стара вещица – измърмори Дъг.

– По-малка е от нея. Много е хубава. Мисля, че ще те хареса.

Той беше сигурен, че Трикси Уебър ще се влюби в Дъг. Той беше противен, тъп грубиян като Линкълн Барне. Биеше жените. На Трикси ѝ харесваше да я бият. Иначе защо е имала връзка с отрепка като Линк?

Арън не би оставил белег върху безупречната кожа на Джоана. Като си помисли, че Линк я беше наранил, му се прииска да убие копелето отново.

Никой не трябваше да докосва Джоана Сътън. Нито да я наранява. Арън беше готов да умре, но да не позволи това.

– Не ме лъжи. Тук не ми харесва. По-студено и по-влажно е от "Куентин" и едва чувствам пръстите на краката си.

Арън намери дрехи в една барака. Бяха му по мярка, но Дъг беше по-едър и скиорското яке му беше тясно. Дъг продължи да мърмори недоволно, но запали моторните шейни и потеглиха.

Никой не ги проследи.

Беше по-трудно да убеди Дъг да остане в едно от най-отдалечените бунгала. Едва не загинаха в лавината. Шумът беше оглушителен. Арън не беше чувал подобно нещо и за пръв път през живота си помисли, че ще умре.

Усетиха я, но лавината беше най-малко на осемстотин метра зад тях.

Продължиха. И първото бунгало беше идеално за Дъг. Имаше храна, дърва и печка. И спокойствие. На Арън му хареса. На Дъг... не толкова много, но той настоя спътникът му да изчака там един-два дни.

И сега се радваше, че го е сторил. Двамата заедно щяха да предизвикат по-голямо подозрение. Арън не искаше Джоана да се усъмни. Особено след странния телефонен разговор, който беше подслушал.

Тя беше по-красива в действителност, отколкото на снимката. Когато влезе в хижата, видя статията, която носеше в себе си навсякъде. Беше поставена в рамка и окачена в антрето.

Около статията бяха наредени няколко снимки, включително на любимата му – Джоана, застанала на широката веранда на хижата, и планината зад нея. Ветрецът развяваше дългите ѝ кестеняви коси. Очите ѝ блестяха, съвършеният ѝ профил беше аристократичен, а кожата ѝ беше чиста и гладка.

Кожата ѝ изглеждаше още по-мека в действителност.

Косата ѝ беше по-гъста.

Очите ѝ бяха по-тъмнокафяви.

Устните ѝ бяха сочни и съблазнителни.

Арън беше нейният спасител. Искаше да ѝ каже веднага щом се запознаеха, че е нейният герой, но знаеше, че трябва да почака. Благородните герои в романите ѝ не се появяваха на сцената и не казваха на красивата героиня колко са прекрасни, а го показваха с дела.

И той щеше да ѝ покаже. А в подходящия момент щеше да ѝ каже, че е убил Линкълн Барне заради нея.

Въпреки че кой мъж не би защитил любимата си? Съпругът ѝ не беше герой, а глупав и безсилен мъж и бе убит. Джоана очевидно беше по-добре без онзи жалък тип.

Арън се увери, че наоколо няма никого, видя, че ръчният часовник, който бе откраднал от мъртвия О'Брайън, показва 23:38, и тихо излезе от стаичката.

Тишина.

Вмъкна се в кабинета, безшумно затвори вратата и запали лампата на бюрото. Коленичи на пода и потърси контакт под леглото. Не, не можеше да изключи радиостанцията. Щяха да забележат и отново да я включат. Същото беше и с телефонните линии.' Налагаше се да излезе навън и да намери разпределителната кутия. Но дори тогава не беше сигурен какво да направи. Дъг щеше да знае. Трябваше да го накара да прекъсне линията.

Неочаквано телефонът иззвъня пронизително и той подскочи. Завъртя се и осъзна, че е факс-машината, а не телефонът. Бутонът за силата на звука беше отстрани и той го намери. Надяваше се, че никой не е чул. Машината иззвъня отново, този път по-тихо.

И после започна да излиза факс.

Първата страница беше с печата на полицията, а по-нататък беше напечатано:

"Шерифският отдел на окръг Бийвърхед Тайлър Макбрайд, шериф."

Тайлър. Човекът, с когото Джоана бе разговаряла.

Съобщението беше написано с дребни, черни, печатни букви.

"Джо, това са снимките, за които говорихме. Бъди внимателна. Ще дойда веднага щом мога. С обич, Тайлър."

С обич, Тайлър.

Кое ченге подписваше служебното си съобщение "с обич"?

Какви точно бяха взаимоотношенията на Джоана с ченгето?

Лицето на Арън пламна. Не виждаше нищо освен съобщението.

"Ще дойда веднага щом мога. С обич, Тайлър,"

Седна на стола зад бюрото. Сърцето му сякаш беше пронизано със скалпел. Беше ли му изменила Джоана с друг мъж? След всичките писма, които ѝ написа? И след като уби заради нея?

"Тя е прекадено добра за теб. Знаеш го, Арън. Джоана е красива, ти не си нищо особено. Тя е преуспяваща, а ти си нищожество. Никога няма да бъдеш нещо. Къде ти беше умът, когато дойде тук? Няма начин да те обикне. Никой не може да те обикне."

Млъкни.

Арън не беше такъв. Разбира се, че беше достоен за Джоана. Беше умен и красив и двамата бяха родени един за друг. Имаха страхотно бъдеще. Тя непрекъснато щеше да повтаря, че ще живеят дълго и щастливо заедно.

факс машината изпиука. Той разтърси глава и прогони мислите си. Видя, че три страници последваха заглавната.

" С обич, Тайлър."

Първата беше снимката от полицейското досие на Дъг Чапман. Беше същият грубиян, с черна брада на два дни, разрошена коса и малки, черни очи. Фотографията му напомни за съперника на моряка Попай в старите черно-бели анимационни филми, които Арън гледаше като дете. Но Дъг не беше дебел като Блуто, нито толкова зъл на вид.

Външността очевидно лъжеше.

Под снимката имаше физическо описание.,Дъглас Харолд Чапман, роден през 1971 година, коса: кестенява, очи: кафяви, ръст: метър осемдесет и пет, тегло: 110 килограма. Отличителни белези: татуировка на лявото рамо – роза и името "Таня". Татуировка на орел на дясното рамо."

Следващата снимка беше на Томас О'Брайън. Не беше много ясна, явно копие с лошо качество. Изглеждаше много по-млад, отколкото Арън го помнеше. "Томас Майкъл О'Брайън, роден през 1953 година, коса: черна, очи: сини, ръст: метър осемдесет и три, тегло: деветдесет и два килограма. Отличителни белези: рождено петно с формата на ягода с диаметър два и половина сантиметра на дясната плешка."

И после излезе последната страница.

Снимката от полицейското досие на Арън.

Той извади четирите листа от факса и се обърна към вратата, но спря.

Джоана може би ги чакаше. Ако не бяха там, щеше да се обади на шериф Тайлър Макбрайд.

" С обич, Тайлър."

И той щеше да ги изпрати отново. Арън не беше сигурен дали ще успее да повреди машината дотогава. Поне така, че да не бъде очевидно.

Той върна заглавната страница и снимките на Дъг и О'Брайън в машината. Сгъна своята фотография и я пъхна в задния си джоб, а след това угаси лампата на бюрото и излезе.

Качи се на горния етаж и закрачи пред стаята на Джоана. Под вратата ѝ се процеждаше светлина. Какво ли правеше? За какво мислеше? За онзи мъж?

" С обич, Тайлър."

Арън сви юмруци, притисна ги до стената с ламперия до вратата и едва устоя на желанието си да почука. Как можеше Джоана да му причини такова нещо?

Щеше да я попита и тя щеше да му каже. Тя беше откровена. Само откровен човек можеше да напише романи като нейните. Всяка дума беше като да изтръгнеш истината от патологичен лъжец, болезнена, но пречистваща.

Вдигна ръка да почука, но се отказа.

"Не бързай."

Щеше да постъпи по-добре, ако изчака до закуската. Осъзна го, докато гледаше вратата. Лампата на стената осветяваше коридора. Не искаше да я плаши, нито да я кара да се чувства неудобно, а ако се появеше посред нощ, щеше да направи и двете.

Той бавно тръгна по коридора и се опита да измисли основателна причина да почука на вратата ѝ.

Беше гладен? Не, това беше тъпо, В стаята му имаше малък хладилник с вода, сирене, бисквити и грозде. Старецът, дядото на Джоана, му каза, че ако се нуждае от нещо друго, в трапезарията има бюфет с надпис "Закуски" и може да си вземе каквото желае.

Ами, ако кажеше, че не може да заспи и иска да поговорят?

Не, думите щяха да прозвучат като на ученичка.

Вероятно можеше да повреди нещо от стаята си и да помоли Джоана да го поправи. Но тя щеше да си помисли, че не е способен да се грижи за нея.

Отчаянието му нарасна. Трябваше да я види, но не искаше да се проваля и да я уплаши.

"С обич, Тайлър."

Желанието се засили и Арън отмина и слезе по стълбите, а сетне пак се качи и се приближи до вратата ѝ. Бавно. Крадешком. Едва не почука.

Не.

Върна се долу.

Някакъв шум го накара да спре. Мина през фоайето, насочи се към голямата стая и видя момиченцето, Лия Уебър, което тичаше, следвано от големия санбернар. Беше с червена памучна пижама и червен халат. Дългите ѝ коси бяха прибрани на плитка на гърба. На хубавото ѝ лице не се изписа страх от срещата с непознатия в коридора.

– Късно е да си будна – каза той.

Бъкли размаха опашка и Арън го почеса по гърба. Никога не бе имал куче. Леля Дороти имаше два пудела, които едва ли заслужаваха да се наричат кучета. Приличаха по-скоро на грамадни плъхове. Бъкли обаче беше истинско куче и като дете той би се гордял да го има.

Момиченцето се засмя.

– Тихо. Не казвай на мама. Искам да си взема още едно парче кейк. Портър прави най-хубавия шоколадов кейк на света и знам, че леля Джо ще изяде всичкия през нощта.

– Да, кейкът беше чудесен – съгласи се Арън.

– Трябва ли ти нещо? – попита Лия и облиза пръсти.

Беше малка и невинна. Той обичаше децата. Имаше чувството, че много добре познава Лия Уебър.

Баща ѝ често бе говорил за нея. Беше залепил снимката ѝ на стената в килията си. На нея тя беше много по-малка. На пет или шест години.

Лия бе пораснала и се беше превърнала в красива девойка. На колко ли години беше сега? Предположи, че е па единайсет. На прага на съзряването, но все още дете и се нуждаеше от закрила.

Арън се беше погрижил за нея. Баща ѝ беше груб, глупав и склонен към насилие човек и беше по-добре, че с мъртъв, фактът, че едва не отвлече момиченцето, обезпокои Арън. Какво би направил Линкълн Барне на такова симпатично дете? Със сигурност нищо добро. Той бе убил едно друго дете и не можеше да му се има доверие дори за дъщеря му. Насилническите инстинкти не можеха да се контролират дори когато жертвата беше от собствената ти плът и кръв.

"Стана случайно. Нямах намерение да убивам момчето. Исках своето. Жена си и дъщеря си."

Думите на Линкълн Барне отекнаха в съзнанието на Арън. Угризения от убиец? Арън искаше кръв, защото Барне беше убил дете.

Арън бе отмъстил за смъртта на детето. Един ден Джоана щеше да го разбере, да падне на колене и да му благодари.

– Не – отвърна той. – Само се разхождам. Не мога да заспя.

– Знам – каза Лия и завъртя очи така, както само малките момичета правят. – Мама ме кара да си лягам в десет и аз я питам защо. Следващия месец ще навърша дванайсет и не трябва да имам вечерен час. Утре няма да ходя на училище.

– Хапни си от кейка, а аз ще поседя край камината.

Огнището беше в огромна ниша. Пламъците танцуваха бавно и безшумно и в стаята беше топло и уютно.

– Ще се видим сутринта. – Тя забърза към стаята си и повика Бъкли да я последва.

Срещата с Лия беше непредвидена, но Арън научи нещо много важно за Джоана.

Той седна на пода пред огъня. Щеше да чака своята любов, докато ѝ се доядеше нещо сладко.

Шеста глава

Дъг Чапман беше затворен в едностайно бунгало от седем часа и десет минути и все едно се намираше в "Сан Куентин". Защо послуша Арън?

"Стой тук. По-добре да отида в хижата сам. Така няма да предизвикаме подозрение."

Арън се забавляваше в голямата хижа със сексапилна жена в леглото, а Дъг беше заврян тук само с консерва чили кон карни в килера и бисквитите и настърганото сирене, които взеха от крайпътния магазин, където Арън уби О'Брайън.

Поне взе и бутилка "Джак Даниълс". Нуждаеше се от алкохол, особено след като видя как Арън превъртя.

Дъг и О'Брайън останаха в камионетката, а Арън отиде в минимаркета да купи храна. Сутринта небето беше толкова поразително сито, че не можеше да се повярва на прогнозата за времето, според която вечерта щеше да има буря.

Но бяха насред дивата пустош.

– Не мога да повярвам, че го правя – измърмори Дъг.

– Кое? – попита О'Брайън, който седеше на предната седалка на форда с четири врати.

– Това, че послушах малоумния Дохърти и дойдох в шибаната Монтана.

– Момичето му е тук, Дъг се изсмя:

– Момиче. Друг път. Той не познава проклетата кучка Започна да чете книгите и и сега мисли, че е влюбен в нея.

– Какви книги?

– Любовни. Момче среща момиче, правят секс и заживяват щастливо. – Той се изсмя отново. – Мога да ти кажа, че сексът е нож с две остриета. Разбира се, известно време е забавно, но после ти го начукат на теб и на банковата ти сметка. Шибаните кучки не стават за нищо друго, освен за едно бързо чукане. Това е новият ми девиз. Бързо чукане и чупката.

– Той не познава жената?

– Не.

– Как ѝ е името?

Дъг го погледна. О'Брайън беше заинтригуван, дори прекалено. На Арън това нямаше да му хареса.

– Нали я видя на снимката?

О'Брайън кимна.

– Знойно маце. Там е с твърде много дрехи, но съблечеш ли я, няма да има грешка. Но не говори за нея пред Арън. Той обезумява, като чуе за нея.

– Не знаеш ли името ѝ?

– Просто не говори за нея, Арън превърта. Той е чекиджия. Ние с теб правим, каквото трябва да бъде сторено. Разбирам те напълно. Убил си жена си, защото се е чукала с друг.

– Не говори за жена ми – промълви О'Брайън – Не знаеш абсолютно нищо за мен.

Дъг го погледна отново,

– Хей, човече, тук всички сме приятели, нали? Не ми пука какво си направил, за да попаднеш в "Куентин". Сега ме интересува само да не се върна там. Разбираш ли какво искам да ти кажа?

О'Брайън не отговори и Дъг не настоя. Арън се вмъкна на задната седалка.

– Имам нова, много по-хубава карта.

– По новините съобщиха, че довечера ще има буря.

– Ще бъдем там само след два часа, много преди бурята.

– Къде отиваме? – попита О'Брайън и се обърна.

Арън се втренчи в него.

– Ако не ти харесва, можеш да слезеш.

– Не ми харесва да не знам къде отивам.

– Слез.

О'Брайън не каза нищо повече и не помръдна.

Арън започна да разглежда картата, сякаш нищо не се беше случило.

– Върни се на магистралата и се отправи на север към Дилън.

– Там ли отиваме? В Дилън? – обади се пак О'Брайън.

– Не е твоя работа, да ти го начукам.

Дъг не беше виждал Арън в такова състояние. Дохърти сложи чанта в средата на седалката между Дъг и О'Брайън. Дъг я отвори и надникна да види какво има вътре. Храна, "Джак Даниълс" и книга.

– Купил си още една книга? За какво ти е?

– Нямам я – отвърна Арън. – Тръгвай.

– Взел си уиски. Страхотно.

– Не и докато шофираш.

– Задник – измърмори Дъг.

Дохърти обаче беше в лошо настроение и Дъг престана да го закача. Изкара камионетката обратно на магистралата и се отправиха на север.

Арън бръкна в раницата си и извади снимката, която непрекъснато гледаше. О'Брайън надзърна през рамо.

– Хубавица.

Арън се наежи. Дъг се опита да разведри обстановката.

– Хей, вижте! Край пътя стои елен.

Не успя да отклони вниманието им.

– Дори не си помисляй за нея, О'Брайън – рече Арън.

– Изобщо не мисля за нея, нито ме интересува. Само смятам, че е хубава.

– Тя не е твоя.

– Не съм казал, че е моя. Има ли си име?

– Желаеш я, нали? – попита Дохърти и без да мига, се втренчи в него. Дъг видя пистолета в ръката му. О'Брайън обаче не го виждаше.

– Не искам момичето ти. Имам достатъчно неприятности с жените. Казах само...

– Какво? Смяташ, че е хубава?

– Да, хубава е.

– Мислиш ли, че има хубави гърди?

О'Брайън не отговори. Арън вдигна снимката.

– Хубави са.

– Ами задникът ѝ?

– Не го виждам на тази снимка. Имаш ли друга?

Дохърти натисна спусъка. Куршумът прониза корема на О'Брайън. Очите му се отвориха широко. Нямаше представа какво се е случило.

И Дъг не разбра.

– Отбий – заповяда Арън.

Дъг излезе от магистралата на следващото отклонение, на километър и половина от предишната отбивка.

Арън внимателно прибра снимката и затъкна пистолета в панталоните си. Дъг зави и намери черен път.

– Спри – нареди Дохърти.

Чапман изпълни командата. Не беше виждал такива разгневени очи. Дори в "Куентин", където половината типове бяха откачени, не беше виждал очи като на Арън Дохърти. Уплаши се за живота си. И той имаше пистолет, но го беше сложил под седалката. Не искаше да протяга ръка към него, защото не знаеше какво може да направи Арън.

Можеше да застреля и него и да го остави край пътя. Смяташе, че Арън Дохърти е щурав, но човекът беше направо ненормален.

Чапман се замисли за загадъчната му забележка за затворника, настанен в килията му преди него. Мъжът очевидно беше убит в столовата. "Заслужаваше си го."

Запита се дали го е убил Дохърти. Арън не приличаше на убиец. Не беше слабак, но не беше и здравеняк и не правеше гимнастика като някои други затворници. Държеше се по-скоро така, сякаш е в унес и не може да повярва, че е в затвора, но няма да говори за това. Приличаше на мъж, когото хомосексуалистите са превърнали в "кучка ", но Дъг знаеше, че не е така.

И този факт го накара да се зачуди какъв всъщност е Арън Дохърти.

И колко души – освен Томас О'Брайън, когото влачеше към канавката – е убил.

Арън се върна в камионетката.

– Тръгвай.

Дъг Чапман потегли, без да споменава нищо за Томас О'Брайън. И още по-малко за Джоана Сътън, писателката на любовни романи.

Не искаше да свърши в канавката.

Арън Дохърти уби човек, защото бе подхвърлил невинна забележка за жената на снимката. Дъг нямаше да повтори същата грешка и затова лесно се съгласи да остане в гнусното бунгало, докато той отиде в голямата къща.

Дохърти беше убиец и Чапман не искаше да го дразни.

Но беше затворен и не можеше да мръдне никъде. И не желаеше отново да отиде в затвора, само че имаше такова чувство, докато седеше в жалкото бунгало.

Е, да, имаше легло, камина, храна и "Джак Даниълс", но не можеше да излезе. Същински затвор...

Поне беше на топло. Как ли живееха хората в планината? Там беше адски студено. През януари "Куентин" му се струваше като айсберг, но в планината беше още по-мразовито. В затвора имаше влага и коварен студ, който изсмукваше енергията от костите му. Монтана обаче беше като шибания Северен полюс.

Трябваше да отиде на юг, може би в Сан Диего като ' Гиодор Глен. Някъде на топло.

Беше се преоблякъл и беше запалил огън, но не можа да се отърве от студа, който го пронизваше до мозъка на костите.

Искаше да намери страстна жена и да я изчука, да открадне пари и да се скрие. Харесваше му как Арън обмисля нещата, но изродът беше психопат. Правеше се на благороден рицар, а Дъг не искаше да участва в това. Арън уби О'Брайън ей-така, за нищо. След този случай Чапман не споделяше мнението си и дори не споменаваше, че писателката няма нищо общо с него.

И сега беше затворен в проклетата Монтана, без жена, пари и планове. Чакаше.

Но нямаше намерение да се връща в затвора. По дяволите, предпочиташе да умре, отколкото да попадне отново в онази адска дупка, наречена "Сан Куентин". Но не искаше и да умре.

Отпи още една голяма глътка уиски. Алкохолът го опари приятно. Чувстваше, че е свободен.

И щеше да направи всичко, за да остане свободен.

– Когато ние с Джоана тръгнем, ще те взема – обеща Арън.

– Мамка му! – измънка Дъг и загреба чили с голямата лъжица от тенджерата.

Чилито беше хубаво, но би дал всичко за една сочна пържола и няколко бири. Така вървяха. Изпи още малко уиски и си припомни деня, когато за последен път яде вкусна пържола.

Денят, в който ченгетата го арестуваха за убийство.

Чапман хвърли тенджерата в мивката и огъна неръждаемата стомана. Убийство. Това ли наричаха правосъдие? Сякаш проклетата кучка не заслужаваше да умре. Съпруга. Тя беше шибано бреме от мига, в който се запознаха. Не спираше да дърдори. Дъг разби устата ѝ един два пъти и какво спечели? Жена му го удари по главатар тиган, също като в анимационен филм. Но тя издейства ограничителна заповед да не я доближава. Ченгетата не ги интересуваше какво му е сторила.

– Отплатата е коварна, Таня – изсмя се на глас той Вярно, отиде в затвора, но тя беше мъртва и гниеше I земята. Дъг научи, че родителите ѝ са я погребали, и дълго се смя. Жена му все повтаряше, че не иска да бъде погребана, а кремирана. Мисълта, че червеите и буболечките ще я изядат, я плашеше.

Чапман не го каза на жалките ѝ родители. Надяваше се, че гадинките, които тя мразеше, ще пируват с трупа ѝ. Това беше справедливо.

Карлос Багатело заслужаваше да умре може би повече от Таня. Дъг обаче признаваше, че в този случай гневът му докара неприятности. Имаше свидетел. По дяволите, свидетелите бяха трима и ченгетата го арестуваха.

И не се погрижи за ножа, след като накълца Таня. Остави го в чекмеджето в кухнята. Ако тогава познаваше Арън, нищо от това нямаше да се случи. Дохърти имаше шесто чувство за тези неща. Беше умен. Щеше да се погрижи за ножа.

Чапман съжаляваше само, че уби Шантал. Тя беше хубава жена. Правеше го щастлив като никоя друга и винаги беше готова за него и го желаеше. Стана неволно. Дъг обясни на ченгетата, че не е искал да я убива...

– Полицаите днес разпитваха за нас – съобщи Шантал три дни след убийството на Таня.

– Какво им каза?

– Че бяхме заедно онази нощ. – Тя се намръщи. – Дъг, ти излезе в един и се върна чак след три. Ти ли я уби?

– Икакво, ако съм го направил? Сега можем да бъдем заедно, Шантал, както искахме. Таня беше шибана кучка.

Красивите кафяви очи на Шантал се напълниха със сълзи.

" Не, Дъг, не и по този начин. Обичам те, но ти си убил съпругата си! Как можа?

– Не беше така...

– А как?

Той падна на колене и хвана ръцете ѝ.

– Шантал, обичам те. Ще го преживеем. Обещавам. Имам хубава работа. Изкарвам добри пари и сега не трябца да плащам издръжка на кучката. Можем да си купим къщата, която искаш, и...

Тя клатеше глава и по лицето ѝ се стичаха сълзи.

– Вече не съм сигурна, Дъг.

Шантал опита да се извърне настрана от него, но той не пусна ръцете ѝ.

– Не. Не!

– Пусни ме. Моля те.

Тя не се уплаши. Още не.

– Шантал, изслушай ме!

– Слушала съм те много пъти, Дъг. Ти си страхливец. Винаги избираш лесния начин. Един истински мъж би поправил грешките си и не би убил.

– Не можеш да ме изоставиш!

– Пусни ме!

Тя издърпа ръцете си. Дъг сграбчи глезените йия събори на пода. Главата ѝ се удари в твърдите дъски.

– Не говориш сериозно.

– Напротив!

Шантал обичаше грубия секс и Дъг си помисли, че това е поредната ѝ игричка. Възседна я, а тя го заблъска.

– Всичко свърши, Дъг. Махни се от мен!

– Никъде няма да ходиш. Направих го заради теб, Шантал!

– Направил си го заради себе си, тъпако!

Той я удари. Главата ѝ клюмна на една страна и тя престана да се съпротивлява. На лицето ѝ се изписа изненада.

Тогава Дъг я удари за пръв път. Таня, да, защото кучката го заслужаваше. Шантал не. Хубавата Шантал. Неговата Шантал.

– Извинявай. Не исках...

Тя отвори уста и той разбра, че ще изкрещи. Запуши устата ѝ. Нямаше намерение да я души. Но пръстите му стиснаха врата ѝ, очите ѝ се изцъклиха и от устата ѝ не излезе звук...

И Шантал умря. Прекалено бързо и лесно. Дъг не искаше да я убива.

Обичаше я.

Но кучката щеше да го остави.

Той удари с юмрук по картината на стената. Ръката му я проби.

– По дяволите! – изруга Чапман, хвана ръката си и я разтърси. Нямаше нищо счупено.

Не можеше повече да стои в бунгалото. Щеше да се побърка. Продължаваше обаче да вали сняг и вятърът го навяваше около бунгалата. Можеше да го затрупа жив.

Дъг започна да се поти. Не можеше да си позволи да бъде заровен под снега. Кой щеше да го намери? Ами, ако храната и водата му свършеха, преди Арън да се върне? Или изобщо не се върнеше? Ами, ако смяташе да го убие като О'Брайън? Ако планът му беше такъв от самото начало? Да го остави да изгние там?

По дяволите.

Проклет да бъде Арън Дохърти. Дъг щеше да отиде в хижата и да поеме нещата в свои ръце. Да вземе момичето за Арън и да убие всички други. С изключение на един-двама заложници. Щеше да остави живи жените. Той се ухили. Да, можеше да се позабавлява.

Времето беше лошо и щяха да минат няколко дни и дори седмици, докато някой се появеше. Можеха да вземат храна, да се наситят на жените и избягат, преди да ги намерят. Имаха предостатъчно време.

Не можеше обаче да го направи, заврян в едностайното бунгало, само два пъти по-голямо от затворническата му килия.

Той отпи голяма глътка уиски и почувства, че планът му е страхотен. И ако Арън Дохърти имаше нещо против, можеше да върви по дяволите. Дъг с удоволствие щеше да го изпрати там.

Той облече всичките си дрехи и якето, което О'Брайън беше оставил в камионетката, след като Арън изхвърли трупа му, и затъкна пистолета в колана си, а после намери остър нож в чекмеджето.

Предпочиташе ножовете пред огнестрелните оръжия.

А най-вече предпочиташе ръцете си.

Не обичаше да чака. Винаги действаше пръв, защото беше нетърпелив. И това беше една от причините, поради които го заловиха, осъдиха и хвърлиха в затвора.

Но ако го хванеха сега, щяха да бъдат шайка тъпи селяндури и Дъг щеше да ги очисти.

Убиването беше лесно. Особено след като вече имаше опит.

Не можеше да стои нито минута повече в бунгалото.

Той облече якето, нахлузи ботушите, завърза снегоходките, които откри в килера, и излезе от бунгалото. Почти веднага съжали за решението си. Валеше обилен сняг. Вятърът го навяваше и мигновено заличаваше следите му. Беше преценил погрешно къде се намира хижата. За щастие вятърът вееше в гръб и му помагаше да върви. Сигурно скоро щеше да попадне на нещо.

Не виждаше нищо. Беше тъмно като в рог и би си помислил, че се намира в ада, ако не беше студено. Снегът валеше толкова силно, че ако спреше за миг да се ориентира, щеше да го превърне в снежен човек. Въпреки снегоходките краката му затъваха надълбоко и се страхуваше, че няма да може да ги измъкне, но успяваше.

Щеше да премръзне до смърт.

Помисли да се върне, но следите му бяха засипани. Трябваше да продължи.

Арън щеше да си плати. Тъпак.

Доколкото можеше, Дъг вървеше по права линия. Беше видял накъде тръгна Арън и се движеше по стъпките му. Умееше да се ориентира. Щеше да намери хижата.

И да пречука Арън само защото го постави в това положение.

Изведнъж едва не се блъсна в стена. Не виждаше нищо и после неочаквано се озова на крачка от стената. В ъгъла блестеше слаба светлина.

Беше спасен. Дъг се подпря на грапавото дърво, заобиколи бунгалото и намери вратата. Снегът я беше засипал до дръжката. Вятърът го блъскаше в гърба. Натисна дръжката, но беше заключено.

Вътре светеше, затова почука. Ако никой не отвореше, щеше да разбие или вратата, или прозореца.

След минута на прага застана мъж. Над рамото му Дъг видя изключително красива жена, която лежеше в леглото. Русите ѝ коси бяха разрошени, а раменете – голи. Гърдите ѝ бяха закрити с юрган.

Сигурно беше гола.

Мъжът се ухили накриво.

– Ти трябва да си от хижата. Не знаех, че някой ще дойде тази вечер.

Чапман кимна.

– Проверявах гостите, но снегът внезапно се усили и не мога да се върна.

– Влез.

Той затвори вратата зад Дъг.

– Искаш ли кафе?

– Звучи страхотно.

Мъжът се обърна с гръб и Чапман извади ножа.

– Ти ли си Портър Уд? Той е единственият, с когото още не сме се запознали.

– Портър – отвърна Дъг. Какво тъпо име[1].

– Готвиш превъзходно.

– Съжалявам, но не си спомням името ти. Изпратиха ме само да...

Мъжът се засмя и напълни с кафе голяма керамична чаша.

– Грег. А това е съпругата ми Вики.

Тя му махна от леглото.

Сигурно имаше огромни гърди, съдейки по очертанията под юргана.

Дъг се възбуди.

Взе чашата от Грег и отпи от кафето.

– Благодаря.

– Ще се облека – обади се Вики, уви се в чаршафа и влезе в банята.

– Жена ми е скромна – добродушно отбеляза Грег. – За пръв път идва тук.

– Но не и ти – предположи Дъг.

– Учех в Мичиганския университет и написах научен доклад за мигриращите птици в резервата. Прекарах месец в Научната база на походно легло. Реших, че бунгалото с истинско легло ще бъде подходящо за медения ни месец.

– Радвам се, че се забавляваш.

Грег се засмя и отпи от кафето си.

– Живеем в Сиатъл и мислехме утре да се приберем у дома, но заради лошото време ще удължим медения си месец два-три дни. Но не мога да кажа, че съжалявам.

"И аз не съжалявам" – помисли си Чапман и стисна ножа в джоба си.

Вратата на банята се отвори и Грег насочи очи към съпругата си, която беше облякла бял хавлиен халат. Дъг си представи, че отдолу е гола.

Това беше благоприятната възможност, от която се нуждаеше. Той извади ножа от джоба си и го заби в гърба на Гper.

Мъжът падна на колене и отвори уста.

Дъг измъкна ножа и Грег се строполи на пода. Устните му се движеха безмълвно. Чапман отново заби ножа само за да е сигурен, макар да беше убеден, че първият удар е убил младоженеца.

Вики изпищя. Викът беше пронизителен, по-силен от агонията на младия убиец, който беше изнасилен в нощта преди земетресението.

Дъг я погледна и се усмихна. Беше красива, но дори да беше грозна, пак щеше да я изчука.

Отдавна не беше правил секс с жена.

От Шантал.

– Сега сме само ти и аз – ухили се той.

Вики се разплака и хукна към вратата.

Докъде щеше да стигне в това време?

Тя отвори и в стаята нахлу студен въздух. Дъг прекоси помещението с три големи крачки и я събори в ледения сняг.

Вики се разтрепери и се опита да пълзи. Вятърът навяваше сняг около нея.

Ако Чапман затвореше вратата, тя щеше да умре от студ на няколко крачки от бунгалото.

Той обаче имаше други планове за нея.

Сграбчи я за гъстите руси коси, довлече я обратно вътре, тресна вратата и заключи.

– Не! – Вики се сви на пода от страх.

– Повече никакви игрички – изръмжа той и я вдигна.

Отначало тя не направи нищо. Все още си поемаше дъх.

След това започна да го удря.

Дъг се изсмя. Щеше да бъде забавно.

Седма глава

Откакто разговаряха по телефона с Тайлър вечерта, Джо не беше в състояние да пише. Мислите ѝ се въртяха около онова, което беше казал и беше премълчал, и не можеше нито да пише, нито да заспи. Обвиняваше Тайлър. И себе си.

Не искаше да мисли за него в момента. Особено след като беше обсебена от Кен. Утре беше годишнината от убийството му. Четири години. Мисълта не ѝ даваше покой и завладяваше съзнанието ѝ, но за пръв път се сети за това чак днес. По-рано изпадаше в депресия няколко седмици преди годишнината от убийствата на Кен и Тими, но сега едва не забрави заради Тайлър и смущението си.

Имаше чувството, че е изневерила на съпруга си.

Но какъв съпруг имаше? От четири години Кен беше мъртъв.

Струваше ѝ се цяла вечност, но не беше толкова дълго време. Предполагаше, че ще разбере кога би трябвало отново да започне да се среща с мъже, но все още не изпитваше подобно желание.

Докато не срещна Тайлър Макбрайд.

Тогава остави настрана миналото. Не мислеше за Кен всяка нощ, когато не можеше да заспи. Очакваше с нетърпение бъдещето, вместо да се страхува от идния ден.

"Престани. Ти си романтичка. Любовта не се случва два пъти в живота. Извади късмет с Кен."

Известно време мислеше, че може да се влюби отново. С Тайлър се чувстваше в безопасност, уютно и обичана. Той беше като скала. Твърд, търпелив и умен.

И после развали всичко, като я помоли да се омъжи за него. Тя беше омъжена, "Кен е мъртъв."

Чувстваше се омъжена.

"Тогава защо спа с Тайлър Макбрайд? Отговори, Джо."

Изпитваше вина. Не веднага след това. Преживяването беше невероятно. Тайлър беше методичен във всичко, което правеше, включително в леглото.

През следващите дни обаче я обзеха съмнения и страх, че ще забрави Кен. И Тими.

Ваната щеше да бъде решението на проблемите ѝ. Джо я напълни с гореща вода, добави соли с аромат на лавандула, влезе вътре и въздъхна. Да, ваната щеше да я отпусне, да премахне напрежението, да ѝ позволи да заспи и да забрави Тайлър и факта, че отново ще го види. Да забрави абсурдната мисъл, че някакъв избягал затворник е обсебен от нея. Да забрави, че съпругът ѝ и синът ѝ са убити от психопат.

Джо и Кен нямаше да напуснат Стогодишната долина, ако не беше кариерата му. И ако бяха останали там, той вероятно нямаше да умре. Кен обичаше професията си и работата му като биолог в Сиера Невада край езерото Тахо, Калифорния, беше мечтата му. Джо беше писателка и можеше да работи навсякъде. Пишеше, занимаваше се с Тими и прекарваха всяка събота и неделя сред природата. Ходеха на къмпинг в планината, пързаляха се със ски, любеха се.

Въпреки че от убийствата им бяха изминали четири години, когато дадеше воля на чувствата си, тя осъзнаваше, че не тъгува по един и същи начин за съпруга си и за сина си. Обичаше Кен, но Тими беше тяхно дете. Можеше да гледа снимката му като деветгодишен, без да се разплаче, но щом видеше фотографиите му като бебе, се разплакваше. Тими заслужаваше бъдеще, а му беше жестоко отнето. И от нея.

Съдбовната нощ нахлу в съзнанието ѝ и Джо не можа да избегне спомените. Може би беше време да не ги отбягва.

Трикси имаше ограничителна заповед срещу приятеля си, бащата на Лия. Линк наруши заповедта безброй пъти и отиде в затвора за една година, когато се опита да отвлече Лия от училище. Трикси напусна Лос Анджелис, където живееше и работеше като сервитьорка в луксозен клуб, посещаван от известни личности и важни клечки в Южна Калифорния.

Джо разбираше желанието на сестра си да се махне от Долината, защото животът там беше труден, но не проумяваше склонността ѝ към авантюри. Трикси искаше да живее в центъра на всичко. Запозна се с Линкълн Барне наскоро след като се премести в Лос Анджелис и забременя. Дядо им настояваше да се прибере у дома, но тя дори не желаеше да си го помисли. Обичаше Линк и искаше да има свое семейство, въпреки че беше едва деветнайсетгодишна. Живяха заедно няколко години, но Линк показа истинската си същност. Беше ревнив. Ако Трикси погледнеше друг мъж, той обезумяваше. Накрая, след като Линк я удари, се разделиха. Тогава Лия беше на четири години.

Джо обаче подозираше, че Трикси е малтретирана от самото начало на връзката им, но не е споделила с никого. Веднъж я попита, но тя зае отбранителна позиция. Излъга, оправда се и отрече. Показа всички признаци на малтретирана жена, но поне събра смелост да го напусне и да поиска ограничителна заповед.

Линк отиде в затвора, защото наруши съдебната заповед, но когато го освободиха, отново започна да ги преследва. Тогава Лия беше осемгодишна. Джо убеди Трикси да напусне Лос Анджелис и ѝ предложи сигурно убежище. Двамата с Кен имаха голяма къща в Плейсървил, на половината път между езерото Тахо и Сакраменто. Трикси и Лия щяха да бъдат в безопасност там.

Два месеца по-късно, когато най-после започнаха да дишат по-леко, Линкълн Барне ги откри.

Беше петък през февруари. Джо писа цял ден, а Трикси ходи на събеседвания за работа. В три без петнайсет отиде да вземе децата от училище. Лия им носеше радост и вече беше "сестра" на Тим. Караха се, но им беше приятно да играят заедно. На Тим' му харесваше, че едно момиче обича видеоигрите, а Лия смяташе за страхотно, че той свири на китара.

Джо непрекъснато се питаше дали, ако беше взела друго решение, Кен и Тим щяха да останат живи. Ами ако бешерешила да се прибере направо вкъщи? Ако се беше усъмнила повече в пикапа, спрял пред дома им. И ако не се беше поколебала.

Тя обаче заведе децата в магазина да напазарува за събота и неделя. Върнаха се у дома час по-късно и влязоха през задната врата.

Попаднаха право в капана.

– Бягайте! – чу се гласът на Трикси от спалнята.

Джо спря. Уплаши се. Не знаеше какво става.

Дали онези секунди струваха живота на Тим?

– Отидете при съседите – каза тя на Тим и Лия. – Веднага.

Децата тръгнаха към вратата, но вече беше късно.

Линкълн Барне влезе в кухнята, опрял пистолет в главата на Трикси. Лия изпищя, а Тим, държейки се като истински мъж, какъвто не можа да стане, хвана братовчедката си за ръката и я дръпна зад себе си.

Джо никога нямаше да забрави ужаса, изписан на лицето му, но и непоколебимата сила, която бе виждала в баща му.

– Вървете! – повтори тя на децата. Трябваше да ги отпрати на безопасно място.

Хванал здраво Трикси, Линк направи четири големи крачки към страничната врата точно когато Тим протегна ръка към дръжката. Той удари Тим по главата с пистолета и момчето падна в безсъзнание на пода.

– Престани, татко, престани! – извика Лия. Очите ѝ се стрелкаха ту към майка ѝ, ту към простряното тяло на Тим.

Джо коленичи до сина си и го докосна. Главата му кървеше. Той се нуждаеше от лекар, но дишаше.

– Ела, Лия – каза Линк. – Тръгваме.

– Не, татко. – По лицето ѝ се стичаха сълзи.

– Остави я на мира – изкрещя Трикси. – Вземи мен и я остави!

– Мамо!

– Тихо, Лия. Всичко е наред. Остани при леля Джо.

– Проклетата кучка ме изпрати в затвора! Лия, майка ти ме изпрати в затвора само защото исках да те виждам от време на време.

– Ти удряше мама.

– Това е лъжа. Не съм правил такова нещо.

– Ти нарани Тими. Защо, татко?

Линк погледна момчето и изражението му се промени. Джо видя объркването и несигурността му.

– Линк, ти не искаш да нараниш никого. Особено Тим U Лия. Върви си. Няма да се обадим на ченгетата. Обещавам. Трябва само да закарам Тим в болницата. Моля те, върви си.

– Няма да си тръгна без съпругата и дъщеря си.

Джо погледна Трикси. Съпруга? Не ѝ беше казала, че се е омъжила за него. Дали това беше поредната смахната идея на Линк?

– Вземи само мен, Линк – рече Трикси. – Хайде. Обещавам, че всичко ще бъде като преди. Моля те, остави Лия.

– Ние сме семейство.

– Ней причинявай болка! – извика Трикси.

– Никога не бих при чинил болка на дъщеря си. Как можа да си го помислиш?

Барне блъсна на пода Трикси и насочи пистолета към пея.

Лия изпищя и той трепна. Колебанието спаси живота на Трикси. Куршумът улучи крака ѝ, а не гърдите.

Страничната врата се отвори. Кен застана на прага и веднага разбра какво става. Трикси лежеше окървавена на пода и кръвта ѝ изтичаше. Джо беше коленичила до изпадналия в безсъзнание Тим. Ръцете ѝ бяха изцапани с кръвта му.

Кен се нахвърли върху Линк и двамата паднаха на земята. Кен заби юмрук в лицето му, а с другата си ръка го сграбчи за китката и изби пистолета.

Едрият, силен Линк удари Кен в лицето.

– Нямам проблем с теб, Сътън. Искам си дъщерята.

Кен изохка и отново се опита да се пребори с него.

– Бягай, Лия – прошепна Джо, докато мъжете се биеха. – Иди в съседите.

– Лельо...

– Веднага.

Лия изтича през отворената странична врата. Джо въздъхна, с облекчение извади мобилния телефон зад гърба си, набра 911, натисна бутона за повикване и плъзна телефона в ъгъла на бюфета.

След това застана пред Тим. Трикси беше допълзяла до отсрещната страна на кухнята и бе оставила кървава следа.

Пъшкането на мъжете привлече вниманието на Джо. Огледа се за някакво оръжие, но не видя нищо. Дори да успееше да се добере до другия край на кухнята, ножовете бяха в чекмеджето, пък и не можеше да остави Тим незащитен.

Линк стисна пистолета и стреля. Куршумът прелетя на сантиметри от главата на Кен.

Джо не искаше да оставя Тим, но съпругът ѝ беше в беда. Линк беше върху него и го душеше. Кен сграбчи ръката му и се опита да се освободи.

Джо скочи и бутна стол пред Тим в усилие да го предпази. Хвърли се върху гърба на Линк и започна да дере главата му. Надяваше се да даде на Кен глътка въздух и на полицаите време да пристигнат.

Не се помъчи отново да вразуми Линк, защото осъзна, че няма смисъл.

Той изкрещя и я отхвърли от гърба си като див звяр. Джо падна на плочите и за миг беше зашеметена.

Кен обаче беше свободен. Той се възползва от възможността и удари главата на Линк в пода.

Барне се надигна. Ръката му, която държеше пистолета, беше между двамата. Кен я хвана и в секундата преди първия изстрел Джо разбра, че съпругът ѝ ще умре.

Разнесоха се три изстрела в бърза последователност. Джо видя изражението на Кен.

Линк го блъсна. Изглеждаше стъписан.

– Къде е Лия?

В далечината се чуха полицейски сирени. Джо не видя кога Барне е избягал. Коленичи до Кен, разрида се и сложи главата му в скута си.

– Кени, обичам те. Моля те, дръж се.

Гърдите му бяха облени в кръв. Устата му се отваряше и затваряше, но не можеше да каже нищо. Не можеше да диша. По-късно Джо научи, че куршумите са пронизали белите му дробове.

Той се втренчи в нея, докато тя гледаше как животът в очите му угасва.

***

Джо не можа да заспи дори след ваната. Минаваше един след полунощ, когато реши, че горещият чай и шоколадът са единственият изход от безсънието ѝ.

Намъкна стар сив анцуг и тениска с дълги ръкави, която бе виждала и по-хубави дни. Беше на Кен от Мичиганския университет. Не беше запазила всичките му дрехи, но някои от любимите му фланелки я утешаваха, особено през първата година след убийството му. Сега вече не мислеше за това и ги обличаше по навик и може би за късмет, когато пишеше, за да не я напусне вдъхновението.

Запита се дали тези няколко физически връзки с Кен не ѝ позволяваха да се сбогува с него. Достатъчно ли бяха четири години? Малко ли бяха или много? Не знаеше. Още не беше готова да се раздели с Кен. Поне така мислеше.

Когато беше с Тайлър, забравяше за Кен. И това понякога я плашеше, защото не искаше да го забравя. В същото време знаеше, че трябва да даде покой на Кен, ако иска да има бъдеще с друг мъж. С Тайлър. Ако обаче забравеше покойния си съпруг, какво щеше да означава това за Тими? Не можеше да го направи. Тя сдържа риданието си. Днес беше годишнина от онзи ужасен ден и нямаше да заспи.

Слезе на долния етаж. Чехлите ѝ шляпаха по дъсчения под. Дядо ѝ беше запалил лампите на стената, в случай че някой гост излезете от стаята си през нощта, но за да пести газ, ги беше изгасил през една и в коридора имаше тъмни и светли петна. Не чу нищо и се запита дали е престанало да вали. Надникна през високите прозорци и нидя, че снегът продължава да се сипе и е покрил верандата, земята и Долината. Бурният вятър беше утихнал и снегът изглеждаше измамно тих и спокоен, докато пада– ще от небето.

Нямаше виелица, а само безшумен поток от бели, почти синкави снежинки на странната, отразена светлина на лампата, която дядо ѝ беше сложил на външната стена на хижата.

Връщането у дома я беше излекувало. Ако беше останала в Калифорния, щеше да бъде сама. Долината, хижата, семейството и приятелите ѝ помогнаха. Кен винагищеше да ѝ липсва. Щеше да тъгува за сина си, но щеше да оцелее. Съзнаваше го и мисълта за предстоящия ден и онова, което щеше да ѝ донесе, я успокои.

– Винаги ще те обичам, Кени – промълви тя.

Навън се чу виене на вълк. Звукът се разнесе в долината. Джо не можа да прецени дали животното е наблизо или далеч. Воят беше последван от още един и после от друг, сякаш първият вълк бе повел хор. Това беше странно, но не и нечувано. Вероятно в нощта бродеше по-голям хищник. Повечето мечки гризли спяха зимен сън, но понякога хората виждаха по някоя през зимата. Лосовете бяха най-големият проблем през цялата година.

Отново настъпи тишина.

Джо се насочи към кухнята. Движеше се по инстинкт в сумрака. Отвори бюфета, където Портър Уд държеше превъзходния си шоколадов кейк. Устата ѝ се напълни със слюнка при мисълта за сладкиша.

Беше останала само една трета. Когато го беше прибрала, беше наполовина.

– Лия – измърмори Джо. Не можеше да се сърди на племенницата си, че обича сладки неща. Двете често се срещаха в кухнята късно нощем и това бяха едни от най-хубавите ѝ спомени напоследък. Лия ѝ беше помогнала да се съвземе много повече от всеки друг, защото съществуваше на този свят.

Тя извади кейка и се обърна към масата.

– Здравей, Джоана.

Чинията падна от ръцете ѝ, удари се в дъсчения под и трясъкът на счупеното стъкло заглуши писъка ѝ.

Тя протегна ръка назад, докосна стената и запали лампата.

Джон Милър.

– Съжалявам.

Изглеждаше притеснен, коленичи и започна да събира парчетата кейк и стъклата.

– Остави на мен – рече тя и коленичи до него.

– Не исках да те стресна. Не можах да заспя.

– Няма нищо. – Джо рядко срещаше гости нощем. Прсз последните четири години, откакто се беше върнала, ѝ се беше случило само два-три пъти.

Ръката му докосна нейната и тя за миг си помисли, че не е случайно.

"Не ставай смешна." Милър я стресна и Джо беше нервна.

Двамата мълчаливо почистиха и тя се приближи до хладилника.

– Да ти дам ли нещо?

– Не искам да те притеснявам. Съжалявам за кейка.

– Всичко е наред. Бедрата ми ще ти благодарят, че няма да напълнеят – опита се да омаловажи случилото с шега, но начинът, по който той я погледна, я накара да се почувства... насилена. Очите му сякаш бяха рентгени.

"Гледаш прекадено много телевизия с Лия."

Или по-скоро опасенията на Тайлър се бяха промъкнали в подсъзнанието ѝ. Джон Милър изглеждаше безобиден и се държеше безобидно, но в него имаше нещо малко... отблъскващо. Не можеше да определи точно какво. Може би беше само плод на въображението ѝ. Надяваше се, че Тайлър скоро ще изпрати снимките и тя ще се успокои.

– Чай, ако нямаш нищо против.

Джо имаше нещо против. Искаше да се върне в стаята си с чаша студено мляко, но чаят щеше да ѝ помогне да заспи. Обаче не желаеше компания.

Разбира се, не спомена нищо за чувствата си, докато слагаше чайника на печката. Джон Милър беше гост, а тя беше израснала в дом, който се гордееше с гостоприемството си. Донесе чаши и чинийки. Баба ѝ обичаше чай и въпреки че Джо предпочиташе кафе, чаят винаги я успокояваше.

Нямаше намерение обаче да го пие с Джон Милър в кухнята. В това имаше някакво странно, почти интимно усещане, което я обезпокои без определена причина. Не че в госта имаше нещо лошо. Той беше приятен на вид, с къса кестенява коса и големи кафяви очи. И малко скован. Да, това беше думата. Сякаш гледаше навсякъде, а не само там, където погледът му беше съсредоточен.

"Джо, уморена си. Не разсъждаваш трезво."

– Мляко? Захар? – попита тя.

– Не, благодаря.

– От Лос Анджелис си, така ли? – "Заври!" – заповяда мислено Джо на чайника.

– Роден съм и съм израснал там. Видях статията от списанието за теб във фоайето.

Тя се изсмя и се изчерви. Искаше ѝ се дядо ѝ да не я беше поставял там, но не можеше да му каже да я махне. Той много се гордееше с нея, а тя се гордееше с постиженията си, но въпреки това имаше чувството, че е в светлината на прожекторите и се перчи. Премести се и се засуети около печката.

– Чел съм книгите ти – добави Милър.

– Вече го каза.

– Когато планирах пътуването си, не знаех, че живееш тук.

– Мъжете обикновено не четат любовни романи. – Забележката беше лекомислена и не съвсем вярна. Десет-петнайсет процента от писмата от почитателите ѝ бяха от мъже. Кен казваше, че ако повече мъже четат любовни романи, ще има по-малко разводи.

– Особено много ми хареса "Всички неща трябва да преминат". Може би защото главният герой се казва като мен – засмя се той.

– Джон Милър е често срещано име.

Чайникът изсвири. Джо изля горещата вода в каната и пусна метално яйце с дупчици, пълно с листчета чай, както баба ѝ я беше учила. Ритуалът я успокои. Баба ѝ все повтаряше, че всеки проблем може да се реши на чаша чай.

– Сериозно, мисля, че разказът е трогателен. Много двойки преживяват същото. Загубват някого.

Гласът му постепенно заглъхна и тя го видя в различна светлина. Занесе каната на масата и седна, докато чаят се запари. Вероятно го беше преценила погрешно. Джон Милър я стресна, а тя не обичаше да я плашат. И може би беше нервна заради предупреждението на Тайлър.

– Говориш така, сякаш и ти си го преживял.

Той дълго мълча и гледа празната си чаша.

– Съпругата ми. Ребека. Преди осем години.

Без да разсъждава, Джо протегна ръка и стисна дланта му.

– Съжалявам. Трябва да е била много млада.

– И двамата бяхме на двайсет и пет. Бяхме женени от три години, веднага след колежа. Не го очаквах. Стана внезапно.

Чаят беше готов и Джо напълни чашите. Нямаше желание да говори за загуби, но болката на лицето на Джон я завладя. Той все още страдаше, а тя не можеше да обърне гръб на хора, които изпитват мъка.

– Какво се случи? – тихо го попита, отпи от чая си и заряза плана си да го пие сама в стаята си.

– Автомобилна катастрофа. Живя един ден и през нощта умря.

Това ѝ напомни нещо, но не знаеше какво точно. В думите му имаше нещо познато, но не можеше да го определи.

– В статията прочетох, че си загубила съпруга си.

Тя кимна. Не искаше да говори за Кен с Джон Милър, нито с някой друг. Той все още беше неин съпруг и не желаеше да го обсъжда.

– Съжалявам. Не трябваше да го казвам...

– Няма нищо. Не ми се говори много за това. – Тя отново отпи от чая си. – Е, какво те накара да решиш да дойдеш в Стогодишната долина посред зимата?

– Получих предложение за работа и го обмислям. Ще бъде голяма промяна в кариерата ми, но се колебая дали да приема.

Това пак ѝ напомни нещо. Преди години беше написала книгата "Не можеш да ми купиш любов", в която се разказваше за мъж, направил почти същото. Беше си взел отпуск от напрегната работа на компютърен специалист, за да обмисли промяна в кариерата си към нещо по-удовлетворяващо, но не толкова доходно. Главният герой Джош Грант се беше изгубил в Монтана и вместо да намери вилата на богатия си приятел в долина Битърут, се бе озовал в ранчо в Стогодишната долина, където бе открил любов и надежда.

Но, разбира се, Джо ставаше смешна. Имаше някои коренни различия. Джон Милър си беше запазил стая преди седмица. Беше планирал пътуването си за разлика от измисления Джош Грант.

Най-добрата ѝ приятелка, писателка на криминални романи от Сиатъл, бе споделила, че непрекъснато вижда измислените серийни убийци от книгите си в реални хора. "Но се оставящ течението да те носи, Джо – добави Минди, – защото въображението ни е по-буйно, отколкото на повечето хора. Знам, че зад всеки ъгъл не дебне сериен убиец, така както и че щастливият край никога не трае дълго."

Джо въздъхна. Минди беше голяма песимистка. Беше изумително, че успешно вплита романтика в книгите си за убийства.

– Нещо лошо ли казах? – попита Джон.

Тя поклати глава.

– Замислих се за една моя приятелка.

Той се намръщи и за миг ѝ се стори, че се ядоса. Ръката му стисна чашата.

И в следващия миг изражението му се промени.

– Благодаря за чая, госпожо Сътън.

– Може да ме наричаш Джо.

Милър стана.

– Мисля, че най-после ще мога да поспя, Джоана. Нека ти помогна... – Той започна да разчиства.

– Не, аз ще прибера. Благодаря.

– Сигурна ли си?

– Разбира се. Ти си наш гост – усмихна се тя, изненадана, че трябва да положи усилия, за да го направи.

– Добре. Благодаря за гостоприемството, Джоана. – Той ѝ намигна. – Ще се видим от другата страна на нощта.

Милър излезе и Джо се облегна назад на стола.

"Другата страна на нощта."

Друг от героите ѝ беше употребил същия израз. Когато го написа, мислеше, че е сладникав, но редакторката го хареса и го остави.

Джон Милър наистина беше чел романите ѝ. И ги беше запомнил.

На Джо ѝ харесваше, когато почитателите оценяваха произведенията ѝ, но изпита страх от него.

Тайлър ѝ беше казал, че може би я търси избягал затворник. И има нейна снимка.

Тя чу, че Джон се качи по стълбите и отиде в кабинета. По факс-машината се беше получило съобщение. Джо издърпа листа.

Първата страница от Тайлър.

,Джо, ето снимките, за които говорихме. Бъди внимателна. Ще дойда веднага щом мога. С обич, Тайлър."

Имаше две снимки. Джо не познаваше мъжете на тях. Тя въздъхна. Помисли, че Джон Милър е избягал затворник само защото бе цитирал откъси от романите ѝ. Забележката на Тайлър, че някой носи снимката ѝ, я беше изнервила повече, отколкото съзнаваше.

Изпита облекчение, че Джон Милър е такъв, какъвто казва. Може би беше малко странен, но това не беше престъпление.

Тя тръгна нагоре, но после се върна да провери предната врата. Беше заключена. Сетне обиколи хижата и провери всички врати. Отвори кабинета и запали лампата. Дядо ѝ пазеше там оръжията си в заключен шкаф. Повечето бяха ловни пушки. Имаше и няколко флакона със спрей против мечки. Тайлър искаше Джо да вземе някакво оръжие в стаята си, но тя не смяташе, че някой ще се вмъкне в хижата, преди той да дойде. Получи снимките и щеше да разговаря с гостите и да ги предупреди да бъдат предпазливи, но истината беше, че навън бушуваше зимна буря.

Джо взе флакон със спрей против мечки. Беше много лютив и силен. Можеше да отблъсне гризли и тя не излизаше без него. Не ѝ се беше налагало да го използва, но на един излет в гората баща ѝ беше спасил живота им с него.

Спреят против мечки беше по-силен от спрея с лютив пипер, използван за самозащита. Ако видеше някой от мъжете на снимките, Джо щеше да пристъпи към действие. Щеше да го обезвреди за десет-двайсет минути – достатъчно време, за да повика помощ или да избяга.

Уверена, че това е най-безопасното решение, тя се качи на горния етаж. Утре щеше да има много работа – да се погрижи за гостите, да се срещне с Уайът и момчетата и да придружи Бен Уорд обратно до хижата. Нуждаеше се от сън.

Беше затворена твърде дълго в хижата и това породи предишните ѝ опасения. Не, в Джон Милър нямаше нищо странно. Всичко се дължеше на безпокойството ѝ.

Осма глава

Тайлър Макбрайд спа малко през нощта. Какво правеше в топлото си легло и под юргана, докато дванайсетгодишният му син беше насред снежната виелица?

За да минава по-бързо времето, докато се тревожеше за Джейсън, той започна да чете. Взе един от романите на Джо. Когато ги запозна по време на спасителната операция миналата зима, Уайът спомена, че тя е писателка. Това заинтригува Тайлър, и една вечер потърси книгите ѝ в уебсайта "Амазон" и си поръча две. Разбра, че са любовни романи, и реши да не ги чете, но една нощ не можеше да заспи и взе единия.

След него прочете всичките ѝ книги. Видяха му се интересни, различни от военните и политическите трилъри, които предпочиташе. Не бяха такива, каквито очакваше. Разказваха за семейния живот, прошката и любовта. И Джо ги пишеше с лек хумор, какъвто не виждаше в тъжните ѝ кафяви очи.

В романите ѝ откри познаване на човешкото поведение и ѝ се възхити.

Четенето на книгите ѝ му доставяше удоволствие, но в същото време го караше болезнено да съзнава самотата си, страдаше, че отглежда сина си сам и че не настоя да разговаря с Джо след Деня на благодарността. Как можеше да се сравнява със светеца Кен?

"Не е честно."

Може и да не беше, но знаеше, че Джо все още се чувства омъжена за друг. Тайлър се надяваше, че ѝ е дал достатъчно време и търпение, за да го приеме в живота си, но след като тя отхвърли предложението му за брак, се запита дали и как го сравнява с покойния си съпруг. Беше невъзможно да се мери с призрак. Нямаше дори да се опита да го направи.

Но не стори ли точно това, когато ѝ предложи да се омъжи за него? Принуди я да направи избор. Обичаше я и знаеше, че и тя го обича, макар да не го беше казала с много думи. Джо правеше всичко възможно, за да отиде при него. Когато Тайлър спомена за екскурзията на Джейсън с Уайът в Деня на труда, тя се появи на прага му с раница в ръка.

Любенето им разруши бариери, които никой от двамата не подозираше, че съществуват. Тайлър искаше Джо в живота си като негова съпруга, най-добър приятел, любовница и майка на Джейсън.

Сгреши обаче, когато ѝ предложи брак тогава. Видя паниката в очите ѝ. Начина, по който го погледна. Сякаш изневеряваше на съпруга си.

Съпруг, който беше от четири години в гроба. Тайлър не би причинил това на Джейсън, нито на себе си и престана да ѝ се обажда и да говори с нея. Koгато бъдеше готова, тя щеше сама да дойде при него, така както го посещаваше в съня, И тази нощ не беше изключение.

Той спа няколко часа – неспокоен и мъчителен сън, изпълнен с безпокойство за сина му и страх за Джо. Събуди се, без да си е починал, избръсна се, изкъпа се набързо и тръгна към участъка.

На разсъмване бурята временно беше спряла. Не валеше сняг, но се стелеше гъста мъгла, а небето беше черно и заплашително. От метеорологичната служба съобщиха, че най-силната буря е преминала и ще има внезапни вихрушки от време на време, но в момента видимостта е нула, И Тайлър не смяташе, че скоро ще се подобри. Обикновено извървяваше пеша двете пресечки, но сега дори с джипа стигна до участъка за десетина минути. Снегоринът скоро щеше да пристигне да почисти главните улици, но Тайлър подозираше, че повечето хора ще останат вкъщи през целия ден.

Когато се преместиха с Джейсън, Уайът искаше да живеят в ранчото му в покрайнините на Енис, но Тайлър не беше сигурен във взаимоотношенията с брат си, за да живее с него. Не бяха на едно мнение за баща им и макар И мъртъв, Роджър Макбрайд стоеше между синовете си.

Тайлър си намери къща в града. Смяташе да потърси няколко акъра в околностите на Дилън, където да отглежда коне, както беше правил като младеж, но близостта до участъка имаше своите предимства.

Като днес.

Той изля хладкото кафе, направено от нощните дежурни, и свари ново, а сетне поиска доклад от двамата си помощници. Нощта беше преминала изненадващо спокойно. Най-голямото предотвратено бедствие бяха две хлапета, които си бяха играли в снега предишния ден и бяха изчезнали. Късно вечерта бяха намерени в къщичката на дървото в съседите. Стълбата бе паднала и се страхували да скочат, а и никой не ги чул, когато викали.

Сега бяха в безопасност в топлите си легла.

Там, където трябваше да бъде и Джейсън.

Защо позволи на Уайът да го убеди да вземе Джейсън? Градското момче не беше подготвено за суровите зимни условия в планината.

"Ти си всичко, което имам, Джейсън. Дръж се."

Тайлър си наля кафе и го занесе на бюрото си.

Беше роден и израснал в Тексас и се записа в Армията на осемнайсет години, за да се махне от баща си и да види света. След шест години завърши платен от правителството колеж в Тексаския университет в Далас, запозна се с красивата Шарън, сближиха се, тя забременя и се ожениха.

Бракът им не продължи дълго, Шарън се премести в Калифорния със сина им и Тайлър го виждаше само два пъти в годината. Нямаше възможността да бъде добър баща. Но когато Шарън се разболя от особено коварна форма на рак, двамата с Джейсън се върнаха в Тексас.

"Винаги си бил добър баща, Тайлър. Не трябваше да се местя толкова далеч. Мислех, че ще изживея мечтата си, но беше кошмар. Прости ми."

Разбира се, че ѝ беше простил. Какво друго можеше да направи? Шарън почина в непоносими болки два месеца по-късно и му остави син, когото Тайлър бегло познаваше и който го мразеше.

В Монтана харесваше същите неща като в Тексас – необятния простор, хората и живота сред природата. Но би пренесъл наводненията, ураганите и торнадото през зимата в Монтана.

Външната врата се отвори и в стаята нахлу студен въздух.

– Още един ден в рая – отбеляза Тайлър.

– Рай?

В кабинета на шерифа влязоха двама мъже. Онзи, който заговори, беше висок метър и шейсет и в добра физическа форма, но възпълничък, на около четирийсет и пет години. Носеше костюм без вратовръзка и скиорско яке. По-високият и по-млад мъж имаше късо подстригана черна коса и черни очи и беше с вратовръзка и сако, но по джинси. Тайлър едва не падна от смях, но нямаше съмнение, че те са федералните агенти, които очакваше.

По-младият бързо огледа помещението и после се съсредоточи върху Тайлър.

– Шериф Макбрайд?

Тайлър стана.

– Аз съм. Вие трябва да сте от Бюрото.

По-младият федерален агент показа значката си.

– Мич Бианки, отдел "Залавяне на бегълци", ФБР. Проверихме обаждането от Покатело. Било е от мобилен телефон за еднократна употреба. Не можахме да го проследим и телефонът не е използван отново. Обаждал ли се е пак?

– Не. – Тайлър погледна другия мъж, който подаде ръка.

– Ханс Вито, Куонтико. – Усмивката му стигна до светлосините очи. – В събота бях в слънчевия Сан Диего и преследвах беглец там. Искрено мога да заявя, че това ми липсва.

– Вчера по телефона казахте, че преследвате трима от избягалите затворници на север – рече Тайлър и им направи знак да си налеят кафе.

Виго си наля, сложи сметана и захар и даде на Бианки пластмасова чаша с чисто кафе.

– В събота Мич ми се обади, че единият избягал затворник е бил забелязан в Солт Лейк Сити. Срещнахме се там, но не го открихме. Проследихме дирите им до Покатело, но не можахме да определим точното им местоположение. Свидетелка в ресторант за бързо хранене предполага, че е видяла единия. – Той извади снимката на Дъг Чапман от досието. – Не видяла кола на паркинга, затова разпитахме в мотела на отсрещната страна на магистралата. Управителят не ни помогна много, но смята, че е видял Дохърти. – Виго сложи снимката на Арън Дохърти пред Тайлър.

– Снощи ми ги изпратиха от централата ви – отбеляза Тайлър.

– Добре. Разпространете ги. Тези са последните трима избягали затворници все още на свобода и искаме да ги заловим, преди да са наранили някого.

– Мъжът по телефона ми каза, че Дохърти има снимка на жена. Мисля, че знам коя е.

– Джоана Сътън – прекъсна го Мйч Бианки.

Тайлър се втренчи в него. На врата му запулсира вена.

После се обърна към Виго:

– Щом сте знаели, че Джо е в опасност, защо не ми казахте снощи?

– Разбрах го едва преди няколко часа – отвърна той.

– Свързах се с колегите, които преглеждат личните вещи на затворниците. Дохърти има богата библиотека. Повечето книги са от Джоана Сътън. Подчертал е някои откъси. Очевидно ги е препрочитал много пъти.

– Снощи говорих с Джо и ѝ казах да си отваря очите за тримата бегълци – рече Тайлър. – Изпратих ѝ по факса снимките от полицейските досиета. Тя ще внимава. Но на Южния път има лавина и предупредих шерифите на окръг Мадисън и Източен Айдахо. И те са нащрек. Времето обаче е лошо и не могат да отидат там. Джо потвърди, че нямат човек без резервация.

Виго въздъхна с облекчение.

– Добре. И можем да го използваме като наше предимство.

Бианки погледна мобилния си телефон.

– Трябваше ли да го взимаш? – попита Виго.

– Не – отговори той и го прибра в джоба си.

– Как? – обърна се Тайлър към Виго.

– Знаем, че Арън Дохърти се опитва да намери Джоана Сътън. Знае къде живее или поне има обща представа. Ако стигнем първи до хижата, може да му устроим клопка.

– Няма да използвам Джо като примамка – заяви Тайлър.

– Тя не е примамка. Той вече я е взел на прицел. Ако отидем там преди него, ще я предпазим и ще заловим убиеца.

– Трябва да го открием, преди да стигне набелязаната цел. Джо е преживяла достатъчно голяма трагедия в живота си и не трябва да бъде тормозена от някакъв психопат.

– Познавате ли я добре?

– Да.

– Тогава знаете, че съпругът ѝ и синът ѝ са били убити преди четири години – безцеремонно попита Бианкй.

Тайлър кимна:

– Какво имате предвид?

– Мъжът, убил съпруга ѝ и сина ѝ, е бил в съседната килия до Арън Дохърти.

Шерифът се замисли върху информацията и настръхна:

– Не разбирам. Дохърти има ли нещо общо с убийствата?

Виго вдигна ръка.

– Не, но смятаме, че Дохърти е убил Линкълн Барне – човека, осъден за убийствата. Преди две години Барне е бил наръган със собственоръчно направен нож в столовата на затвора "Сан Куентин". Никой не е видял нищо или поне не казват. Надзирателят предполага, че извършителят е Дохърти, но не може да го докаже.

Тайлър се замисли.

– Защо Дохърти е имал зъб на Линкълн Барне и какво общо има това с Джо?

– Смятаме, че Дохърти е разбрал защо Барне има смъртна присъда и в пристъп на извратена маниакалност го е убил, за да отмъсти за Джоана Сътън.

– Нима намеквате, че Джо е...

Виго погледна гневно Бианки и после лицето му отново придоби безстрастното си изражение.

– Госпожа Сътън не е заподозряна в нищо, шерифе. Безпокои ни методът на действие на Дохърти. И преди това е бил обсебен от жени, вероятно повече от двата пъти, за които знаем. В гимназията, когато е бил осемнайсетгодишен, е обезобразил приятелката си, бил е осъден на пет години и е излязъл след две. Втората е била Ребека Оливър.

– Актрисата – отбеляза Тайлър.

Агентът кимна.

– Дохърти я е обезобразил, когато е отхвърлила опитите му за сближаване. В доклада си до полицията тя пише, че той си е създал цяла фантазия за нея, когато се появил в дома и. Разрязал лицето ѝ, избягал и се скрил. Полицията го издирвала, но той се криел. Два месеца по-късно убил нея и приятеля ѝ в дома ѝ, докато госпожица Оливър се възстановявала след пластична операция.

– Спомням се, че чух за случая от медиите. И смятате, че Дохърти е вманиачен по Джо? – Замисли се за думите на непознатия по телефона, че Дохърти непрекъснато гледал снимката на жената.

– Да. И телефонното обаждане до вас го потвърждава. Трябва да отидем в Долината.

– Няма да споря. Но защо Джо? Дохърти познава ли я?

Виго поклати глава.

– Прочетох психологическите му профили. Никой не е успял да даде точно определение на психозата му, но съм готов да заложа доброто си име, че диагнозата му е еротомания.

– С по-прости думи? – поиска обяснение шерифът.

– Най-известният еротоманиак е Джон Хинкли Младши. Бил е обсебен от Джоди Фостър и е мислел, че и тя го обича, и имат връзка. Разбира се, между тях нямало нищо, и госпожица Фостър нямала представа за плановете му да убие президента Рейгън. Хинкли обаче твърдо вярвал, че с госпожица Фостър имат любовна връзка.

– Да – добави Виго. – Дохърти няма същото минало като Хинкли, но еротоманията е рядко заболяване. Мъжете, които показват такива наклонности, започват от ранна възраст, след пубертета. Нямат нормални взаимоотношения с майките си, но не са физически малтретирани. Може дори да са израснали в сравнително нормални условия, но са емоционално или физически отчуждени от майките си. Еротоманите страдат от мания за величие и по-точно, че известни личности изпитват чувства към тях. Дохърти е бил обсебен от Ребека Оливър и е смятал, че тя играе ролите си за него. А сега е вманиачен по Джоана Сътън, авторка на любовни романи. Когато претърсили дома му след първото нападение срещу госпожица Оливър, полицаите намерили всички филми с нея, включително пиратско копие на най-новия ѝ филм. А сега откриваме, че притежава всички романи на госпожа Сътън.

Тайлър отново се замисли върху информацията. Страхът му се засили.

– Убил е Ребека Оливър.

Виго кимна.

– Но не веднага. Не твърдя, че разполагаме с време, но елементът на изненада е на наша страна. Изпратил съм агент да издири роднините му и да види дали ще научи нещо, което ще ни помогне. На едно ниво Арън Дохърти функционира като нормален, интелигентен човек. Единствената разлика е самозаблудата му. Той искрено вярва, че Джоана Сътън споделя чувствата му. Може би дори е убеден, че тя го преследва, като пише романи, а той само ѝ отвръща. Измислил е всичко. Проблемът е там, че еротоманите страдат от мания за величие. Вярват, че са напълно достойни за любовта на известните личности до такава степен, че са готови да направят всичко, за да се погрижат обектът на самозаблудата им ще бъде само с тях. Бързо обаче изпадат в отчаяние и съмнения в себе си. Склонни са към самоубийство. Докато Дохърти е оптимистично настроен, мисля, че Джо е в безопасност. Той ще се убеди, че всичко, което тя казва и прави, потвърждава любовта им. Когато обаче изпадне в униние, тогава ще стане опасен не само за себе си, но и за другите.

– Най-добре да отидем в хижата и да го чакаме – предложи Тайлър. – Ако дойде.

– Дохърти е опасен, но не е от класата на Чапман – подхвърли Бианки.

– Чапман е убил приятелката си, съпругата си и шефа си – рече Тайлър, поглеждайки записките си.

– Лесно избухва. Не е умен и методичен като Дохърти, но е склонен към насилие и е непредсказуем.

– Непредсказуем в смисъл, че е раздразнителен – добави Вито. – Може да предположим две неща. Първо, че Дохърти контролира положението.

– Как така? – учуди се Тайлър. – Чапман, изглежда, е имал досие преди убийството.

– Да, но той не е организиран убиец. Напада импулсивно, без предварително планиране или умисъл. Използвал е нож от кухнята си, за да наръга съпругата си, и го е измил, като е решил, че ще се погрижи и за отпечатъците си. Убил е шефа си, защото му се скарал, че закъснял за работа – същата сутрин, след като убил жена си. А после отишъл при приятелката си и убил и нея. Не планира предварително и е оставил много веществени доказателства. Така са могли да го осъдят.

– Първо убива, а после задава въпроси. Мисля, че е по-добре да рискувам да вразумя Дохърти.

– Дохърти е умен и също е непредсказуем. Чапман ще допусне грешка.

– Надявам се да стане така, преди някой да е пострадал – отбеляза шерифът. – Помощниците ми проверяват всички пътища към Долината. Но е заложено и друго нещо.

– Какво?

– Прибирането на група бойскаути в хижа "Лосова глава". Бурята ги застигна в планината. Едното момче е ранено. Брат ми е водачът и ще ги доведе до хижата, защото се намира най-близо и е достъпна от мястото, където са в момента. – Тайлър погледна картата. – Джо вече е предупредена и тъй като бегълците все още не са се появили, шансът да дойдат сега е малък. Ами, третият избягал затворник? О'Брайън?

– Ще трябва да повярваме на човека по телефона, че Дохърти е с Чапман – отвърна Виго. – Това означава, че се е обадил О'Брайън.

– Издирвам Томас О'Брайън, откакто е избягал – обади се федерален агент Бианки. – Информацията е абсолютно поверителна, шерифе.

Тайлър кимна.

– Смятаме, че О'Брайън е намерил няколко избягали затворници и ги е забавил, за да ги хване полицията. Трима бяха задържани след анонимно обаждане до властите, но... – Той млъкна и Виго кимна.

– Реймънд Гьоте Черния и веселата му дружина предизвикаха паника в района на Сан Франциско. Местните ченгета не могли да ги заловят. Гьоте уби двама полицаи, когато беше хванат натясно, и изчезна, без да получи драскотина. Преди три дни О'Брайън се свърза с мен и ми съобщи къде са. Устроихме им засада и ги заловихме веднага щом се върнаха от обир. О'Брайън беше там и очисти Гьоте. – Бианки се готвеше да добави още нещо, но изведнъж млъкна. Тайлър беше любопитен, но не попита. – След това О'Брайън се измъкна. Беше в ръцете ми, но избяга.

– Защо избягал затворник ви е помогнал да заловите другите?

– О'Брайън беше ченге – тихо отговори Виго,

– Защо е бил в "Сан Куентин"?

– Защото е убил съпругата си и любовника ѝ, който се оказал прокурор – отвърна Бианки.

– Мъжът, който ви се е обадил, сякаш е бил ранен, нали? – попита Виго.

Тайлър кимна.

– Спомена, че е бил в безсъзнание дълго време и че е станала злополука.

– Дори да е било така, сега всички следи са заличени или са затрупани от снега – вметна Бианки. – Както и О'Брайън. Ако той се е обадил.

– Това е логичното обяснение – съгласи се Виго, – но не можем да бъдем сигурни в нищо. – Той погледна телефона си и се намръщи. – Трябва да отговоря.

Шерифът посочи към коридора.

– В дъното има малка зала за съвещания. Влезте там.

– Благодаря. – Той отвори телефона. – Агент Виго.

– Дойдохме да помогнем с каквото можем – рече Бианки. – Казахте ли на хората за избягалите затворници?

– Да, и изпратих по факса снимките от полицейските им досиета. Ще бъдат нащрек. Тревожа се за децата, които ще отидат в хижата, ако възникне опасност.

В кабинета влезе Били Гросман.

– Намерих път – съобщи той и разгърна карта на бюрото на Тайлър. – Говорих с шерифа на Айланд Парк. Проблемът е там, че в момента пътищата през планината и прохода Ред Рок са непроходими. Не съветват да се минава по тях. Може да отидем по заобиколен маршрут, но поради предупреждения за лавини Бюрото за управление на земите не пуска никого. Наш обаче каза, че лавината е проходима.

– Проходима? – попита Бианки. – Може да караме по нея?

Тайлър се ухили, а Били се засмя:

– В известен смисъл. В Стогодишната долина няма асфалтирани пътища. Половината площ е природен резерват. Останалото е собственост на десетина семейства. Има ранчо, ваканционни вили, хижа "Лосова глава" и още едно прекрасно място до езерото Лос. Карането на ски и моторни шейни са двете любими зимни занимания, а през лятото хората ловят риба, катерят се по планината и карат велосипеди. Единственият начин за придвижване в Долината, след като падне снегът, е със ски или с моторна шейна.

– Наш има ли ски или моторни шейни за нас? – попита Тайлър.

– Да, ще ги приготви и ще ги зареди с бензин. Ако тръгнем до трийсет минути, ще стигнем до Лейквю, преди отново да завали.

Шерифът погледна часовника си. Беше седем без десет.

– Добре. Тръгваме в седем и половина. Повикай Ал Дънкан да дойде с нас и кажи на Кийт Лофтън да ме замества, докато отсъствам. Той може да се справи с всички възникнали спешни случаи, но му разкажи какво правим, за да заловим избягалите затворници. Ще се обадя по радиостанцията на брат си и ще го предупредя за евентуална опасност. Може би ще изпратим бойскаутите на друго място.

– Безопасно ли е, Тайлър? – попита Били. – Виелицата още не е преминала. И тъй като кракът на Уорд е счупен...

Не беше необходимо Били да довършва. И Тайлър мислеше за същото.

– Кое е по-безопасно, Били? Да държим момчетата в изоставената ферма на Кимбъл още два-три дни или да ги заведем на безопасно място, където може да има проблем, но в момента няма? – Той се почеса по носа. Нямаше лесно решение на създалото се положение. Но на всяка цена трябваше да съобщи на Уайът за вероятната опасност. Шансът беше брат му да стигне до хижата преди Тайлър и трябваше да му се довери, че ще пази не само сина му, но и жената, която обича.

– Бони, би ли се свързала с Уайът по радиостанцията?

Девета глава

Мич познаваше Ханс от петнайсет години. Бяха се срещнали в транспортния самолет за Косово като членове на екипа за намиране на доказателства, за да откриват масови гробове и да помагат за разпознаване на жертвите. Двамата бяха станали добри приятели. Оттогава работиха по няколко случая. Ханс му беше кум на сватбата, въпреки че бракът му бързо се разпадна.

Гневът под спокойното изражение на Ханс накара Мич да бъде нащрек. Ханс насочи пръст към него.

– Трябваш ми за минута.

Мич тръгна след него по коридора.

– Ти ме излъга – заяви Ханс още преди вратата да се затвори. – Говореше тихо и ядосано като човек, който напълно владее чувствата си и е съвсем уравновесен.

– Беше важно.

– Използва ме.

– Ханс, ти не разбираш...

Той повдигна вежди в недоумение. Мич преглътна и започна да крачи напред-назад. На този свят имаше малко хора, които уважаваше повече от специален агент на ФБР Ханс Виго. Предимно защото Ханс не се беше отказал от оперативната работа и продължаваше да ходи там, където се нуждаеха от него. Настоя да му възложат случая Тиодор Глен. Настояваше за много неща и винаги ги получаваше.

– Ти използва козовете си, Мич. По-добре говори бързо или ще те изпратя с първия самолет обратно в Сакраменто.

Мич трябваше да вземе предвид приятелството на Ханс с Мег, но се нуждаеше от дипломатичността и влиянието му, за да стигне толкова далеч.

Беше съвсем близо до Томас О'Брайън и като хищник предвкусваше плячката. Представяше си как го залавя... и после всичко отиде по дяволите.

– Човекът спаси живота ми.

– О'Брайън.

– Изпратиха ме в регионалния отдел в Сан Франциско. Нуждаеха се от помощ, след като бяха избягали толкова много затворници, и местните сили на реда се съсредоточиха върху безопасността на населението и спасителните операции след земетресението. Възложиха ми случая О'Брайън, но почти веднага след това ме изтеглиха. Обадих се на Мег. Не била тя. Било разпоредено от по-високо място и не от ФБР. Мег ми каза да се оттегля. А тя кога се е оттегляла?

– Меган играе по правилата.

Мич сдържа язвителната си забележка. Отношенията му с Мег бяха сложни и отначало мислеше, че оттам идват неприятностите му. Сега обаче не беше сигурен.

– Преследвах беглец.

– Протоколът изисква да информираш местния оперативен отдел за всички улики. Шефът изрично ти каза да не ходиш в Солт Лейк Сити.

Той не отговори.

– И после ми се обади и поиска да се срещнем. Имах ти доверие, Мич. Не ти зададох въпроси. А след това Мег се свърза с мен и ми каза, че не си се подчинил на пряка заповед и не си отговорил на обажданията ѝ.

– Помисли колко сме близо!

– Трябва да се върнеш.

– Не. По дяволите, Ханс! Нуждаеш се от мен. Знаеш какво имам предвид. Аз съм най-добрият и ще ги намеря.

Виго не каза нищо.

– Може да говориш с Мег и да ѝ обясниш – добави колегата му.

– Какво по-точно да ѝ обясня? Виждам само един арогантен агент на ФБР, който си мисли, че не трябва да отговаря пред никого. Действаш необмислено, не казваш на шефа си, на никого, и смяташ, че ще ти бъде простено? Поставяш Мег в неудобно положение.

– Не намесвай Мег. – Бившата му съпруга беше последният човек, на когото искаше да бъде задължен.

– Предпочиташ аз да говоря с нея и да ми наредиш какво да ѝ кажа. В момента съм готов дори да те изпратя в затвора. Не желая да ме лъжат и да ме използват и няма да позволя на теб, човек, когото смятам за приятел, да ми заповядва да манипулирам Мег, която харесвам и уважавам.

Мич не отвърна и той продължи:

– Бях кум на сватбата ти и бях до теб, когато бракът ви се разпадна.

– Знаел си, че ще стане така.

– Наречи ме ясновидец.

На Ханс му писна. Рядко беше долавял ирония през годините, когато се познаваха.

– Добре, проследих О'Брайън в Сан Франциско. И после той ми се обади. Нямах представа откъде знае телефонния ми номер и как ме е открил. Предполагам, че ме е следил, докато се опитвам да намеря следите му. Разказа ми за бандата на Гьоте и къде се крият. И че се готвят да извършат поредния си обир, но ще се върнат и ще чакат сигнал от него. Устроихме засада и той се оказа прав. Те се върнаха. О'Брайън беше с тях. Въоръжен. И тогава си помислих, какво пък, по дяволите? Щяха да го убият. Или да ни заложи капан. Той обаче спомена нещо, което ме накара да изчакам. Специалните части искаха да влязат веднага щом имат възможност да стрелят, но О'Брайън ми каза, че ще залови тримата бегълци. Признавам му, че е смел. И не исках да умре, а да го разпитам. Знам ли. Изтеглиха ме от случая, а после О'Брайън ми се обади. Инстинктът ми каза да изчакам, затова забавих всички. Чаках, чаках, а той е видял къде се крия. И знаеш ли какво направи? Изкрещя: "Хвърлете оръжията! Полиция!" – Мич поклати глава, докато ясно си припомняше сцената. – О'Брайън намери укритие. Специалните части нахлуха и изведоха всички. От бандата на Гьоте загинаха двама. Влизам на местопроизшествието с изваден пистолет и изневиделица върху мен се нахвърля жена с нож. Приятелката на Черния. – Той нави ръкава си и показа на Ханс пресния белег до десетината други. – Разряза ръката ми. О'Брайън я застреля и Черния се прицели в него. О'Брайън не се поколеба. Стреля и после изчезна. – Мич не знаеше дали да му се възхищава или да съжалява за факта, че десетина ченгета са го изпуснали. – Още не проумявам как го направи.

Ханс дълго мълча.

– Имаш чувството, че му дължиш живота си. Знаеш, че е убиец.

Мич кимна.

– Защо излъга? Мен, Мег и всички, с които работиш?

– Не искам да го убият. Мога да го убедя да се предаде.

– Избягал е от специалните части в обезопасена сграда. Няма да се предаде.

– Мисля, че търси нещо.

– Всичко ли ми казваш?

– Всичко, което знам – отвърна Мич, но си помисли: "Не съвсем."

– Мег е бясна.

– Знам. – От два дни не отговаряше на обажданията ѝ. – Съжалявам, че те въвлякох в това.

Ханс седна на ръба на масата.

– Ако не харесвах теб и Мег толкова много, сега нямаше да съм тук. Това обаче не променя факта, че си нарушил протокола и може да бъдеш временно отстранен или уволнен. – Вдигна ръка, преди Мич да успее да каже нещо. – Ще говоря с Мег, но само ако се върнеш в Сакраменто.

– Но...

– Никакво "но". О'Брайън не е с Чапман и Дохърти. И двамата го знаем. Съдейки по думите, анонимният информатор трябва да е бил О'Брайън. Бих отбелязал, че този човек има девет живота.

– Няма да те оставя сам тук.

– Оперативният отдел в Хелена ще осигури подкрепления, а шерифът Макбрайд е стабилен човек. Снощи го проучих. Може да се разчита на него, че ще удържи положението.

– Няма начин подкрепленията от Хелена да пристигнат тук за двайсет минути, преди да тръгнеш.

– Но ще дойдат скоро. Обещах на Мег, че ще бъдеш в първия самолет за Сакраменто.

– В това лошо време?

Ханс сви рамене.

– Е, следващият самолет може да излети след два дни. Постарай се да бъдеш полезен и да ни помогнеш да намерим бегълците.

– Благодаря, Ханс. – Мич изпита облекчение и понечи да отвори вратата.

Виго я затвори и се втренчи в него.

– Не бързай да ми благодариш, Мич. Ти измами доверието ми и няма да го забравя скоро.

***

Арън слезе на долния етаж рано, докато всички, с изключение на Портър Уд, спяха. Предишния ден Портър го беше разтревожил. Начинът, по който старият чернокож го погледна във фоайето, задейства предупредителен сигнал.

Десетина минути по-късно Арън научи, че Портър Уд се отнася подозрително с всички. Когато обаче му предложи да помогне със закуската, старецът му връчи касапски нож и му каза да нареже купчина картофи.

– Идваш отдалеч, Джон. Чак от Лос Анджелис.

– Да.

– Какво те води тук?

Арън не отговори веднага, сякаш се замисли, въпреки че вече беше съчинил обяснение.

– Трябва да взема важно решение.

– Промяна в живота?

– Да.

– Тук е хубаво място за размисъл. Понякога идваме да размишляваме и така и не си тръгваме.

– Откога живееш тук?

Портър отпи от кафето си.

– Трийсетина години.

– Много е тихо.

Това беше първото, което Арън забеляза, когато се събуди рано сутринта. Мъртвешка тишина. Половината нощ духа вятър, но сега беше спокойно. Някои биха го нарекли покой.

Покоят го изнервяше.

– Така е – съгласи се Портър.

– И размишляваш от трийсет години?

Портър се засмя. Гърленият звук накара Арън да си помисли, че чернокожият не се смее често.

– Когато престанем да размишляваме, умираме, млади човече. Но навремето разсъждавах сериозно. Сега мисля за по-малко злини, отколкото в миналото. Например колко време ще ти отнеме да нарежеш един килограм картофи.

Арън се залови за работа, леко обезпокоен, че Портър го преценява, но с желание да му угоди, което не разбираше.

Бегло си спомняше баща си. Майка му го наричаше копеле и се местеха толкова често, че той не виждаше баща си месеци наред. Дори когато отидеше при дядо си и баба си, баща му невинаги го посещаваше.

Не го беше искал. Така каза Джинджър Дохърти.

В живота на Арън имаше няколко мъже и никой не се беше задържал повече от няколко месеца. Дядо му от бащина страна беше неприятен човек и Арън не можеше да му се довери, нито да поиска съвет. И за последен път видя Джозеф Досън, когато беше на шест-седем години.

– Не го води повече тук. – Дядо се втренчи гневно в майката на Арън. – Няма да ти позволя да накараш Лоти да преживее всичко отново. Плаче по няколко седмици, след като вземеш момчето.

– Той ти е внук. Твоята плът и кръв – отвърна майка му.

Никой не знаеше, че Арън подслушва. Умееше да се крие. Хората не го забелязваха дори когато не се криеше.

– Казах ти, че ще го вземем, ако престанеш да идваш.

– Няма да ви дам сина си!

– Но бързо би го продала, нали?

Баба Лоти влезе в стаята. Очите ѝ бяха насълзени.

– Джинджър, обичам Арън. Моля те, нека остане при нас. Ние ще се грижим за него. Ще му дадем хубав, стабилен дом.

– Ами аз? Той е мой син!

– Не си се държала като майка от деня, в който го роди! – обвини я баба Лоти. – Оплакваше се, че си напълняла, и после си направи операция да ти приберат корема!

– Как да се грижа за сина си, когато нямам съпруг? Не сте научили сина си да се грижи за онова, което е негово.

– Не намесвай Джо.

– Той се забавлява няколко минути и после се измъкна от отговорността, но аз трябва да плащам до края на живота си, така ли?

– Отсега нататък ние ще се грижим за Арън. Ще ни отстъпиш родителските права.

Арън седеше в ъгъла, увил ръце около краката си, облегнал гръб на стената и затаил дъх. Не знаеше какво иска. Майка му страхотно му липсваше. Обичаше уханието ѝ и му харесваше да го прегръща и да го хвали, че е голям мъж. Дядо му обаче беше умен, а баба Лоти му разрешаваше да оближе лъжицата, когато правеше курабии със захар. И му казваше, че е най-добрият ангел в училищния хор...

Мама дори не дойде на концерта.

Искаше да бъде с майка си, но не желаеше и да се разделя с дядо и баба.

Какво означаваше родителски права? Баба и дядо понякога разговаряха, когато мислеха, че той спи. Говореха лоши неща за майка му. Особено дядо. Защо мразеше мама? Защо не можеше всички да живеят заедно и да бъдат щастливи? Защо мама го караше непрекъснато да се мести и да живее с непознати?

– Колко?

Баба Лоти изхлипа.

– Нямаме много пари, Джинджър! Ще купим на Арън храна и дрехи и ще започнем да събираме пари за колеж...

Майка му се изсмя:

– Колеж? Аз не съм учила в колеж. Обичам Арън и той е мой. Арън е единственото нещо, което е изцяло мое, и няма да ми го отнемете, освен ако нямате убедителна причина да ме накарате да се откажа от родителските си права.

Последва мълчание.

– Махай се – рече дядо му. Гласът му беше едва доловим, но Арън се разтрепери.

Не, мамо, не искам да тръгвам.

Баба Лоти се разплака. Хукна към ъгъла и видя Арън. Очите ѝ се отвориха широко и го грабна в прегръдките си.

– Обичам те, Арън. Винаги ще те обичам. – Сълзите ѝ намокриха лицето и ризата му. Искаше да ѝ каже, че и той я обича, но от устата му не излезе звук.

– Арън! – извика майка му.

Баба Лоти понесе момчето към всекидневната.

– Джозеф, може да я съдим за родителските права. Ще се борим за него.

– Никой съдия няма да даде родителски права на баба и дядо, когато бебето има жива майка – изсмя се майка му.

– Арън вече не е бебе, Джинджър – възрази баба Лоти. – Той е малко момче и ти ще съсипеш живота му.

В очите на мама блесна гняв.

– Да съсипя живота му? Както вие съсипахте живота на вашия син? Дайте ми момчето.

– Джозеф! – извика баба Лоти.

– Дай ѝ го!

– Не!

– Лоти, моля те – каза дядо с такъв глас, сякаш щеше да се разплаче. – Мисли за Арън. Това не е хубаво за него.

Баба ридаеше. Мама го издърпа от ръцете ѝ.

Двамата тръгнаха, без да проронят нито дума повече.

– Добре ли ги нарязах? – попита Арън. Не разбираше защо гласът му е дрезгав.

Портър сложи ръка на рамото му.

– Много добре, синко.

В стаята влезе Джоана. Погледна го и леко се усмихна.

– Станали сте рано, господин Милър.

– Джон.

– Джон, Да, извинявай. – Тя си наля кафе и добави сметана и захар. – Ще занеса закуска и обяд на семейство Троцки и на студентите и ще проверя дали се нуждаят от нещо друго. От метеорологичната служба очакват още снеговалежи следобед, а искам да отида да пресрещна Уайът и момчетата, колкото е възможно по-скоро.

– Аз ще отида да видя гостите – предложи Портър.

– Няма проблем. Ще ми отнеме само няколко минути.

– Защо не вземеш Джон?

– Няма да се бавя...

– Малко се безпокоя за факса от шерифа, Джо.

Арън погледна Джоана:

– Какъв факс?

Тя махна с ръка, сякаш не беше нещо важно.

– Двама избягали затворници. Тайлър... шерифът Макбрайд мисли, че са в района, но в това лошо време никой не може да се добере дотук.

– Имаш ли описание?

Портър извади снимките от полицейските досиета от чекмеджето.

– Ето ги.

Арън погледна снимките и се намръщи.

– Виждал ли си ги? – попита чернокожият.

Гостът поклати глава.

– Съжалявам. Бих искал да помогна.

Старецът прибра снимките.

– Джо, внимавай!

– Взела съм спрея против мечки.

Не искаше ли да я придружи? Арън се вгледа в очите ѝ и се опита да прочете мислите ѝ. Защо не го харесваше? Какво се мъчеше да скрие? Имаше ли връзка с шерифа Тайлър Макбрайд?

Съобщението беше подписано "С обич, Тайлър."

Много ли се обичаха? Той се втренчи в ножа до нарязаните картофи.

От върха капеше кръв. Арън го държеше в ръката си. Под него беше Ребека Оливър. Раменете и гърдите ѝ бяха разрязани. Кръвта попиваше В чаршафите. Големите ѝ сини очи го гледаха.

"Защо, Арън, защо?"

Той затвори очи и преглътна.

– С удоволствие ще помогна.

Портър се ухили.

– Добре. Ще ти дам скиорски екип. Мисля, че някой от старите ми екипи ще ти стане. След това напълнях десет килограма. – Той потупа корема си, който не изглеждаше чак толкова голям. – Джо?

Тя кимна и се усмихна.

– Чудесно.

Напрежението напусна тялото на Арън. Кръвта по ножа изчезна.

В края на краищата, Джоана го искаше.

***

Тайлър разказа на Уайът за избягалите затворници и после се обади в хижата. Телефонът иззвъня няколко пъти, преди задъханата Трикси да отговори:

– Хижа "Лосова глава".

– Трикси, обажда се Тайлър Макбрайд.

– Здравей, Тайлър.

– Там ли е Джо?

– Разнася закуска на гостите в бунгалата.

Сърцето му се сви.

– Сама?

– Сама? – учуди се тя, сякаш я попита дали е гола. – Какво искаш да кажеш?

– Разказа ли ти за разговора ни вчера?

– За затворниците ли? Показа на дядо, на Портър и на мен снимките, които си ѝ изпратил по факса. Не са тук.

Тайлър се почувства малко по-добре, но стомахът му все още се беше свил от страх, а винаги вярваше на инстинктите си.

– За всеки случай не се отдалечавайте от хижата.

– Добре. Знаеш, че Джо ще отиде да пресрещне Уайът, нали?

– Да. След малко тръгвам, но може да ми отнеме цял ден да стигна дотам.

– Ще се погрижа да има обяд за теб.

– И за двамата ми помощници.

Гласът ѝ изведнъж престана да звучи весело.

– Защо толкова много?

– Трябва да приберем момчетата в домовете им. Това е първото ни задължение. И няма да си тръгна, докато не разберем къде са избягалите затворници.

– Но защо ще идват тук?

Тайлър разбра, че Джо не им беше разказала всичко. Може би беше по-добре да не знаят колко лично е посещението за единия убиец.

– Не сме напълно сигурни – отвърна той. – Реагираме на анонимно обаждане. Би трябвало да науча повече, когато дойда при вас. – Нямаше намерение да казва на Трикси по телефона за бившия ѝ приятел. Тя мислеше, че е умрял и се е отървала от него, но трябваше да се грижи за Лия. И ако федералните агенти бяха прави, и Арън Дохърти го беше убил, Тайлър искаше да ѝ го каже лично.

– Бъди предпазлива, Трикси – добави той и затвори.

Бони влезе в кабинета.

– Сам Наш те търси на втора линия.

Тайлър вдигна слушалката:

– Наш, Били ми каза, че ще ни дадеш най-хубавите си шейни. Благодаря ти.

– Някой е разбил вратата на бараката ми и е откраднал две моторни шейни.

Шерифът се вцепени.

– Две?

– Вчера ми се стори, че чух нещо, но помагах на стария Бъд Ландри да внесе храната за добитъка си. Доставката се забавила и камионът минал покрай Монида, затова с Пит я докарахме с шейните на Ландри. Мислех, че младите Уъртингтън отново се състезават, но се оказа, че съм чул моите моторни шейни.

– Може ли да поберат повече от един човек?

– Едноместни са, но може да се поберат двама. Страхотно. Това не му говореше нищо – нито дали и тримата бегълци са в Долината, нито дали непознатият по телефона е прав и са само двама.

– Тръгвам след десет минути. Ако имаш нужда от мен, Бони ще те свърже по радиостанцията.

Той затвори и отново набра номера на хижата. Телефонът дълго звъня.

След двайсет позвънявания Тайлър тресна слушалката.

– Били! Тръгваме веднага!

Десета глава

Джо не искаше да взима със себе си Джон Милър, докато разнася закуската и проверява гостите в двете бунгала, но Портър предложи и нямаше избор, освен ако не откажеше грубо.

Тя влезе в кухнята в осем без петнайсет.

– Е, къде е малкият ми помощник?

Портър я погледна и даде на Трикси две чинии.

– Дръж здраво.

– Няма да ги изпусна – троснато отвърна тя и излезе.

– Вече е навън – отговори старецът, докато наблюдаваше как Трикси отива да сервира на Клив и Кристи Джонстън, които седяха в официалната трапезария в отсрещната страна на фоайето. – На верандата. Трябва да размишлява.

– С всички е така. Говорих с Тайлър и в девет часа ще тръгна към изоставената ферма на Кимбъл, веднага щом си свърша работата тук. Искам да доведа Бен Уорд, преди отново да завали сняг, а от Метеорологичната служба прогнозират, че най-късно в два ще започне.

– Трябва да вземеш някого, поне докато не научиш повече за опасенията на Тайлър. Мисълта за избягали затворници в района никак не ми харесва.

– Не знаем къде са. Може да се в Монтана, Айдахо или Уайоминг. Възможно е да са стигнали дори до Канада и би било умно да го направят, като се има предвид лошото време. Пък и имаме снимките им, и знаем кого търсим.

– Да. – Портър се обърна и Джо видя, че в колана му отзад е затъкнат пистолет.

– Портър...

Той мразеше оръжията. Беше служил два пъти във Виетнам и бе станал наркоман и алкохолик. Просеше и така се бе запознал с Карл Уебър в Боузмън преди трийсет години. Карл беше дошъл да чете лекции в университета за една седмица и когато се върна, доведе Портър.

Тогава Джо беше седем-осемгодишна и си спомняше, че той беше едър, чернокож и много тъжен.

А сега беше член на семейството. Не можеше да си представи живота си без него. Не знаеше всичко за него, преди Портър да се премести в Долината и да стане дясната ръка на дядо ѝ, но беше разбрала, че ненавижда оръжията и че когато излиза, носи само спрей против мечки.

Тя докосна ръката му.

– Всичко ще бъде наред, Портър.

– Ще се чувствам по-добре, ако не си сама. Аз ще дойда, ако не искаш непознат.

Тя поклати глава. От няколко години Портър имаше проблеми със сърцето и взимаше лекарства, и затова не желаеше да го претоварва.

– Ще взема Джон.

– Благодаря. Ще ми олекне, когато шерифът пристигне.

"И на мен" – помисли си тя.

Десет минути по-късно тя си сложи скиорския екип и любимите си ботуши. Не изгаряше от желание да вземе Джон Мюгър, но не искаше Портър да се тревожи. Милър стоеше на верандата и гледаше в далечината, към мястото, където се виждаше езерото Ъпър Ред Рок, ако видимостта беше добра. Сега обаче всичко беше сиво.

– Готов ли си? – попита Джо, като се престори на весела, и го поведе към бараката, където държаха моторните шейни. Небето беше мрачно и температурата беше минус седем градуса, но не валеше и видимостта беше прилична. – Карал ли си моторна шейна?

– Много отдавна– отвърна той и тя оцени искреността му.

– Като карането на велосипед е. – Обясни му набързо за какво служат контролните уреди.

– Да, спомням си. Всичките ли бунгала ще обиколиш? – попита Джон, когато потеглиха. Нямаше проблеми с управлението на шейната.

– Не, само двете, в които има гости. Вчера сутринта им предложих да се преместят в хижата, но те предпочетоха усамотението. Във всяко бунгало има печка с дърва, храна и газов котлон. Не са свързани с генератора, но имаме много газени лампи.

Младоженците се намираха на двеста метра право на запад от хижата. Бунгалото им беше най-хубавото в имота и имаше фантастична гледка към Долината и малка, уединена веранда. Двамата студенти бяха на стотина метра над тях – лесно достъпни по добре отъпканата пътека, но по-трудно достижими през зимата.

– Хайде да се разделим – предложи Джо. Беше започнал да прехвърча сняг и времето бързо можеше да се влоши. Надяваше се, че ще завали чак следобед и искаше да тръгне колкото е възможно по-скоро, за да се срещне със скаутите. – Аз ще отида в онова бунгало. – Посочи това, в което бяха студентите. – Ти отиди при семейство Троцки, Грег и Вики. Дай им кошницата, попитай ги дали се нуждаят от нещо и провери дали имат достатъчно дърва.

Мъжът се колебаеше.

– Може да отидем заедно – добави тя, – само че времето отново се променя и не знам дали няма да се развали, Преди да се върнем.

– Къде отиваш?

– Виждаш ли бунгалото там горе? – Джо посочи към трудно забелязващото се бунгало сред дърветата. – Там са настанени двама студенти от Мичиганския университет. Миналата седмица дойдоха да работят върху научния си доклад по биология на дивата природа. Смятам да отида пеша, но ти можеш да караш моторната шейна до бунгалото на Троцки. Движи се покрай редицата маркирани дървета и ще го намериш.

– Добре. Благодаря, Джоана.

Арън насочи шейната към бунгалото. Грег и Вики Троцки. Хвърли поглед през рамо и видя, че Джоана се плъзга със снегоходките.

Не беше сигурен в кое бунгало е Дъг, но определено не беше заето и като че ли се намираше много по-нататък. Арън прочете брошурата, оставена в стаята му, и знаеше, че в имението има седем? Бунгала.

НО ако грешеше? Не можеше да рискува. Ослушваше се внимателно, докато Джоана се катереше нагоре по склона към бунгалото на студентите. Беше сигурен, че Дъг не е там, защото мястото беше твърде гористо и стръмно.

Ако Чапман ѝ стореше нещо, Арън трябваше да го убие. А не искаше да убива никого. Прибягваше до убийство само когато нямаше друг избор. И вината Не беше негова, когато се наложеше да убива.

По-лошото обаче беше, че ако се стигнеше до сблъсък, тя щеше да разбере кой е, а той не можеше да си го позволи. Снощи двамата се бяха сближили, докато пиеха кафе и разговаряха. Наслаждаваше се на всеки миг от времето, което бяха прекарали заедно. На всяка споделена дума. Големите ѝ кафяви очи го гледаха. Интересуваше я какво има да ѝ каже. Докосна ръката му в знак на съчувствие, когато ѝ каза, че е загубил Ребека.

– Обичам те, Джоана – промълви Арън в тихото, студено утро.

Дъг обаче можеше да развали всичко. Добра идея беше да позволи на Джоана и другите да видят снимката от полицейското му досие. Това означаваше, че може да го принуди да стои настрана. Арън можеше да не отиде с Джоана да пресрещнат бойскаутите, колкото и да му беше неприятна мисълта да я остави сама и да пропусне възможността да станат още по-близки. Но трябваше да каже на Дъг, че тя има снимката му и знае как изглежда. Чапман трябваше да стои настрана. Надалеч.

Той потропа на вратата на бунгалото на младоженците.

– Кой е? – чу се отвътре.

Познаваше гласа.

– Дъг?

Вратата се отвори. Чапман стоеше полугол в антрето. Лицето му беше зачервено, а гърдите му бяха издрани. На бузата и на тялото му имаше охлузвания.

Зад него по очи лежеше мъж. Гърбът на тениската му беше напоен със засъхнала кръв. Беше по анцуг. На леглото тихо хлипаше жена. В устата ѝ беше напъхан шал. Ръцете ѝ бяха завързани за рамката с риболовно влакно. Китките ѝ бяха изранени и кървяха. Беше гола и на леглото нямаше завивки. На вътрешната страна на бедрата ѝ имаше тъмни петна. Дюшекът беше изцапан с кръв.

– Какво си направил? – попита Арън, затвори вратата и спусна резето.

– Храна ли е това? Чудесно. Умирам от глад. – Дъг взе кошницата от ръцете му и се приближи до масата, без да обръща внимание на трупа, който прекрачи, за да стигне дотам.

– По дяволите, Дъг! Казах ти да не напускаш бунгалото.

– Щях да полудея. Направо щях да се побъркам затворен вътре.

– Не са минали и двайсет и четири часа.

– Имах чувството, че отново съм в "Куентин". Трябваше да изляза. – Чапман отвори кошницата. – Горещо кафе. Хубаво. – Той напълни чашата от термоса.

– Съзнаваш ли, че ще разберат какво се е случило тук?

– Дотогава ще бъдем далеч оттук. – Дъг изпи половината кафе.

– Собствениците идват в бунгалата всеки ден и носят храна и припаси. И когато снегът се стопи...

– Дойде ли някой, ще го очистя.

– Не можеш да убиеш всички! Чакай да помисля.

– Ти мисли, а аз ще ям.

Арън погледна жената на леглото. Очите ѝ не бяха завързани. Щеше да разпознае и двамата. Налагаше се да я убият. Това не му се нравеше, но щеше да накара Чапман да го направи.

И утре щеше да настоява отново да придружи Джоана. Щеше да отложи откриването на труповете, докато я отведеше далеч оттам. Искаше повече време – поне седмица, за да спечели сърцето ѝ, но сега осъзна, че ще трябва да действа по-бързо. Особено след като шерифът беше тръгнал насам.

Внуши си, че всичко ще бъде наред. Джоана се държа много внимателно с него снощи. А днес го помоли да я придружи, докато разнася храната на гостите. И да ѝ помогне с бойскаутите. Щеше да бъде прекрасно да ръководят това място с нея. Двамата заедно. Да работят като екип. Любовници и приятели.

Главната героиня в романа ѝ "Всяко малко нещо" живееше в голям занемарен дом в Сан Франциско. Другият главен герой, архитект, бе купил сградата да я ремонтира и превърне в луксозна минерална баня, но двамата работиха заедно, създадоха очарователен старомоден хотел, влюбиха се и се ожениха.

Арън се виждаше на мястото на героя. Как работи с Джоана и поддържа в прекрасно състояние хижа "Лосова глава". Дядо ѝ беше стар, вероятно на осемдесет, и тя не можеше да се справи сама. Нуждаеше се от мъж. От него. Арън Дохърти.

Джон Милър.

– Хей, Арън?

– Ще трябва да я убиеш.

– Тя ме забавлява, приятелю. Искаш ли и ти да ѝ се порадваш? Аз се уморих – засмя се Дъг.

Какъв грубиян. Как се забърка с това зло човешко същество? Арън нямаше да прави секс с друга жена освен с Джоана. И нямаше да я обладае против волята ѝ. Тя щеше да му предложи тялото си свободно, от любов и страст, а не от страх.

– Джоана ще дойде тук всеки момент.

– Искаш ли да ти помогна да я обуздаеш?

Арън сви пръсти, удари е юмрук по масата и събори термоса с кафето, без да го забележи, че се изля на пода.

– По дяволите.,.

– Ако я докоснеш, ще те убия – прошепна, Чапман примига, отстъпи назад и започна да почиства разлятото кафе.

– Само предложих.

– Убий жената и се върни там, където те оставих вчера. Не излизай. Шерифът е изпратил по факса снимката от полицейското ти досиета.

Дъг престана да бърше и гневно се втренчи в него.

– Ами твоята?

– Машината се задръсти. Помогнах да я изчистят и изтрих паметта – с лекота излъга Арън, – Но твоята страница вече беше излязла. Всички знаят как изглеждаш.

– Не мога да повярвам! Ти каза, че сме сами тук, насред дивата пустош, и никой няма да ни търси, но ченгетата знаят къде сме? Как са разбрали, по дяволите? Кой им е казал? Кой ни е видял?

И Арън си задаваше същите въпроси. Поклати глава.

– Може би служителката в бензиностанцията, откъдето купих картата.

– Това е глупаво – отсече Чапман. – Защо ще те помни? Знаеш колко много хора влизат в бензиностанциите и купуват карти.

– Харесвате ли Джоана Сътън? – попита тя, когато видя, че Арън купи любовен роман,

– Да – отвърна той.

– Аз също. Прочитам ги веднага щом ги публикуват.

– Може би не си се погрижил за О'Брайън – предположи Дъг.

– Мъртъв е.

Всъщност О'Брайън не беше мъртъв, когато Арън го остави в канавката. Кървеше от корема. Никой не можеше да оцелее от такава рана без медицинска помощ. Едва ли го бяха открили на онова затънтено място. Само след няколко часа валеше толкова силно, че сигурно бе умрял от студ, ако първо кръвта му не беше изтекла.

Не беше необходимо да казва това на Чапман.

– Няма друг начин. Направи го.

Навън се чу шум от моторна шейна. Арън скочи, разтвори леко завесите и надзърна. Джоана току-що бе запалила моторната шейна и гледаше към бунгалото.,Дръпни се. Стой далеч."

– Трябва да тръгвам. Направи, каквото ти казах, Дъг.

– Или какво? Ще ме убиеш като О'Брайън? – Чапман бе сложил ръка на пистолета си.

Арън погледна Вики Троцки. Почти му стана мъчно за нея. Тя не си го беше търсила за разлика от някои други жени.

– Убий я, преди да излезеш. Тя може да разпознае и теб, и мен.

Вики се опита да изпищи и да се развърже. Арън се обърна и отключи вратата.

– Ако нещо се обърка, мъртъв си, Дъг.

– Я виж ти. Много ме уплаши – рече Чапман, но думите му не прозвучаха предизвикателно. Знаеше, че Арън говори сериозно. – Добре. Но имам цял ден, нали?

– Ще се погрижа довечера никой да не идва тук. Напусни утре сутринта преди седем.

– Ще имам предостатъчно време да се забавлявам още.

Жената изхленчи и се помъчи да се развърже. Риболовното влакно се впи още по-надълбоко в китките ѝ.

– Ако продължаваш така, сама ще се убиеш – каза ѝ Арън и после се обърна към Дъг: – Нея карай да страда.

Единайсета глава

Джо остави на Брайън и Мари закуска, прясна вода и кафе. Каза им за избягалите затворници, но не описа положението в по-мрачни тонове, отколкото беше. Уведоми ги, че трима бегълци може би са в Долината и е възможно да си проправят път до хижата, но предположенията са много, а фактите малко.

– Бъдете внимателни. Имате флакон със спрей против мечки, който спира човек толкова лесно, колкото четириног хищник.

Остави ги и слезе по склона, но не видя Джон. Не забелязваше бунгалото на семейство Троцки в мъглата и се спусна по мекия сняг. Ако утрото беше ясно, щеше да бъде страхотно за пързаляне със ски. Обичаше да се разхожда след снежна виелица, да прекосява Долината и да отива при семейство Уъртингтън само за да поздрави най-близките си съседи, които се намираха на двайсет и пет километра.

Върна се на главната пътека, но Джон още го нямаше. Запали моторната шейна и се приготви да се насочи към бунгалото на Троцки, когато Джон Милър излезе оттам и затвори вратата.

– Всичко наред ли е? – извика Джо.

– Да – отвърна той и се качи в другата моторна шейна. – Готова ли си?

– Трябва да им се обадя. – Тя протегна ръка да изключи мотора.

– Не е нужно. Заварих ги да спят, така да се каже. – Джон се изчерви и наведе глава.

Джо се засмя, смутена заради него.

– Младоженци. Ще се отбия при тях по-късно.

Нещо я измъчваше, но не знаеше какво. Тя поклати глава и се понесе обратно към хижата.

Натовариха екипировка и влязоха в сервизното помещение. Джо се чувстваше чудесно, фактът, че ще бъде сред природата, я ободряваше.

– Гладна ли си? – попита дядо ѝ.

– Умирам от глад, но трябва да хапнем набързо и да потегляме. Искам да пресрещна Уайът, колкото е възможно по-скоро.

– Имението ви е фантастично, господин Уебър – отбеляза Джон.

– Благодаря, синко. С моята Джоана го създадохме почти от нищо.

Джон погледна Джоана.

– Баба ми – обясни тя. – Кръстена съм на нея, а сестра ми Трикси – на бабата на баща ни.

– Аз не познавам баба си и дядо си – рече той. – Сигурно е прекрасно да ги имаш в живота си.

– Така е – отвърна Джо и целуна Карл по бузата. – Аз ще поднеса закуска на господин Милър. Какво правят другите гости?

– Всички слязоха.

– Къде е Портър?

– Проверява генератора. Снощи намалихме тягата и отиде да я увеличи.

– Как сме с горивото?

– Имаме още четири резервоара. Всеки ще издържи по три дни. Ако пестим повече, ще спечелим за по още един ден.

– Следващата седмица ще ги напълня в Лейквю.

– Може да се наложи да отидем до Дилън. Единствено Наш все още продава бензин, но запасите му привършват.

Джо покани Джон да седне и се залови да приготвя бъркани яйца и препечени филийки. Извади наденички и картофи от горещата фурна и напълни две чинии.

– Не трябваше да си правиш труда – каза той.

– Глупости. Ти ми помогна и с удоволствие приготвям закуска. – Тя обичаше да готви, защото Кен имаше невероятен апетит, особено след като работеше навън по цял ден, но загуби интерес към кулинарното изкуство, когато се върна у дома.

Милър се наведе над чинията и яде така, сякаш не беше слагал залък в устата си от седмица. Не погледна Джоана. Съсредоточи се само върху храната.

– От сутрешния преход ли огладня? – весело попита тя, макар отново да изпита странното усещане, че нещо не е наред с Джон Милър.

Той се стресна и вдигна глава.

– Да. Предполагам, че не съзнавах колко съм гладен. Извини ме за лошите ми обноски.

Джоана махна с ръка.

– Харесвам мъже, които обичат да ядат.

Забележката беше лекомислена, без абсолютно никакъв сексуален контекст, но тя мигновено съжали за думите си. Все едно му се врече във вечна любов и Милър се приготви да каже нещо в отговор.

Джо стана, взе чинията си и бързо се приближи до мивката. Стана ѝ горещо и се почувства неловко. Очевидно имаше нещо повече в невинната забележка и невинния поглед, отколкото и двамата възнамеряваха.

– Да ти предложа ли нещо друго? – попита тя, без да го поглежда.

– Още малко кафе.

Положи усилия да се усмихне, докато пълнеше отново чашата му.

– Ако имаш всичко каквото искаш, ще отида да проверя някои неща, преди да потеглим към фермата на Кимбъл.

Лицето му помръкна, но той кимна.

– Ще се срещнем тук след половин час.

– Добре.

Защо разговорът я обезпокои? Имаше нещо... странно. Джон сякаш четеше сценарий. Всяко негово изречение беше премислено. Не трябваше да го съди толкова строго. Някои от гостите в хижата бяха пълни откачалки. Например Янси Изиари и Гленда Марсдън, които идваха всяка пролет за две седмици. Въпреки ритуалните медитации, навика им да се разхождат голи в гората и да ядат пръст те можеха да бъдат смятани за нормални. В края на краищата, двамата притежаваха фирма за софтуер в Силициевата долина. Обаче имаха странни навици и тя така и не се сближи с тях.

Напомни си, че работи в хотелиерския бизнес, и не е необходимо да харесва никого, а само да се държи учтиво и професионално с гостите.

Сблъска се с Портър, който влизаше през главния вход.

– Наред ли е всичко?

– Няма проблем – отвърна той.

– Шерифът обаждал ли се е? А Уайът?

– Мисля че Трикси говори с Тайлър, но оттогава радиостанцията мълчи. Тя е в мазето.

– Ще говоря с нея и после ще се обадя на Уайът, и ще му кажа, че тръгваме.

– Отивам да се изкъпя. Внимавай там горе, Джо. Ще вземеш Джон, нали?

– Да, Портър, обещах.

– Добре. Той има вид на изгубена душа. Разходката ще му се отрази добре.

Старецът тръгна по коридора към стаята си от другата страна на кабинета.

Джо настрои радиостанцията на честотата на Уайът и го повика, но не се чу звук. Може би батерията се беше изтощила. Въпреки това обаче трябваше да има поне атмосферни смущения.

Тя превъртя главните честоти и се опита да се свърже с някого.

Тишина.

Нещо не беше наред.

Огледа радиостанцията. Всичко, изглежда, работеше, но беше стара.

Вратата се отвори и Джо подскочи.

– Наистина не исках да те уплаша, Джо.

Тя се усмихна глуповато.

– Извинявай, дядо. Не мога да се свържа с Уайът. Пробвах и други честоти, но не се чува нищо.

– Дай да видя. Налага ли се да говориш с Уайът?

– Исках да му кажа, че тръгвам.

– Ще видя какво не е наред и ще му кажа, че си потеглила. Но първо ще помогнеш ли на Трикси в мазето?

Джо остави дядо си да се занимава с радиостанцията и слезе в избата да намери Трикси.

Там беше леденостудено. Изолацията предпазваше мазето от студа навън, но вътре нямаше отопление. За щастие беше добре осветено и тя забеляза сестра си, която пълнеше кашон с припаси.

– Защо не ме повика? – попита Джо и взе кашона от ръцете ѝ.

– Мога да занеса храната – троснато отвърна сестра ѝ. – Защо настояваш да се държиш с мен като с инвалид?

– Можеш да правиш всичко, Трикси, но защо да работиш с тази болка, ако не се налага? Стълбите могат да бъдат опасни. – Джо въздъхна. – Е, добре, не дойдох да се караме. – Погледна през рамо. Никой не я беше последвал. – Искам да говорим за факса от Тайлър. Ще отида да пресрещна Уайът и бойскаутите и смятам да...

– Ако ще ми казваш какво да правя, забрави.

– Престани да бъдеш толкова агресивна.

– Не мога да го превъзмогна!

Очите на Трикси се напълниха със сълзи.

– Какво има, Трикси?

– Всичко. Ти, дядо и дори Лия се държите с мен като с крехка кукла, която всеки момент ще се счупи.

– Не е така.

– Така е. Минаха четири години, Джо. Когато убиха Линк в затвора, реших, че най-после ще го преживея, но не мога. Аз съм виновна за всичко. Видях те, докато гледаше през прозореца сутринта. Мислеше за Кен и Тими. Моя е вината, че умряха.

Сестра ѝ я хвана за раменете и я разтърси.

– Не си виновна ти, Трикси! По дяволите, колко пъти да ти казвам, че не те обвинявам за случилото се? Линкълн Барне уби Кен и Тими. Едва не уби теб и не отвлече Лия. Той е единственият отговорен. Никога не го забравяй!

По лицето на Трикси потекоха сълзи.

– Как можеш да ми простиш, когато аз не мога да си простя?

Тя закуца нагоре по стълбите. Джо ѝ извика да се върне, но сестра ѝ продължи да върви.

"По дяволите."

Джо се облегна на рафта и няколко пъти си пое дълбоко дъх. Тя ли предизвика това? Дали мъката ѝ по Кен и Тим подсъзнателно бе подсказала на Трикси, че я обвинява? Наистина ли обвиняваше сестра си?

Може би донякъде... Трикси винаги бе правила каквото иска, без да се замисля за последиците. Избяга в Лос Анджелис. И преди всичко се свърза с Линкълн Барне. Имаше обаче добро сърце и никога не би наранила някого нарочно. Случилото се с Кен и Тим беше трагедия, която Джо нямаше да забрави. След смъртта им се промени. Не разговаряше с никого, дори с Трикси и дядо си. Едва след съдебния процес се върна в Монтана при сестра си и Лия и продължи живота си.

Никога не говореше за загубата на семейството си. Не искаше да изразява с думи болката си, сякаш това щеше да я накара да страда още повече. И може би защото се страхуваше, че ще хвърли вината върху сестра си.

Но щеше ли да е по-добре, ако и сестра ѝ беше умряла? Защото ако Джо бе взела друго решение и я бе оставила с Линкълн Барне и пистолета му, Трикси щеше да е мъртва.

А Тим щеше да е жив. "По дяволите!"

Тя взе продукти и ги занесе горе.

И попадна право на Джон Милър.

– Забави се и се разтревожих – обясни той.

Джо си помисли, че не е минало чак толкова много време, но нищо не каза.

– Помагах на сестра си. Ще занесеш ли тези неща в кухнята? Трябва да взема спрея против мечки и после тръгваме.

– Спрей против мечки?

– В случай че някоя гризли се появи. Рядко се случва по това време на годината, но понякога излизат. Ако вървях пеша, щях да взема Бъкли, но ще ходим с моторните шейни.

– Спрей против мечки – ухили се той и тя се отпусна. Може би притесненията ѝ за Джон Милър бяха неоснователни и беше нервна и напрегната. – Звучи страхотно – добави мъжът. – Само ти и аз и километри зимна страна на чудесата.

Той ѝ намигна и тръгна с кутиите, като си подсвиркваше.

Кръвта на Джо се вледени.

Кен ѝ беше казал абсолютно същото, когато се запознаха. Откъде знаеше Джон Милър? Случайно съвпадение? Изречението не беше особено оригинално, но...

"Докатоти дойде", един от по-старите ѝ романи, беше за двама млади влюбени, чиито семейства се ненавиждаха поради дългогодишен спор за земя в Стогодишната долина. Основаваше се не само на историята на района, но и на отношенията им с Кен. Двамата по дял ден се разхождаха по наскоро падналия сняг и по време на една от разходките сив книгата героят и героинята осъзнават, че се обичат и трябва да помирят семействата си.

"Само ти и аз и километри зимна страна на чудесата."

Кен бе изрекъл тези думи. Както и измисленият ѝ герой Джим Хедстром.

Джо вече беше поканила Джон Милър да я придружи на двайсет и пет километровото пътуване с моторни шейни до фермата на Кимбъл.

И сега дълбоко съжаляваше.

В следващия миг ѝ хрумна идея. Страхотна идея. Тя похлопа на вратата на Крейг Ман. Отвори осемнайсетгодишният му син Шон.

– Здравейте, госпожо Сътън.

– Баща ти тук ли е?

– Ето ме. – Крейг беше четирийсет и няколко годишен и в отлична физическа форма. Двамата с Шон идваха в хижата всяка зима от пет години да се пързалят със ски.

– Искате ли да ми помогнете да доведа няколко бойскаути, изпаднали в затруднение в планината?

– Това е по-вълнуващо, отколкото да седим в хижата цял ден – отвърна Крейг. – Ей-сега ще се облечем и ще се срещнем долу.

– Благодаря.

Четиримата – Крейг, Шон, Джон и Джо – можеха да вземат двуместните моторни шейни от фермата на Кимбъл. Щяха да теглят Бен, Уайът щеше да пътува с някой от мъжете, а Джо да вземе две от петте останали момчета.

Реши, че числеността е важна за безопасността.

Дванайсета глава

Тайлър стигна до Монида за трийсет минути. Щяха да им бъдат необходими най-малко още два часа до Лейквю. И при това, ако снегът не завалеше по-силно.

Той се приготви да се обади по предавателя на Бони, за да го свърже с хижата. Телефонът дълго звъня. Или беше повреден, или в големия кабинет нямаше никого. Единственият телефон беше там. Нямаше нужда от допълнителни линии. Телефонните кабели в Долината бяха подземни и Тайлър не беше чувал да има проблем.

Бони отговори почти веднага:

– Свързах се с Уайът.

– Дай ми го.

– Тайлър – минута по-късно се чу гласът на Уайът.

– Всичко наред ли е?

– Карл Уебър току-що ми се обади. Джо е тръгнала преди малко.

– Телефонните линии в хижата са прекъснати.

– Невъзможно. Никога не са се повреждали.

– Сега обаче са повредени. Преди да тръгна, два пъти се опитах да се обадя.

– Нямам представа каква е причината, освен ако проблемът не е вътрешен. Добре, че хората от телефонната компания ще дойдат преди пролетта. Ще проверя какво има, когато отида там. Нещо ново за избягалите затворници?

– Не – отвърна Тайлър. – Но Наш съобщи, че две от моторните му шейни са изчезнали.

– Откраднати ли са?

– Така изглежда. Исках да предупредя Джо още веднъж. Тя е умна жена, но малко твърдоглава.

– Вярно е – засмя се брат му.

– Има ли друго място, където може да заведе момчетата? Не се знае къде са двамата убийци.

– Долината е почти четиристотин хиляди акра. Вероятността да попаднем на тях граничи с нула. Чувам моторна шейна от километри. Тук звукът се разпространява надалеч. Ако чуя шейна, ще внимавам.

– Кажи на Джо, когато я видиш.

– Искаш ли да ѝ предам нещо друго?

– Не. Ще ѝ го кажа, когато я видя. Намираме се на шест километра от Лейквю. Би трябвало да пристигнем по едно и също време в хижата.

– Може да те изпреваря. Джо реши всички да пътуват заедно. Ще качим момчетата на моторните шейни. Ще трябва да се движим бавно, защото шейните ще бъдат претоварени и ще теглим Бен, но пак ще бъде по-бързо от вървене.

– Добра идея. Пък и времето няма да стане по-хубаво.

– Сериозно ли мислиш, че онези типове са заплаха?

Тайлър погледна Ханс Виго, който седеше до него.

Защо федералните агенти се бяха съгласили да дойдат с него, ако нямаше реална заплаха? Загрижеността им и опасенията му не бяха неоснователни.

– Отваряй си очите и ушите, Уайът.

– Добре, шерифе. – Той затвори и Тайлър изтръпна. Не искаше думите му да прозвучат толкова властно. Затова ли не можеха да си възстановят братските взаимоотношения, които имаха като малки? Защото и двамата бяха пораснали и бяха станали твърдоглави мъже със силна воля, и не обичаха да дават обяснения?

Тайлър се готвеше отново да се обади на Бони да го свърже с хижата, защото искаше да говори с Карл Уебър и да му каже, че Джо е в опасност, когато Мич Бианки извика от задната седалка:

– Спри!

Тайлър бавно натисна педала. Джипът би се плъзнал или завъртял, ако удареше рязко спирачки. И преди да спрат, видя какво е забелязал Бианки.

Покрив на кола.

Тайлър направи знак на всички да се движат безшумно, докато слизаха с извадени оръжия от полицейския джип. И да имаше някой в колата, едва ли беше жив. Ако обаче някак бе оцелял, убиецът беше в капан. А животните в клетка нападаха първи.

Приближиха се бавно. Снегът под ботушите им беше мек. Колата беше излязла от пътя. По всяка вероятност беше затънала. Тайлър си спомни, че според анонимния информатор по телефона убийците карат "Форд 250" с предно и задно предаване. Но дори тези коли затъваха в снега.

Превозното средство приличаше на камионетка. Товарната платформа беше пълна със сняг, кабината също бе покрита със сняг. Тайлър направи знак на Били Гросман да се качи в отзад, а Бианки отиде отпред. Шерифът се приближи отстрани и разчисти с пета снега от стъклото.

Вътре нямаше никого.

– Определено е същият вид камионетка, в която Чапман и Дохърти са били видени за последен път – отбеляза Бианки. – Какви са вероятностите?

– Тяхната е – заяви Тайлър и махна снега от вратата, за да я отвори.

– Откъде знаеш?

– Виж. – Посочи картата на пода. Беше на Източен Айдахо и Югозападна Монтана. И изпръскана с кръв.

Тайлър изчисти вратата, дръпна дръжката и отвори. Бианки заобиколи и задържа вратата, а шерифът взе картата. На таблото също имаше кръв. Повечето беше размазана, сякаш някой се бе опитал да я избърше. Бианки посочи задната седалка. Там бяха захвърлени изцапани с кръв салфетки от заведение за бързо хранене.

– Това потвърждава, че анонимният информатор по телефона е бил Том О'Брайън – каза Бианки.

– Защо мислиш така?

– Може би "злополуката", за която е споменал, е, че двамата му приятели са го нападнали.

– Нападнали са го? Не разбирам – рече Тайлър.

– Вчера ти казахме, че имаме основания да смятаме, че О'Брайън е издирвал бегълците и ги е задържал, докато властите пристигнат. Мисля, че е успял да се изплъзне, но може би е казал нещо, което не трябва да знаем. Чапман е избухлив. Подозираме, че е откраднал оръжие. О'Брайън се измъква, а Чапман го прострелва и го изхвърля от камионетката в покрайнините на Покатело.

– Копелето О'Брайън е извадил късмет – обади се Гросман. – Оцелял е с дупка от куршум няколко часа в мразовитото време.

– Възможно ли е да е бягал и да е умрял някъде, например в обществена тоалетна? Може би е откраднал друга кола. Не знаем – отвърна Бианки. – Но в предположението да е бил той има логика, включително, че е чакал дванайсет часа, за да се обади.

– О'Брайън каза, че е претърпял злополука – настоя Тайлър, докато разсъждаваше върху думите на агента и се опитваше да ги свърже с фактите, които знаеше.

– Злополука, друг път – възрази Бианки. – Злополука в смисъл, че се е изплъзнал случайно. Но не е уточнил, че е автомобилно произшествие, нали? Не, те са го нападнали и са го изхвърлили, като са мислели, че е умрял или умира. – Той удари с юмрук по покрива на кабината. – Ако бях в Покатело, можеше да го намеря!

– Мич – рече Виго. Другият федерален агент отстъпи встрани, свил ръце в юмруци, но не каза нищо. – Трябва да отидем в хижата колкото е възможно по-скоро.

– Качвайте се в джипа.

Изоставената камионетка се намираше само на три километра от дома на Наш, откъдето бяха откраднати двете моторни шейни. Убийците имаха предостатъчно време да стигнат до хижа "Лосова глава", освен ако не бяха ранени или не се бяха изгубили. Може би лежаха мъртви някъде в снега.

Виго не помръдна.

– Мислиш ли, че Чапман е там?

– Не. Заради камионетката. И защото го познавам.

– Познаваш го? Арестувал ли си го?

– Не. Проучих психологическия профил и престъпленията му. Той се нуждае от някого. За подкрепа. За да има правото да се хвали. Ако Дохърти го е изхвърлил, вече щеше да бъде забелязан или прибран.

– Освен ако Дохърти не го е убил.

– Тогава мисля, че трупът трябва да е тук – отвърна Виго и дълбоко замислен, се втренчи в кабината на камионетката.

– Ханс? – попита Бианки след минута.

– Чапман е шофирал. О'Брайън е бил на предната седалка до него, а Дохърти отзад. Той е прострелял О'Брайън.

Тайлър се вгледа в кабината и се опита да си представи какво е видял Ханс Вито. Старшият федерален агент обясни какво смята, че се е случило, и Тайлър си представи сцената.

– Чапман е шофирал, защото не може да седи спокойно на едно място. Трябвало е да кара. А Дохърти е бил доволен, защото е искал да мисли, да си фантазира за Джоана Сътън, да изгради връзката им във въображението си и когато се видят, да вярва, че и тя изпитва абсолютно същите чувства като него. О'Брайън е търсел възможност да поеме контрола върху положението. Не е можел да премахне и двамата. Затова се е обадил на Бианки, когато е хванал натясно бандата на Гьоте Черния. Знаел е, че не може сам да ги очисти всичките, съобщил му е информацията и е рискувал свободата си. Мислел е, че може да успее да раздели Чапман и Дохърти и да убие първо единия, и после другия.

– Какво се е случило? Какво се е объркало?

Ханс се качи в кабината и се прехвърли на задната седалка. Втренчи се в предпазните колани и седна в средата.

– Дохърти е седял тук. Така е виждал и Чапман, и О'Брайън. Не е имал доверие на Чапман, защото е луда глава, нито на О'Брайън, защото е умен и е изчезнал за два дни. Заминал е да устрои клопка на бандата на Гьоте Черния. Имал е извинение, което на пръв поглед е звучало убедително, но Дохърти е подозрителен по природа. Не му е вярвал. Искал е да го наблюдава, но не го е прострелял, защото е мислел, че О'Брайън ще го предаде.

– Прострелял го е заради Джо – намеси се Тайлър, тъй като изведнъж разбра как е станало всичко. – О'Брайън е бил на предната седалка до шофьора с картата.

– Точно така. Опитвал се е да разбере къде отиват и с кого смятат да се срещнат. Вероятно е подхвърлял шеги. Опитвал се е да спечели доверието им, но е казал нещо неподходящо за Джо Сътън.

– Мъжки приказки – добави Бианки. – Нещо безобидно, например, че е хубава.

– Знаеше как изглежда, но не и името ѝ – спомни си Тайлър. – Дохърти е имал снимка. О'Брайън е искал да я предупреди, но не е знаел коя е и е започнал да разпитва за нея.

– Задал е погрешните въпроси – продължи Вито. – Не са знаели, че О'Брайън се опитва да ги върне в затвора. Дохърти е решил, че О'Брайън иска да открадне момичето му.

– Джо Сътън не е неговото момиче – възрази шерифът.

Виго разтърси глава, сякаш да проясни съзнанието си.

– Съжалявам. Понякога се увличам в профилите на престъпниците.

Тайлър кимна, леко смутен от реакцията си. Джо беше неговото момиче. Ако само можеше да го осъзнае.

Той чу силно и ясно думите ѝ от онази вечер.

"Имам чувството, че все още съм омъжена."

Джо Сътън принадлежеше на мъртвец. И докато не го проумееше, и не се примиреше, че Кен е мъртъв, нямаше да може да се отвори напълно за Тайлър.

Той обаче нямаше да позволи на някакъв психопатубиец да се приближи до нея.

– Да тръгваме – предложи.

Агентът се измъкна от камионетката.

– Да върнем копелето в затвора.

– Планът ти е добър – отбеляза Тайлър и изпита облекчение, че отново се движат.

***

Арън караше точно зад Джоана, която водеше моторните шейни към мястото на двайсет километра, където чакаха бойскаутите. Движеха се с равномерна скорост от двайсет-двайсет и пет километра в час, предимно защото видимостта беше лоша. Но не валеше сняг. Само от време на време прелитаха снежинки.

Той не усещаше студа, нито вибрациите на мотора под себе си. Зъбите му бяха стиснати и се беше втренчил в яркочервеното скиорско яке на Джоана.

Защо бе поканила двама мъже да дойдат с тях?

Обяснението, че ще доведат всичките момчета наведнъж, прозвуча неубедително. Защо Джоана не се сети за това по-рано? Защо увърташе? Защо не искаше да бъде сама с него? Нима не бяха планирали тази любовна разходка, време да се опознаят, докато пътуват да спасят живота на седем души?

В гърлото му заседна изтерзан вик. Тя не го обичаше, както той нея. Как да повярва, че е достоен за такава красива и умна жена?

Арън беше осъден убиец и не можеше да се грижи за Джоана. Как щеше да я направи щастлива? Как можеше да ѝ осигури всичко, което иска, когато бягаха и непрекъснато поглеждаха през рамо? Как можеше да очаква, че тя ще живее така?

"Ще го направи, ако наистина те обича. А ако не те обича, убий я."

Не, не, не! Не искаше да я убива. Дъг Чапман би сторил подобно нещо – да убие жена, защото го е ядосала. Той бе убил съпругата си, за да се отърве от нея и да бъде с приятелката си, а после бе убил приятелката си, когато беше поискала да го напусне, защото е убил жена си.

Иронията го накара да се изсмее на глас. Никой не чу кикота му благодарение на силното бръмчене на моторните шейни. Съзнаваше ли Дъг какъв нелеп живот води?

Ами Арън? Той беше нищожество и Джоана сигурно разбираше това. Незначителността беше изписана на лицето му и личеше в думите му. Арън беше посредствен човек с посредствено тяло и посредствени умствени възможности.

"Ти си умен, Арън. Много умен. И ако тя не го разбира, трябва да умре."

Не! По дяволите, не искаше да я убива. Гърдите му се повдигаха и не можеше да си поеме дъх. Как би премахнал нещо толкова красиво и ценно?

"Кажи ѝ истината"

Че е убил Линкълн Барне? Тогава тя щеше да разбере, че Арън е един от избягалите затворници.

"Тя ще ти прости."

Или по-добре... да залови убиец. Да рискува живота си, за да спаси нейния. Да застреля Дъг Чапман, както беше направил с онзи нещастник О'Брайън, който се беше вторачил в гърдите ѝ на снимката.

Арън щеше да спаси живота ѝ и Джоана щеше да се влюби в него.

Трябваше внимателно да помисли как да уреди нещата. И бързо. Преди проклетият шериф Тайлър Макбрайд (С обич, Тайлър) да пристигне.

Джоана погледна през рамо и посочи с пръст на североизток. Завиваха. Арън нямаше представа къде се намират, но тя притежаваше отлично чувство за ориентация. Умно момиче.

Гърдите му се изпълниха с гордост. Тази жена му принадлежеше.

Тринайсета глава

Ани Ериксън наля кафе на добре облечения агент на ФБР, който седеше до малката дъбова маса в кухнята ѝ.

– Благодаря, че се съгласихте да разговаряте с мен – каза той.

Тя погледна служебната му карта.

"Куинси Питърсън, помощник-специален. Агент, ФБР, Регионален оперативен отдел, Сиатъл."

– Искате да говорим за Арън.

– Да, госпожо.

– Намерихте ли го?

– Така предполагаме, но се нуждаем от допълнителна информация, която да ни помогне да определим местонахождението и начина му на мислене.

Госпожа Ериксън наведе глава. Въпреки че федералният агент беше приятен, хубав мъж, немного по-голям от Арън, работата му беше да върне горкия Арън зад решетките.

– Госпожо Ериксън, вие дадохте показания на процеса срещу Арън Дохърти. Помолихте за снизходителност поради нанесени травми в детството.

– Съдията не ме послуша. Но той не беше там и не гледаше как онази жена съсипа момченцето.

– Вие обаче бяхте там.

– От деня, в който Арън се роди, Джинджър го оставяше при приятели и роднини, докато ги изреди всичките. Исках да го осиновя и да го отгледам като свой син. Тя знаеше, че го обичам, но ми го отне. Обичах го повече, отколкото майка му беше способна да обича! – Ани се вгледа в чашата си с кафе, докато си спомняше последния път, когато бе видяла Арън. Тогава той беше тринайсетгодишен. Джинджър го остави и Ани разбра, че повече няма да го вземе.

– Знаете ли къде е майка му сега?

Госпожа Ериксън поклати глава:

– От приятели чух, че когато Арън бил в десети клас в гимназията, колкото и да е учудващо, че не е напуснал училище, след като Джинджър го местеше през няколко месеца, тя го оставила при леля му в Лос Анджелис. Мисля, че по-точно в Глендейл. Трябвало да го вземе след две седмици и казала на всички, че си е намерила работа на екскурзионен кораб, но така и не се върнала. Това не ме учудва. Джинджър никога не се появяваше, когато обещаваше.

– Не знаете ли какво се е случило с нея?

Жената бавно поклати глава.

– Реших, че или е забравила за него, или се е свързала с друг мъж, който не иска деца. Арън живя при мен осем месеца, когато Джинджър се събра с някакъв богаташ във Флорида. Негодникът не обичал деца и тя не му казала за сина си. Тогава той беше на седем и това беше единствената стабилна година в живота му. И знаете ли какво направи Джинджър? Появи се една сутрин две седмици преди края на учебната година и го взе. Скъсала с онзи тип и искала известно време да бъде със сина си. След това приятели ми казаха, че само след седмица то оставила на майка си. – Гласът ѝ стана дрезгав. Разстройваше се всеки път, когато мислеше за Арън или Джинджър. – Ето защо разбирате, че съдията не беше прав, когато издаде смъртна присъда на горкото момче. Не се съмнявам, че е извършил онези неща, защото имаше доказателства, но бих желала съдебната система да го беше възприела като наранен човек.

Агент Питърсън си водеше записки. Лицето му беше сериозно и безпристрастно.

– И не сте чували нищо за Арън, след като майка му го е взела, когато е бил на тринайсет години?

– Видях го едва когато го посетих в затвора след ареста му за убийството на горката Ребека Оливър. – Ани въздъхна. – Много ми е мъчно. Нямах пари да съдя Джинджър за родителските права. Но предполагам, че не бяха само парите. Какво право имам аз върху него? Защо училищата не направиха нищо? Дядо му и баба му? Баща му?

– Баща му изобщо появяваше ли се?

– Не. Името му е Адам Сандърс. Само толкова знам за него. Вече е имал едно незаконно дете, когато е станал баща на Арън, и не е искал да има нищо общо с нито едно от двете. Родителите му обаче са свестни хора. Уорън и Лоти Сандърс. Живееха във Флорида, но не съм говорила с тях от години. Обаждаха ми се веднъж седмично винаги когато Арън беше при мен, но забраниха на Джинджър да го води в дома им, освен ако не се съгласи да им даде родителските права.

Агентът записваше всяка нейна дума.

– Познавате ли Джоана Сътън?

– Писателката на любовни романи? – Жената отново наведе глава. – Той ме помоли да му занеса книгите ѝ. Прочел една в затвора и искаше още. Каза, че били чудесни семейни романи. Реших, че е разбрал какво е любовта и че майка му и животът ѝ не са типични, и дори са ненормални.

– Знаете ли, че Арън ѝ е пишел писма?

– Аз... – Тя преглътна с усилие.

– Изпращахте ли писмата? Получавахте ли ги?

– Ще имам ли неприятности?

– Не, госпожо.

– Знам, че наруших правилата, но само веднъж. Когато Арън ме помоли да пусна второто писмо, първо го прочетох и така и не го изпратих. Осъзнах какво прави.

– Какво?

– Превръщаше я в друга Ребека Оливър. Беше си внушил, че актрисата е влюбена в него. Нямах представа какви мисли се въртят в главата му. И после Арън започна да пише, че двамата с Джоана Сътън са приятели чрез писма, тя пише книгата му и управата на затвора им е издала специално разрешение да бъдат заедно. Повярвах на това едва след като прочетох второто му писмо, но не исках да го обидя и' не споменах нищо за фантазиите му. Арън беше в затвора. Не можеше да нарани никого. Защо ме питате за нея? Господи, да не би да ѝ е сторил нещо, след като е избягал?

– Още не, госпожо Ериксън, но каквато и информация да имате за чувствата му към нея, ще ни помогне да определим какъв ще бъде следващият му ход.

Ани преглътна риданието си. Представи си Арън като малък. Големите му кафяви очи, които гледат през прозореца и чакат майката, която никога не идва навреме. Как се изкъпваше, гладеше дрехите си и си сресваше косата в случай, че майка му дойде. Джинджър не обичаше мръсни момченца.

– Аз съм виновна.

– Моля?

– Госпожа Сътън отговори на първото му писмо. Не го изпратих от затвора, а написах моя адрес. Щях да му го занеса, но след като прочетох второто писмо, се отказах. Реших, че няма да стане нищо лошо.

– Кога беше това?

– Преди по-малко от две години.

– Спомняте ли си нещо от писмата?

– Пазя ги всичките.

***

Портър се качи на горния етаж да смени хавлиите в стаите на гостите. Стори му се странно, че на бюрото в стаята на Джон Милър има няколко романа на Джо. Приближи се и видя, че имат каталожен номер от библиотека и буквата "С" за Сътън, залепена на гърба. Дали ги беше купил от благотворителна разпродажба на някоя библиотека? Може би. Всички изглеждаха четени много пъти.

Отвори ги и забеляза подчертаните абзаци. Кой би маркирал текст в любовен роман?

Не знаеха почти нищо за Джон Милър. Беше се обадил от Лос Анджелис и преди седмица ненадейно си беше запазил стая. Никой не беше споменавал нищо за него. Каза, че се нуждае от време да мисли, но това не изненада Портър. Не приличаше обаче на човек, който отделя време за мислене. И бързо се залепи за Джо.

"Ти изпрати Джон с нея."

Беше ли направил грешка?

Той огледа стаята. Нямаше други лични вещи освен дрехите, с които беше вчера. Днес бе облякъл дрехи на Портър и скиорски екип. Беше взел от камионетката си единствено любовни романи? Любовните романи на Джо?

От най-долната книга се подаваше къс хартия. Портър я взе, извади прегънатия на четири лист и внимателно го разгърна. Имаше чувството, че страховете му са неоснователни, и изпита желание да върне книгата на мястото ѝ.

На листа имаше снимка на Джон Милър. Фотография от полицейско досие с метър за ръста зад него. Беше изпратена по факс и най-отгоре пишеше "Отдел на областния шериф, окръг Бийвърхед, Дилън, Монтана."

Шерифът Макбрайд беше изпратил снимки на трима избягали затворници, а на не двама.

Джон Милър или Арън Дохърти беше откраднал своята фотография.

Портър трябваше да предупреди Джо.

Тя беше насред дивата пустош в компанията на убиец.

***

Джо беше доволна от напредъка им. Бяха стигнали до запустялата ферма на Кимбъл за малко повече от час. Движеха се с трийсет километра в час през повечето време с изключение на две забавяния. Нямаше обаче да могат да поддържат същата скорост, докато теглеха Бен Уорд и със скаутите в шейните. Малко се притесняваше за горивото. С допълнителната тежест щяха да изразходват бензина много по-бързо, но щеше да стигне. Моторната ѝ шейна имаше осем литра резервен запас, който можеше да използва, ако се наложеше.

Уайът стоеше навън, когато тя се приближи.

– Отдалеч те чух, че идваш.

– Моторните шейни не са направени за безшумно промъкване.

Той погледна тримата мъже, които слязоха от другите шейни.

– Времето в момента не ми харесва – обясни Джо. – Мисля веднага да ви закараме в хижата и никой да не върви пеша. Ако времето се развали, ще ни отнеме цял ден.

– Трябва да помисля за това. Предполагам, че исках хлапетата да научат как да се справят в трудни условия.

– Мисля, че вече са научили. Няма да можем да вземем екипировката ви. С всеки възрастен ще има по две деца, освен при мен. Ще тегля Бен и се нуждая от допълнително гориво.

– Няма проблем. Ще дойда да я взема утре или вдругиден.

Джо извади кошница от ремъците отзад.

– Портър ви изпраща храна.

– Чудесно.

Тя представи Уайът на тримата мъже.

– Джон Милър от Лос Анджелис и Крейг и Шон Ман от Сиатъл. Идвали са и преди в хижата.

Уайът се ръкува с тях и им направи знак да влязат.

фермата на Кимбъл беше изоставено едностайно дървено бунгало, устояло на суровите зими в продължение на петдесет години предимно благодарение на назъбената скала на север, която го предпазваше от най-силните ветрове. Дупките бяха покрити, покривът беше сменен преди две лета от скаутите на Уайът и земята се използваше за тренировки по оцеляване в зимни условия, откакто Джо се помнеше.

Покривът и стените нямаха изолация и не предпазваха от студа. Вътре не беше много по-топло от минус дванайсетте градуса навън, въпреки че в камината от речни камъни гореше огън.

Тя се залови да разопакова сандвичите и горещия шоколад за момчетата и кафе за нея и мъжете и видя, че Джейсън седи до пострадалия Бен, облегнал се на стената близо до огъня.

Джейсън приличаше на баща си толкова много.

Тя се приближи, приклекна до двете момчета и им даде чаши с горещ шоколад.

– Здравей, Джейсън.

– Здравей, Джо. – Той не я погледна и се втренчи в чашата си. Не ѝ беше ясно какво точно знае Джейсън за връзката ѝ с баща му. Не беше говорила с него, откакто отхвърли предложението за женитба на Тайлър.

Последният човек, когото искаше да нарани, беше момче, което тъгува за майка си. Нямаше право да се натрапва на семейство Макбрайд. Защо не се замисли повече за Джейсън, когато започна да се среща с баща му?

Защото не искаше да мисли за Джейсън. Това неизбежно я караше да си спомня за Тими.

Синът ѝ щеше да бъде на тринайсет, само година по-голям от Джейсън.

Джо осъзна колко коравосърдечна е към сина на Тайлър, сякаш момчето беше нещо маловажно в живота му. А може би Джейсън беше важен за нея и затова отказа на баща му.

Тя стисна ръката му и го накара да я погледне.

– Грижиш се за пациента ни, а?

Той сви рамене и отпи от горещия шоколад.

– Аз съм виновен.

Бен поклати глава.

– Така беше. – Произнесе го с такъв категоричен тон, че каквото и да кажеха Бен или Джо, нямаше да промени решението си.

– Катерехме се по скалите над пътеката, която води към прохода Ред Рок – изхлипа Бен. – Кракът ми се заклещи и се счупи. А той се спъна.

– Станало е случайно – рече Джо.

– Той беше мой партньор – измънка Джейсън. – И идеята да отидем на скалите беше моя.

– Не си виновен.

– Трябваше да се грижа за него.

– Всеки е трябвало да се грижи за другия. Станало е случайно. Ако Бен не беше стъпил накриво в дупка, нямаше да си счупи крака. – Тя изпита желание да прегърне Джейсън, но подозираше, че ще му стане неудобно от другите хлапета. И при мисълта да прегърне дете като сина ѝ... нещо заседна в гърлото ѝ.

За последен път бе прегръщала момче, когато притискаше до себе си своя умиращ син, преди да го оперират.

– Мозъчното му налягане е толкова високо, че ще умре след по-малко от двайсет и четири часа, ако не го понижим. – Лекарят, четвъртит човек с очила с телени рамки, я погледна така, сякаш вината беше нейна.

А може би наистина беше така.

– Тогава го направете! – настоя тя.

– Не мисля, че ще преживее операцията.

Какво?

Джо не изрече въпроса. Какво означаваше това? Как така Тими нямаше да преживее операцията?

Лекарят я погледна, но тя не каза нищо и той продължи:

– Тими ще умре без оперативна намеса. Вътрешното кървене е силно и без да се спре, той няма да оцелее. Но поради мястото на кръвоизлива и голямата контузия на черепа не мисля, че ще можем да го спрем и да оправим увреждането навреме.

– Какви са шансовете? – промълви Джо.

– Двайсет процента е най-оптимистичната прогноза.

– Двайсет процента, че ще умре?

– Двайсет процента, че ще живее.

Времето беше от изключително значение и тя държа Тими, докато медицинските сестри го подготвяха за операцията. Той сякаш беше заспал. Лицето му беше спокойно, но ужасяващо бледо и бузите му бяха хлътнали.

– Време е.

Време. Джо имаше само няколко минути. Девет години, един месец, десет дни и минути...

Тя се обърна към Бен, усмихна му се и примига, за да прогони сълзите.

– Държиш ли се?

Момчето въздъхна тежко:

– Господин Макбрайд не ми позволява да правя нищо. Трябва само да седя тук и полудявам.

– Как е кракът ти?

Той повдигна рамене.

– Боли ме, ако помръдна, но вече е някак вцепенен. Господин Макбрайд ми сложи временна шина.

– Виждам. Свършил е страхотна работа. Знаеш, че ще се возиш безплатно до моя дом.

– Предпочитам да карам шейната.

Джо се засмя:

– Сигурна съм. Няма да чакаш дълго. Следващия сезон.

– Това не ми помага.

Тя им даде сандвичи.

– Яжте. Предстои ни два часа път и трябва да тръгваме след малко. Ще говоря с Уайът да задвижим нещата.

Джейсън сви рамене и захапа сандвича си.

Джо не добави нищо повече и изпита облекчение, докато се отдалечаваше. Уайът не беше в бунгалото.

– Къде отиде Уайът? – обърна се тя към Крейг Ман.

– Каза, че ще говори по радиостанцията.

Можеше да го направи и вътре, освен ако не искаше момчетата да слушат.

Тя излезе навън. Вятърът беше започнал да се усилва и малки снежни вихрушки се стрелкаха насам-натам като в силно разклатена стъклена сфера със сняг. По дяволите, появи се внезапно. Видя Уайът до шейните и се приближи до него.

Той говореше по радиостанцията. Погледна Джо и се намръщи.

– Какво има? – попита тя.

– Времето се влошава. Трябва да тръгнем веднага.

– Съгласна съм. С кого говориш?

– С Тайлър. Ето, кажи му кога горе-долу ще пристигнем, а аз ще подготвя момчетата. Искаш да теглиш Бен с твоята шейна, нали? Крейг Ман и синът му могат да вземат Кевин, защото е най-дребният, а ние с Милър ще вземем по две момчета. Ще се придвижваме бавно, но ще стигнем.

Тя кимна. Не беше идеалният вариант, но щяха да се приберат у дома.

Джо взе радиостанцията от Уайът.

– Тайлър?

– Джо. Успяла си да стигнеш до тях.

– Съмняваш ли се в мен?

Той беше сериозен.

– Затворниците са откраднали две от моторните шейни на Наш. В момента сме в Лейквю и той ще ни преведе около лавината. Блокирала е пътя, затова ще се отклоним осемстотин метра, но ще я преминем.

– Вятърът се засилва и навява сняг.

– От Националната метеорологична служба прогнозират още двайсет и пет сантиметра сняг през нощта. Ще започне да вали към пет следобед.

– Дотогава ще сме се върнали.

– Ще ни отнеме малко повече време. Бъди внимателна, Джо. Убийците имат моторни шейни и вече може да са в хижата. Знаеш ли, че телефонът ви не работи?

– Нашият телефон?

– Да. Говорих с дядо ти по радиостанцията.

– Сигурно връзката с къщата ни de е повредила. Ще проверя, когато се върна. – Не искаше да се плаши само защото виелицата беше прекъснала телефонната линия, тъй като това ставаше понякога, но не можа да не се запита дали е случайно.

– В имението има седем бунгала, нали?

– Да. И няколко ваканционни вили между Лейквю и хижата, но не са по пътя. Не мисля, че могат да бъдат намерени лесно, ако не знаеш къде са.

– По-късно ще проверим. Засега искам всички да се приберат живи и здрави в хижата. Ще бъде много по-лесно да пазим хората в безопасност, когато са под един покрив.

– Две бунгала са заети – изведнъж се сети Джо. – Не смятах, че съществува непосредствена опасност, за да преместим гостите.

– Кои са те?

– Грег и Вики Троцки са младоженци. Грег прекарва всяко лято тук, в хижата, от години. Баща му е биолог по дивата природа. Има и двама студенти, които работят върху голям проект.

– Ще се обадя на дядо ти и ще го помоля да ги премести в хижата, преди времето да се развали. Не мога да пазя хората, ако са разпръснати.

– Съжалявам. Вината е моя.

– Не си виновна, Джо. Не знаеше, че заплахата е непосредствена.

Уайът излезе заедно с Джон и Крейг и им даде указания.

– Трябва да тръгваме – каза тя и погледна часовника си. Беше десет и половина. – Ще се върнем към един. До скоро.

– Обичам те, Джо – рече Тайлър и затвори.

Тя се втренчи стъписано в радиостанцията. В гърлото ѝ заседна буца. Тайлър все още я обичаше. След като беше отхвърлила предложението му? И му бе казала, че все още се чувства омъжена?

"Спа с него, а не можеш да се омъжиш за него? Какво ти става, Джо?"

Тя погледна към бунгалото, замисли се за Джейсън и осъзна, че се страхува да поеме ангажимент не към Тайлър, а към сина му.

– Джоана! – Джон махна с ръка и се опита да привлече вниманието ѝ. Тя му направи знак да почака една минута и се върна в бунгалото да помогне за организирането на момчетата. Те бяха натрупали в ъгъла екипировката, която не можеха да вземат. Уайът беше сложил всичката храна в раницата си. Не можеха да я оставят на мечките гризли и вълците. Джо се увери, че момчетата са облечени подходящо, и ги изведе навън едно по едно.

Джейсън и Бен бяха последни.

– Наистина ли всичко с него ще бъде наред? – с наведена глава попита Джейсън.

– Да – отвърна тя. – Чичо ти знае какво прави. Шината е солидна. Ти си му помагал и не си му позволил да стъпва на ранения си крак. Ще го закараме в хижата и Портър, който е бил медик в армията, ще го прегледа. Нащ ще дойде от Лейквю и ще го оправи.

Джейсън я стрелна с поглед.

– Доктор Наш е ветеринар.

Тя се засмя и сложи ръка на рамото му.

– Лекува и хора. Акушира на раждането на сина ми... – Гласът ѝ постепенно заглъхна и лицето ѝ се изопна. Рядко мислеше за деня, когато Тими се роди. Очакваше, че ще почувства физическа болка в сърцето и главата.

Из тялото ѝ се разпространи притъпено пулсиране и изпита тиха мъка. Но не се разплака.

– Добре ли си? – прошепна Джейсън.

Джо кимна. И не излъга.

Уайът дойде при тях.

– Момчетата са готови. Ще изведа Бен.

Радиостанцията му изпиука. Джо отговори.

– Говорите с Джо Оътън.

– Джо, обажда се Портър.

– Пристигнахме благополучно и вече се готвим да се връщаме. Ще дойдем навреме за един късен обяд.

– Сама ли си?

– Може да се каже. Защо?

– Джо – съвсем тихо каза той.

– Ще трябва да говориш по-силно.

– Сложи предавателя до ухото си и слушай.

Тя изпълни молбата му.

– Джон Милър е Арън Дохърти.

Сигурно не чу добре.

– Какво?

– Да. Откраднал е снимката от полицейското си досие от факс машината. Намерих я в стаята му.

– Ще говоря с Уайът.

– Бъди предпазлива.

Предпазлива. Джо разговаряше с осъден убиец от двайсет и четири часа. Беше закусила с него. И го доведе тук, при невинните деца.

Тя се обърна и тръгна към бунгалото. Смяташе да каже на Уайът. Можеха да хванат Джон – или Арън, преди да нарани някого.

Защо беше дошъл там?

Джон Милър или Арън Дохърти се приближи до нея, когато Джо беше на половината път до бунгалото. Тя кимна на Джейсън да продължи.

– Кажи на Уайът, че искам да говоря с него за отоплението в шейната – рече Джо и си придаде безстрашно изражение. – Важно е.

Той не изглеждаше убеден.

– С кого говори?

– С Портър. Искаше да се увери, че сме пристигнали благополучно.

Тя говореше прекалено бързо. Трябваше да се усмихне.

Опита се.

Милър не ѝ вярваше.

– Ти знаеш.

– Какво?

Тя направи крачка към бунгалото. Ръцете ѝ трепереха. Повече от страх, отколкото от студ.

И после видя пистолета в ръката му. В същия миг Уайът излезе.

Джо понечи да побегне към него, но Джон я сграбчи за рамото и я дръпна към себе си.

– Недей... – Очите ѝ се стрелкаха наляво и надясно. Момчетата." – Не наранявай никого.

– Няма да нараня никого. Ела с мен. Трябва да бързаме.

– Какво?

– Ела с мен и няма да нараня никого.

– Да тръгваме – рече Уайът.

– Той е Арън Дохърти! – извика Джо.

Арън я притисна до себе си и опря пистолета във врата ѝ:

– По дяволите, Джоана! Защо трябваше да го правиш? Пак ли си играеш с мен?

– Не знам...

– Качи се в шейната.

– Няма да ходя никъде с теб! – заяви тя и започна да се дърпа.

Преди Джо да разбере какво смята да направи, Арън се прицели в Уайът и стреля.

"Господи! Уайът, не!"

Дохърти я повлече към моторната шейна, която се намираше на три метра. Джо продължи да се съпротивлява.

– Престани или ще избия всички, въпреки че не искам да го правя.

Той докосна лицето ѝ.

– Познаваш ме, Джоана. Знаеш, че не бих наранил никого. Обичам те. Не бих наранил никого, освен ако не ме принудиш.

Треперейки, тя прехвърли крак в шейната. Арън Дохърти не беше нормален и не се знаеше какво може да направи. Тя не го познаваше. За пръв път го видя вчера. Обичал я? Това беше нереално. Той беше психически лабилен и Джо трябваше да тръгне с него, и да го отдалечи от момчетата. Не можеше да изложи на риск живота им. Ами, ако Дохърти бе прострелял някой от скаутите? Джейсън?

Тя въздъхна дълбоко. "Господи, дано Уайът е добре. Уайът, моля те, живей."

Арън скочи на седалката зад нея, опря оръжието в тялото ѝ запали мотора.

– Карай.

Крейг Ман изтича от бунгалото. Джейсън го последва. Двамата се загледаха в Уайът, който се мъчеше да се изправи. Рамото му беше обляно в кръв.

Дохърти пое управлението на шейната. Потеглиха твърде бързо и едва не се преобърнаха. Той я овладя и след минута Джо изгуби от поглед Уайът, Крейг Ман и бунгалото.

Четиринайсета глава

Сутринта Дъг бързо се насити на Вики Троцки и преряза гърлото ѝ с един замах.

Арън не искаше тя да страда.

Искаше и Дъг да се върне в първото бунгало, и вероятно да седне, да свие опашка и да се качи на задната седалка на автобуса. Тъпак.

Омръзна му да приема заповеди от Арън. Преди повече от час Дъг чу, че моторните шейни потеглиха. Не знаеше какво става, но това означаваше, че в хижата са останали по-малко хора и ще бъде по-лесно да ги контролира.

Но Дъг постъпи глупаво. Забрави пистолета си в бунгалото. Нямаше начин да вземе заложник с помощта на нож. Може би щеше да успее да наръга един-двама, но имаше ли смисъл да убива някого, ако въпреки това го заловяха?

Оръжията контролираха хората. Щеше да се вмъкне незабелязано, да намери някого и да го вземе за заложник, да затвори всички в една стая, да ги накара да се завържат един друг и да ги командва. Ще стои на топло в голямата къща и ще яде до насита. И щом скапаното време се оправи, ще вземе кола и ще се махне оттам. Ще накара някой заложник да шофира, защото нямаше представа къде се намира, нито как да се измъкне оттам.

Той погледна през прозореца. Не видя нищо и никого. Проклетият вятър разпръскваше сняг навсякъде и беше адски шумен, Как беше възможно вятърът да вдига такъв шум? Винаги бе мислил, че снегът пада безшумно, но виелицата изобщо не беше тиха.

На дневната светлина видя, че към хижата и между дърветата има ясно очертани пътеки. Някои дървета бяха маркирани. Това щеше да го заведе до бунгалото и пистолета.

– Благодаря за страхотния купон, кукло – каза той на мъртвата жена и излезе.

Ако Арън не дойдеше в бунгалото вечерта, както беше обещал, Дъг Чапман щеше да нахлуе в хижата и да избие всички един по един.

***

Тайлър и хората му пристигнаха в дома на Наш край Южния път десет минути след разговора му с Джо и агент Виго веднага използва мобилния си телефон. В Стогодишната долина нямаше покритие, но в Лейквю имаше няколко места с връзка, които местните жители наричаха "телефонни кабини".

Наш начерта карта как да заобиколят лавината. Пътят беше засипан и поради скалите и дърветата не можеха да минат върху нея, но лесно щяха да я заобиколят за петнайсет до трийсет минути.

Натовариха нещата си в моторните шейни, които Наш вече бе заредил с гориво, и Тайлър направи знак на Вито да приключи с разговора. Трябваше да тръгват. Вятърът навяваше снега и скоро щеше да завали отново.

– Обадих се на свръзката ми в Сиатъл, Куинси Питърсън. Разговарял е с Ани Ериксън, една от временните настойнички на Арън Дохърти – съобщи Виго.

Бианки се приближи до тях и помощниците на Тайлър сложиха екипировката си в четирите моторни шейни.

– Тя потвърди всичко в досието му – добави агентът. – Дохърти е отгледан от приятели и роднини. Майка му го е взимала, когато е била в настроение, Джинджър Дохърти е изчезнала, когато хлапето е било на шестнайсет години. Оставила го при леля му и отишла да работи на екскурзионен кораб. Така и не се върнала. Питърсън проучва тази следа.

– Мислиш, че ако доведем майка му тук, ще помогне да го хванем? – попита Тайлър. – Нямаме време.

– Мисля, че тя е мъртва – рече Ханс.

– Защо?

– Питърсън е проверил социалната ѝ осигуровка и откакто е изчезнала, няма нищо. Получавала е чекове от "Кинг Круз Лайне" в продължение на три месеца, след като е оставила Арън при осемдесет и две годишната си леля Дороти Майлс. Тя е починала три години по-късно и е завещала всичко на детето. Къща и пари. Ако госпожа Ериксън казва истината, Джинджър Дохърти е хойкала с мъже и може би някой от тях я е убил.

– Няма ли никаква информация за нея? Смъртен акт?

– Не открихме нищо, но Питърсън е предупредил полицейските участъци. Може би някъде има жена с неустановена самоличност, която отговаря на описанието.

– Как това ще ни помогне да го заловим? – попита Тайлър.

– Трябва ни всичката информация, която можем да намерим – отвърна Виго. – Колкото повече знаем за миналото на Арън Дохърти, толкова по-голяма е вероятността да предвидим какво ще направи по-нататък.

– Знам какво ще направи. Ще отвлече Джо Сътън, ако не стигнем първи до нея.

Виго погледна Бианки.

– Питърсън има писма, които Арън Дохърти се е опитал да изпрати на Джо чрез госпожа Ериксън. Първото писмо ѝ е било изпратено. Тя не видяла нищо лошо, защото било писмо от почитател. Джо му изпратила стандартен отговор – нещо от сорта благодаря, че ми писахте. Радвам се, че книгите ми ви харесватЕриксън го дала на Дохърти. Той написал друго писмо, което тя не изпратила.

– Защо? Какво пише?

– Загатва се, че имат връзка и Дохърти знае, че Джо пише романите си за него, защото единствено по този начин могат да бъдат интимни.

Тайлър удари с юмрук по стената на гаража.

– Ериксън не пуснала другите му писма и Дохърти обезумял, когато Джо не му отговорила. След това написал писмо, в което признава, че е убил Линкълн Барне, за да докаже, че е достоен за нея. "Сега аз съм твоят герой."

– Извратен тип.

– Всичко това съвпада с моите изводи. Той страда от самозаблуди, но не каквито се очакват от наркоманите по улиците или психично болните, които обикалят из някои големи градове.

Той се свърза с хижата по радиостанцията и Портър отговори веднага.

– Портър, отиди в бунгалата и...

– Говори ли с Джо или с Уайът?

– Какво искаш да кажеш?

– Намерих снимката от полицейското досие на Арън Дохърти.

– Изпратих я по факса заедно със снимките на Дъг Чапман и Томас О' Брайън.

– Видяхме само онези на O' Брайън и Чапман. Открих снимката на Дохърти в стаята на Джон Милър, сгъната в един от романите на Джо. Дохърти и Милър са един и същ човек.

Тайлър мигновено осмисли думите на Портър:

– Джон Милър е единият от мъжете, които са отишли с Джо да доведат бойскаутите на Уайът.

– Да.

– Джо знае ли?

– Преди малко ѝ се обадих и ѝ казах.

По дяволите! Щеше да бъде по-безопасно да оставят Дохърти да си мисли, че не знаят кой е, и да се върне в хижата с Уайът и момчетата.

– Ще се свържа с тях. Прибери всички в хижата и ги дръж там.

Тайлър затвори и набра честотата на Уайът. Никой не отговори. Опита отново и отново, но не чу нищо.

И после от радиостанцията се разнесе глас:

– Ало?

– Аз съм шерифът Макбрайд. С кого говоря?

– С Кевин Сампсън.

– Кевин, дай ми Уайът.

– Той е ранен.

– А госпожа Сътън?

– Не е тук. Господин Милър я отведе,

– Господин Милър? – повтори Тайлър и кръвта му се вледени.

– Той я отвлече и простреля господин Макбрайд.

– Как е Уайът?

– Мисля, че е добре. Не знам. Господин Ман му прави нещо.

– Дай ми Джейсън.

– Не мога.

Безпокойството на Тайлър нарасна.

– Дай да говоря с него, синко.

– И той замина.

– Как така замина?

– Тръгна след госпожа Сътън и господин Милър. Мисля, че ги следи.

Тринайсетгодишният му син преследваше убиец по време, когато се задава буря.

"Убиецът е хванал Джо."

– Дай ми господин Ман. Веднага.

– Добре.

– Говори Шон Ман – чу се след миг друг глас. – Баща ми се опитва да спре кървенето на господин Макбрайд.

– Какво се случи?

– Не съм съвсем сигурен, но някой се обади на Джо по радиостанцията и господин Милър превъртя. Извади пистолет и заяви, че тя ще тръгне с него. Господин Макбрайд направи крачка към него и той го простреля.

– Как е господин Макбрайд?

– Прострелян е в дясното рамо. Татко каза, че вероятно ще се оправи, ако го закараме на лекар.

Тайлър огледа Долината. Нямаше начин медицинският хеликоптер да кацне там. Видимостта беше твърде малка. Наш беше ветеринарен лекар. Не беше най-подходящият, но нямаха по-добър от него.

– Трябва да закарате Уайът в хижата.

– Имаме само две моторни шейни, а сме осем души. Няма да се съберем.

По дяволите! Тайлър трябваше да стигне до хижата и да намери Джо и Джейсън. И да заведе момчетата в хижата.

– Ето какво искам да направите. Ти или баща ти закарайте Уайът и Бен Уорд в хижата. Ще уредя лекар да ви посрещне там. Другият трябва да остане при четирите момчета, докато някой дойде при вас.

– Добре.

– Ще се справите ли?

– Шерифе, говори Крейг Ман. Чух молбата ви. Аз ще закарам Уайът и момчето. Мисля, че за другите е по-безопасно да останат тук, докато разберем къде са избягалите затворници. Има много храна и вода и подслонът е солиден.

– Накъде се отправи Милър?

– На запад.

Хижата се намираше на югоизток от фермата на Кимбъл. Къде я водеше Милър? Не бе имал време да разузнае района. Може би имаше карта, но там не бяха обозначени къщите. Ваканционните вили бяха или на север, или на юг и до тях се стигаше по Северния или по Южния път. Вероятно щеше да се изгуби.

Температурата беше минус десет градуса. Арън Дохърти и Джо нямаха необходимото, за да изкарат нощта. Резервоарите на повечето моторни шейни съдържаха трийсет литра, които щяха да стигнат за сто и трийсетина километра.

Тайлър трябваше да ги намери, И единственият начин беше да върви по следите им.

– Ман, закарай Уайът и Бен. Шон да остане при момчетата. Ще дойда във фермата и ще проследя Милър оттам. Ще изпратя моя помощник и лекар в хижата. – Щеше да бъде по-добре Ман да дойде в Лейквю, но човекът не познаваше добре района, а и хижата беше по-близо.

– Ами, ако някой от другите бегълци е там?

– Освен Дохърти, има само още един, Дъг Чапман. Смятаме, че е въоръжен и опасен.

– Ясно.

– Как е Уайът?

– Спрях кървенето, но е изгубил доста кръв. В съзнание е. Куршумът е в рамото. Знам как да окажа първа помощ, но не съм хирург.

– Ще дойда, колкото е възможно по-скоро.

Тайлър изключи предавателя. Очите на всички бяха вперени в него.

– Наш, можеш ли да отидеш в хижата?

– Разбира се. И ако трябва да доведеш скаутите тук вместо в "Лосова глава", направи го. Питър ще дойде с теб.

Питър беше синът на Наш, трийсетгодищен военен ветеран, който не говореше много и през цялото време стоеше настрана.

– Добре. Когато стигнем до фермата, ще се свържем с хижата и ще проверим дали е безопасно да заведем момчетата там. В противен случай ще дойдат тук. Бианки и Били, елате с мен и Питър във фермата. Питър ще ни води, защото познава по-добре Долината.

– Ние отиваме в хижата – рече Виго.

– Бъдете внимателни. Не знаем дали Чапман е жив или мъртъв.

***

Въоръжен с пистолет, Портър изкатери склона до бунгалото, където бяха отседнали студентите. Почука на вратата и после отстъпи назад.

– Кой е?

– Портър Уд от хижата.

– Откъде да знаем?

– Погледнете през прозореца.

Портър се премести надясно. Щорите се отвориха и Брайън Бейтс погледна през стъклото.

Вратата се отвори миг по-късно.

– Извинявай, но Джо каза, че може да имаме неприятности, затова да не пускаме никого.

– Шерифът иска да дойдете в хижата. Тръгнал е насам с подкрепления.

– Налага ли се? Наистина ли има проблем? Мислех, че е само предпазна мярка.

Хубавата дребна Мари прегърна Брайън.

– В опасност ли сме? – попита тя. Големите ѝ сини очи се стрелкаха ту към приятеля ѝ, ту към Портър.

– Шерифът смята, че избягалите затворници са тръгнали насам. Може да са намерили подслон по време на виелицата през нощта в някоя от ваканционните вили край пътя или да са умрели от студ. Надявам се да е станало второто, но трябва да бъдем предпазливи.

– Добре. Дай ни няколко минути да съберем багажа си.

Старецът кимна.

– Ще отида да говоря със семейство Троцки. Ще се срещнем долу след десетина минути.

Брайън затвори вратата. Портър се спусна по стръмния склон. Снегоходките не му позволяваха да се подхлъзне. Дърветата го предпазваха от силния вятър, но едва забелязваше бунгалото долу. Беше прекарал тук двайсет и девет зими и не ги харесваше особено много. Великолепното лято обаче компенсираше суровата зима. Нищо на света не можеше да се сравни със спокойствието и блясъка на Стогодишната долина през юни и юли, когато долитаха птиците.

Мисълта за лятото го крепеше през зимата. Той се приближи до бунгалото на Троцки и се заслуша.

Воят на вятъра. Падащият от дърветата сняг. Припкането на гризачи по клоните. Чу моторните шейни отдалеч. Бяха на няколко километра. Не можеше да определи дали идват от североизток, където бяха скаутите, или от запад, откъдето идваше шерифът. Но в Долината звукът се чуваше надалеч.

Той почука на вратата. Отвътре не се чуваше нищо, но може би младоженците спяха. Портър не се беше женил, но някога беше млад и влюбен. Преди войната.

Той потропа по-силно. Отново тишина. Извади пистолета. Щорите на двата прозореца бяха спуснати и не виждаше вътре. Бавно превъртя валчестата дръжка на вратата.

Беше отключено.

Бутна вратата и се отмести встрани. В съзнанието му прозвуча фантомна стрелба и Портър се обля в пот. Стисна оръжието и надзърна през пролуката.

Вики Троцки беше гола, завързана за леглото и от шията ѝ течеше река от кръв. Тялото ѝ беше покрито със синини и рани. Очите ѝ бяха втренчени в небето, сякаш молеха за пощада.

"Грег ли ѝ е сторил това?"

Мисълта беше отблъскваща и Портър изпита вина, когато видя Грег Троцки мъртъв на пода.

В бунгалото нямаше друг човек. Старецът тресна вратата. Причерня му пред очите. Той ли беше виновен? Като изпрати Арън Дохърти с Джо?

Дохърти обаче не бе имал достатъчно време да изнасили и да убие Вики. През нощта ли го беше извършил? Затова ли беше толкова нетърпелив да тръгне с Джо?

Джо. Мили Боже, тя беше с психопат!

Портър се вцепени. Когато Дохърти бе оставил снимките на другите двама убийци във факс машината и бе взел своята, Портър беше предположил, че те са мъртви или са отишли другаде.

Не можеше обаче да проумее как Арън Дохърти е убил семейство Троцки. През по-голямата част от нощта бушуваше виелица. Вики е била убита неотдавна, защото тялото ѝ още беше топло. Трупът на Грег беше стегнат и твърд, признак на вкочанясване. Портър беше виждал много мъртъвци във Виетнам и разбра, че Грег е бил убит преди съпругата си.

Това означаваше, че наоколо обикаля убиец. И никой не знаеше къде е.

Петнайсета глава

Дохърти беше заровил лице във врата ѝ и на Джо ѝ трябваше още съвсем малко, за да блъсне моторната шейна и да приключи с всичко.

Нямаше представа какви са плановете му, защо е обсебен от нея и къде я води. Видимостта беше лоша, но поне снегът не ги заслепяваше.

Не искаше да умре и реши, че разбиването на шейната в някоя преспа няма да бъде умен ход, особено със скоростта, с която се движеха. Караха твърде бързо за лошите условия. Може би не трябваше да прави нищо умишлено, защото Арън Дохърти щеше да убие и двамата.

Молеше се Уайът да е добре. Имаше много кръв, но когато си припомнеше сцената, той, изглежда, беше ранен в дясното рамо. Крейг Ман умееше да оказва първа помощ и да спре кървенето, ако е възможно, но раненият се нуждаеше от медицински грижи. Крейг трябваше незабавно да го закара до хижата и да се обади на Наш. В Айланд Парк имаха лекар и можеше да го повикат, стига бурята да не се разразеше до вечерта.

Поне момчетата бяха в безопасност. Всъщност това беше най-важното. Шест момчета, пред които беше животът. Ако Джо умреше, докато се опитва да ги спаси, нямаше да бъде напразно.

Щеше да отиде при Тими.

"Но повече няма да видиш Тайлър и да му кажеш, че го обичаш."

Трябваше да вземе решение и да избере своя живот, след като четири години живееше само с героите в романите си. Или да предпочете смъртта. Беше се отдала на нещастието си и едва когато видя шерифа Тайлър Макбрайд в дома на Наш, за пръв път се почувства жива, откакто съпругът ѝ и синът ѝ бяха убити.

Трябваше да оцелее, за да каже това на Тайлър. Да му се извини, че избяга от него в Деня на благодарността. Да му обясни, че се е уплашила, че ще замени Тими с друг син.

Но дължеше на Тайлър и най-вече на себе си да се изправи пред страха си.

– Обичам те, Джоана. Винаги съм те обичал – шепнеше Дохърти в ухото ѝ.

Догади ѝ се. Ако искаше отново да види Тайлър и Джейсън, трябваше да остане жива. А това означаваше да разбере какво е намислил престъпникът. И да спечели време.

– Движим се твърде бързо – обади се тя. Трудно ѝ беше да надвика бръмченето на мотора на шейната.

– Знам какво правя.

– Не си живял тук. Преспите може да се появят изневиделица.

Вятърът беше утихнал, но от време на време снежни вихрушки закриваха гледката.

– Караме по пътека.

– Това невинаги помага.

– Знам къде отивам.

– Къде?

– Не е твоя работа.

– Арън, моля те, ти не искаш да ме нараниш.

– Никога не бих те наранил, Джоана. Аз съм твоят герой.

– Щом си моят герой, трябва да ме пуснеш.

Искаше ѝ се да му каже, че има друг герой, шерифът, който идва да я спаси, но инстинктът ѝ подсказа, че няма да бъде разумно. Не знаеше защо Дохърти е бил в затвора, но ѝ беше ясно, че има снимката ѝ и е обсебен от нея. Въобразяваше си, че я обича.

Веднъж приятелката ѝ Минди ѝ разказа за проучванията си за книгите си за серийни убийци. Джо не слуша много внимателно, защото Минди разказваше изключително образно за неща като убийства и побоища, но запомни някои от обясненията ѝ.

– Убийците психопати мислят, че щом не могат да те имат, никой друг не може да те притежава. Почти същото е като с малтретираните съпруги. Мъжете им ги бият от липса на контрол и от гняв и ако жените ги заплашат, че ще ги напуснат, не могат да го понесат. Никоя жена и съпруга не може да си тръгне ей-така. Първо трябва да умре. Това може дори да не е обмислено добре, а да бъде дълбок психически подтик.

Минди не беше психиатър, но Джо свързваше обясненията ѝ с взаимоотношенията на сестра си Трикси с Линкълн Барне. Той не понасяше мисълта, че Трикси може да го напусне. Джо смяташе, че Линкълн не толкова иска да убие Трикси, колкото да я пребие, за да се подчини и да се върне при него.

Догади ѝ се от мисълта да се преструва, че е съгласна с извратените фантазии на Арън Дохърти, но ако това щеше да ѝ помогне да се измъкне, беше готова да го направи.

Не беше сигурна къде отиват, но се движеха по обозначена пътека, която водеше към Научната база. Дохърти вероятно знаеше за Центъра за изследване на дивите животни – тристайна научно изследователска база на северния бряг на езерото Ъпър Ред Рок.

Изведнъж обаче се сети, че във всяка стая в хижата има карта на района със забележителностите. Научният център беше отворен през лятото и имаше постоянен персонал от Горската служба, а също колежани и студенти, които идваха да вършат проучванията си и заминаваха. Така се запозна с Кен, когато той прекара първото си лято там.

После дойде отново през зимата и отседна в хижата, защото искаше да спечели сърцето ѝ.

Дохърти сигурно беше изучил картата и пътеките, но въпреки това познанията му бяха ограничени. Ако излезеха от пътеката, трудно щяха да я намерят отново. Можеха да се лутат дни наред в Долината в това лошо време и да обикалят в кръг. Шейната имаше вграден компас и Джо трябваше да го използва, ако искаше да се измъкне от похитителя.

– Студено ли ти е? – попита Арън.

– Да – искрено отговори тя.

– Нали шейната има отопление?

– Да, но ще изразходваме горивото по-бързо, а резервоарът вече е наполовина празен.

– Скоро ще пристигнем. – Той включи отоплението. В лицето ѝ лъхна горещ въздух и стопли ръцете ѝ.

Дохърти вероятно беше запомнил разстоянието по пътеките, защото дори Джо не беше сигурна колко е от фермата на Кимбъл до Научната база, може би двайсет или по-скоро двайсет и пет километра заради завоите на пътеките.

Първата снежинка падна върху предното стъкло. И после друга. Времето отново се променяше и щеше да се развали като предишната вечер.

Тя трябваше да намери начин да избяга.

Приготви се да накара Дохърти да говори, когато чу нещо. Долавяше звука с прекъсвания от известни периоди. Беше моторна шейна и отначало ѝ се стори, че е ехото на нейната "Поларис", но тонът определено беше различен и поради лошото време не се чуваше надалеч. Приличаше на "Арктик Кет", каквато Шон Ман бе карал до изоставената ферма.

Преследваше ли ги? Лесно можеше да се движи по дирите им в снега.

Това ѝ вдъхна надежда, защото знаеше пътеки, които не бяха обозначени на картата, маршрути да се върне в хижата, като използва компаса и познанията си за Долината.

Но не знаеше на какво разстояние се намира Шон. Може би само ги следваше. Или беше взел радиостанцията и съобщаваше на Тайлър къде са? Но как би могъл да се ориентира? Насред Долината всичко изглеждаше еднакво – бяло и сиво и преспи навсякъде, флуоресциращите маркери се виждаха и показваха пътя.

И все пак може би щеше да ги преследва до крайната им цел и когато спряха, щеше да се обади на Тайлър. Само че щеше да разбере, че са спрели, едва когато се приближеше до тях. А тогава щеше да бъде късно. Щом угасеше мотора на "Поларис", Дохърти щеше да чуе "Арктик Кет".

Джо не можеше да понесе мисълта, че Шон Ман е в опасност, защото бе постъпил благородно и геройски, като беше поел след тях. Трябваше да намери начин да отвлече вниманието на Дохърти, но какво щеше да прави, когато звукът се приближеше?

Арън Дохърти не се държеше като глупак. Вярно, беше безразсъден и вманиачен, но не и психопат с безумен поглед. Когато нахлу в дома им в Плейсървил, за да отвлече Трикси и Лия, Линкълн Барне беше докаран до умопомрачение и очите му се стрелкаха насам-натам като на заловен в капан звяр. Гневът му беше насочен към Трикси, но‘ в яростта си би убил всички по пътя си.

Дохърти не Проявяваше такъв гняв, поне засега. Изглеждаше почти спокоен, сякаш бяха тръгнали на разходка в Долината. "Поне Джейсън е в безопасност." Ако Тайлър загубеше сина си... "Престани, Джо." Трябваше да спре да мисли за това. Всеки път, когато го правеше, се сещаше за Тими. Ставаше ѝ все по-трудно да владее чувствата си, а моментът не беше подходящ да се размеква.

Дохърти дишаше тежко във врата ѝ. Зави надясно и увеличи скоростта.

– Ухаеш хубаво.

Тя потрепери. Чувстваше се омърсена, докато Дохърти бе увил ръце около нея, караше шейната и дишаше във врата ѝ. Слава Богу, че си беше сложила скиорска маска, иначе нямаше да успее да прикрие погнусата си.

Хрумна ѝ да скочи от шейната. Движеха се с четирийсет километра в час, но лесно можеше да падне накриво и да си счупи врата. И да остане зашеметена. Дохърти щеше да има предостатъчно време да обърне шейната и да я намери.

Джо беше с яркочервен скиорски костюм за безопасност, но сега можеше да бъде убита заради него.

Можеше ли да намери начин да изхвърли Дохърти от шейната и да продължи сама? ТоЙ я държеше толкова здраво, че тя едва дишаше, още по-малко да скочи. И имаше пистолет. Ако я простреляше, щеше да умре, без да има кой да ѝ се притече на помощ.

Шейната се наклони и Джо се замисли дали да не го изблъска назад, но Дохърти се беше вкопчил в нея и Щеше да я повлече със себе си.

– Караш твърде бързо – повтори тя.

– Не ми казвай какво да правя – отвърна той, но намали скоростта.

Джо усети напрежението в тялото му. Беше ли измислил План? Или я беше отвлякъл, защото тя вече знаеше кой е?

Шейната отново се наклони.

– Трябва да намалиш – настоя Джо. – Ще пребиеш и двама ни.

– Ако ще умирам, предпочитам да умра с теб.

Господи, Дохърти не се страхуваше от смъртта. Нямаше да му мигне окото да убие и двамата.

– Моля те, Арън, не го прави. Не познаваш района. Не искам да умра.

– Защо?

Той спря, но не угаси мотора. "Арктик Кет" се приближаваше. Джо погледна уредите. Горивото намаляваше.

– Кажи ми, Джоана, защо искаш да живееш? – Дохърти обърна лицето ѝ към себе си. Черните му очи, които я гледаха изпитателно на фона на неземната сивота на падащия сняг, я уплашиха. Изглеждаше нормален и погледът му беше спокоен. Прекадено спокоен. Владееше напълно чувствата си.

Джо не отговори веднага и той стисна челюстите ѝ.

– Защото тук ми харесва. Това е най-спокойното място на земята. Моят дом.

– Искаш да живееш заради някакво място?

– И заради дядо ми. Сестра ми. Племенницата ми. Приятелите ми. – "Заради Тайлър" – помисли си тя, но не го каза. Припомни си думите на Минди и заподозря, че ако Дохърти научи за Тайлър, ще я убие веднага.

– Но ти нямаш никого – възрази той.

– Какви ги говориш?

– Съпругът ти и синът ти са мъртви.

– Не говори за сина ми.

– Какво те крепи? Защо искаш да живееш, след като Линкълн Барне изби семейството ти?

И Джо си беше задавала същия въпрос през седмиците след убийствата. Нощем я обземаше силно отчаяние и един Господ знаеше как не се самоуби.

Но всъщност никога не го беше обмисляла сериозно. Не. Кен не би искал да го направи. И съпругът ѝ, и синът ѝ обичаха живота толкова много, че беше немислимо да отнеме своя.

По гърба ѝ полазиха тръпки. Откъде Дохърти знаеше за Линкълн Барне?

– Познаваше ли Линкълн Барне? – попита тя.

– Много добре.

"Арктик Кет" се приближаваше. Джо се уплаши, че Дохърти ще чуе шейната.

– Аз убих Линкълн Барне – заяви той. – Убих го заради теб, Джоана. Защото той ти отне семейството. Обичам те и намерих справедливост за теб.

– Убил си Линк? – изненада се тя. – Защо?

– Той беше в съседната килия. От него чух за теб. Обвиняваше те, че държиш Трикси далеч от него. И после намерих книгите ти в библиотеката на затвора. Прочетох ги и веднага разбрах, че ти си единственият човек в света, който ме разбира. Помниш ли "Утре никога не се знае"? Джон Милър е главният герой в романа. Майка му го оставя при дядо му и баба му, за да води бурен живот. Моята майка беше такава. Джон не намира любов, защото не знае как. Ти ме научи какво е любовта.

– Любовта означава доверие. Ти простреля Уайът. Как бих могла да ти вярвам?

– Ще се научиш.

Дохърти вдигна глава. "Арктик Кет" беше съвсем близо.

– Някой ни е проследил. Спря, защото си знаела! – Той я удари.

– Ти спря... – започна тя, но Дохърти не ѝ позволи да довърши изречението, угаси мотора и прибра ключовете в джоба си. – Не мърдай.

Той скочи от шейната, стисна в ръка пистолета и тръгна по посока на звука. Ботушите му затъваха дълбоко в снега. Бързо разбра какво става и пое по дирите на "Поларис".

Джо не можеше да позволи още някой да бъде прострелян или убит заради нея. Шон Ман беше млад човек и имаше баща, който щеше да бъде съсипан, ако убиеха сина му. Тя не можеше да причини това на никой родител. Независимо дали детето му беше на девет или на деветдесет години, на всеки родител беше трудно да се прости с него.

Слезе от шейната, замоли се бръмченето на мотор! На идващата "Арктик Кет" да заглуши действията ѝ, на дигна седалката и извади спрея против мечки, След това безшумно тръгна след Дохърти, който беше толкова съсредоточен, че не я забеляза.

"Арктик Кет" заобикаляше преспите, Джо не вижда? Ще шейната, а само разпръсквания от нея сняг.

– Арън, недей! – извика тя. Намираше се на четири метра от него.

Дохърти се обърна и я изгледа изненадано.

– Казах ти да не мърдаш! – Той направи крачка към нея и Джо вдигна ръка и го напръска със силно концентрирания лютив спрей, който за секунди спираше нападението на мечка гризли.

Не беше виждала въздействието на спрея върху човек. Дохърти падна на колене и изкрещя от такава силна болка и агония, че за миг тя изпита вина.

"Арктик Кет" заобиколи близката преспа. Джо трескаво размаха ръце с надеждата човекът да спре.

Дохърти зарови лице в снега и после вдигна глава. Очите му бяха зачервени, подути и притворени. Беше изпуснал пистолета.

– Джоана – изкрещя той – Вятърът духаше от север и разнасяше лютивия спрей на юг. Джо тръгна препъвайки се по преспата. Затъваше в снега, но се радваше, че водонепроницаемата подплата не позволява снегът да напълни ботушите ѝ.

Шейната спря, но човекът не слезе. Изглеждаше твърде дребен, за да е Шон Ман. Беше облечен в светлосив скиорски екип със зелена светлоотразителна ивица на гърба.

Джейсън.

– Джейсън? Какви ги вършиш?

Той махна каската и скиорската си маска. Много приличаше на баща си, само че черната му коса беше малко по-дълга и разрошена. Беше хубаво момче и щеше да стане красив млад мъж,

– Той простреля чичо ми. Не исках да нарани и теб.

Джо не можеше да го накаже. Щеше да остави това на баща му, въпреки че Джейсън Макбрайд беше най-смелото и благородно момче, което познаваше. Щеше да помоли Тайлър да бъде снизходителен и да му прости безразсъдството. Джо беше убедена, че Джейсън е спасил живота ѝ.

Тя го целуна по бузата.

– Сложи си каската. Трябва да тръгваме. Той скоро ще се съвземе.

Дохърти щеше да бъде зашеметен най-малко двайсет минути, вероятно дори по-дълго, но тя не можеше да му позволи да ги настигне. Снегът се усилваше.

Прецени къде се намират. Можеха да се върнат във фермата на Кимбъл, до която имаше един час път, или да се отправят на юг и да минат по брега на езеро Ъпър Ред Рок. Проблемът беше там, че от онази страна на езерото нямаше пътеки за моторни шейни. В преспите се криеха препятствия като огради и скали и тъй като отново започваше да вали, Джо не можеше да рискува да затънат някъде без радиостанция.

Как би постъпил Тайлър? Крейг Ман сигурно му се беше обадил и му бе казал, че Уайът е прострелян. Нямаше да могат да закарат всичките момчета в хижата само с две моторни шейни. Арън Дохърти беше взел една, а Джейсън – друга. И когато научеше, че Джейсън е тръгнал след нея и Дохърти, Тайлър щеше да ги последва. Това означаваше, че трябва да отиде във фермата и да потегли оттам.

Тя седна зад Джейсън и бавно обърна шейната. Дохърти извика. След това се разнесе изстрел. Беше намерил пистолета.

Джо подкара бързо по пътеката. Трябваше да се измъкне от обсега на Дохърти, колкото е възможно по-скоро. Завиха зад преспата и тя намали на трийсет километра в час.

– Благодаря, Джейсън – рече и примига, за да прогони сълзите.

Шестнайсета глава

Арън допълзя до моторната шейна. Беше заслепен. Очите му пареха. Имаше чувството, че хиляди мравки пъплят под кожата му. Едва дишаше.

Щеше да намери Джоана. Да увие ръце около врата ѝ и да я разтърси. "Защо, Джоана? Защо се опита да ме убиеш?"

Да, това беше намерението ѝ. Искаше той да умре. След всичко, което беше направил за нея. Уби заради нея. Отмъсти със собствените си ръце и поне веднъж в живота си постъпи правилно. Убийството на Линкълн Барне го направи герой. Държеше да го докаже на Джоана.

А тя го нарани.

Арън вдигна глава. Моторната шейна беше далеч. Вятърът го блъскаше в гърба и снежните вихрушки, сякаш му се подиграваха. "Джоана не оцени саможертвите ти. Виж какво направи за нея! А тя ти измени."

" С обич, Тайлър."

Шерифът на окръг Бийвърхед, Монтана.

Джоана не беше достойна за любовта и привързаността му. Не заслужаваше нищо. Измени му с ченге.

"Ти уби приятеля ѝ."

Той се беше опитал да го спре. Защо не го остави да замине? Защо трябваше да се намесва? Арън не искаше да убива никого. Единственото му желание беше Джоана да бъде с него. Толкова много ли искаше?

Може би трябваше да остане да лежи там и да чака нощта. Щеше да умре в снега, да премръзне до смърт. Той беше нищожество. Прашинка във вселената. На кого щеше да липсва? На никого. Никой не даваше пет пари за него. Арън не беше достоен за внимание.

Но продължи да пълзи.

Джоана го беше използвала, флиртуваше с него. Закачаше го. А после се обърна към ченге да ѝ даде обич.

Арън не заслужаваше такова отношение. Тя би трябвало да му благодари за всичко, което бе сторил за нея.

Какво направиха ченгетата? Можеха да убият Линкълн Барне заради нея, но имаха морални принципи. Арестуваха го, но Барне не пострада за убийството на бащата и сина Сътън. И по-рано бе излежавал присъда в затвора. Освободиха го и той отново уби.

Арън примига. Очите му още пареха, но виждаше малко по-добре. Изправи се и тръгна към моторната шейна. Свлече се на седалката и включи отоплението. Въздухът не беше горещ, но беше по-топъл от студа около него.

Щеше да ги избие всичките. Надяваше се, че мъжът, когото простреля, е мъртъв. Дано Джоана знаеше, че вината е нейна.

Въздържа се да не извика, но главата му запулсира от силна болка. Болката от измяната и любовта към неподходяща жена. Беше ли обречен на нещастен живот?

Той видя миналото си, което мислеше, че Джоана познава и разбира. Тя беше писала за живота му. Някога го обичаше. Също като майка му.

Арън навършваше девет години и майка му каза, че ще дойде за рождения му ден.

Той седеше във всекидневната на приятелката ѝ Ани. Тя беше добра, един от най-добрите хора, при които майка му го беше оставяла. Знаеше, че Ани иска да го задържи завинаги, но майка му отказва. Затова непрекъснато го местеше. Последния път стоя при Ани три месеца, а после майка му го взе и каза, че ще живее на друго място. Щял да се запознае с родителите на баща си. Ани плака, когато Арън тръгна. И той искаше да плаче, но не смееше.

Майка му щеше да го нарече ревльо и може би никога повече нямаше да го вземе.

– Изглеждаш много добре, Арън – весело каза Ани, но той четеше мислите ѝ и видя, че е тъжна.

Искаше да попита кога ще дойде майка му, но не го направи, защото не желаеше да знае истината.

– Скоро – щеше да отговори Ани.

Но това беше лъжа и двамата го знаеха. Не искаше тя да го лъже, затова не зададе въпроса.

За Джинджър Дохърти "скоро" означаваше няколко минути или няколко седмици.

Арън седеше с ръце, скръстени в скута, както майка му харесваше. Панталоните му бяха изгладени, ризата му чиста и косата, пригладена с гел назад. Беше представителен. Дори беше излъскал обувките си със слюнка, както един от чичовците му го научи.

Този път майка му щеше да го задържи.

Минутите се превърнаха в часове, а часовете в цяла нощ. Ани беше приготвила любимото му ядене и се опита да го накара да хапне нещо, но той не искаше да изцапа чистата си риза или изгладения панталон. Ами, ако майка му влезеше? Нямаше да го прегърне, а само щеше да му каже да отиде да се преоблече.

Беше го правила и преди. Арън бе научил, че трябва да е безупречен, за да получи обичта ѝ.

Но всичко беше наред. Умееше да се преструва на безупречен.

Чака цяла нощ. Не спа. Ани плачеше в стаята си. Чу я, че се обажда по телефона и оставя съобщения. "Джинджър, къде си? Обеща да дойдеш днес! Арън те чака. "

"Джинджър, по дяволите, вдигни слушалката!"

" Това е за последен път, Джинджър. Няма да гледам как отново разбиваш сърцето му. Нараняващ собственото си дете и си твърде голяма егоистка, за да го забележиш. "

След известно време Арън престана да обръща внимание на Ани. Тя не разбираше майка му. Не ѝ беше ясно, че майка му има безупречен живот и се нуждае от безупречно дете. Затова не може да го задържи при себе си.

Три дни по-късно Джинджър Дохърти се появи.

– Честит рожден ден! – Прегърна го и притисна главата му до гърдите си. Ухаеше на рози, сапун и чистота. – Красивото момче на мама! Днес ставаш на девет години!

Ани стоеше намръщена на прага.

– Рожденият му ден беше в понеделник.

Джинджър въздъхна театрално.

– Рожденият му ден е днес. Знам, защото аз съм го родила. Искам да се запознаеш с един човек. Ще отидем да вечеряме в луксозен ресторант. Върви да облечеш най-хубавите си дрехи, Арън. Сигурна съм, че ще се държиш добре.

Той хукна да се преоблече, но чу думите на Джинджър:

– Ани, не трябваше да го водя при теб. Довечера заминаваме.

– Моля те, Джинджър, нека го задържа. Обичам го.

– Той не е твой син, а мой, и не може да го имаш.

Майка му тръгна по коридора, докато Арън се преобличаше.

– Събери си багажа. След вечерята ще отидем на гости в едни приятели.

– Не го взимай, Джинджър – замоли я Ани. – Само ще го оставиш при някой друг, който не го обича като мен.

– Той не е твой, за да го обичаш – отвърна Джинджър.

Никой не го обичаше. Можеше да проследи шейната. Кой ги беше намерил? Не можа да го види добре. Сигурно беше единият от двамата мъже, Крейг или Шон Ман, които дойдоха с Джоана.

Щеше да ги убие и двамата.

Ами, ако шерифът "С обич, Тайлър" вече бе стигнал до фермата? Ако беше в хижата? Ако бяха намерили Дъг или скритите моторни шейни, които откраднаха, след като камионетката затъна?

Имаше твърде много "ако".

Трябваше да намери място да се съвземе. Арън погледна километража на моторната шейна. Следеше какво разстояние са изминали. Намираше се само на три километра от Научната база. Смяташе да спрат там, да се уверят, че никой не ги е проследил, и да отидат в Лейквю, близо до мястото, където беше затънала камионетката. Така щеше да стигне до Южния път на запад от водохранилището "Лима" и да открадне кола. Да отведе Джоана далеч от Долината и от всеки, който можеше да ѝ повлияе.

Но трябваше отново да я вземе. Ами, ако тя не искаше да тръгне с него? Тогава Арън щеше да започне да убива.

"Не ме карай да убивам, Джоана. Моля те, не ме карай да убивам никого."

Той продължи по пътеката към Научната база, но не спря, а зави на юг. Щеше да заобиколи езерото Ъпър Ред Рок и да се върне в хижата, преди да се стъмни.

Дано Чапман го чакаше.

Тайлър пристигна в изоставената ферма, увери се, че всички са в безопасност, и се обади в хижата. Отговори Карл Уебър.

– Ман дойде ли с Уайът и Бен?

– Да, преди двайсетина минути. Наш е при Уайът.

– Как е той?

– Жив.

– Не звучи окуражително.

– Нуждае се от лекар. Наш е добър, но не е хирург.

– Но ще се държи, докато го превозим през планината.

– Трябва да побързате.

– По дяволите! Карат ли го вече?

– Не. Няма начин да минат през прохода Ред Рок в това време. И ще се влошава. От Метеорологичната служба съобщиха, че ще продължи само десет часа. Утре сутринта ще го закарат.

– Искам да изведем и децата от хижата. Докато не разбера, че и двамата бегълци са задържани, никой не е в безопасност. Портър доведе ли гостите в хижата?

– Тайлър, говори Ханс Виго. Имаме проблем. Семейство Троцки са мъртви.

– Троцки?

– Младоженците. Портър ги е намерил. С Дънкан отидохме в бунгалото им веднага щом пристигнахме. Мъжът е мъртъв от петнайсет часа. Вероятно е убит между двайсет и три и два часа през нощта. Жената е мъртва от три часа. Изнасилвана е, бита е и е завързана за рамката на леглото с риболовно влакно, което е срязало плътта до костите. Но причината за смъртта е прерязване на гърлото.

– По дяволите! Дохърти ли го е направил?

– Чапман. Дохърти не е имал време да изнасили госпожа Троцки. Портър каза, че е дошъл в пет часа вчера вечерта. Имал запазена стая на името на Джон Милър. Твърдял, че камионетката му затънала и вървял пеша. Бил убедителен. Видели са го вчера късно през нощта, около полунощ. Сутринта помогнал на Портър със закуската. След това отишъл с Джо в бунгалото на Троцки. Влязъл вътре, но не стоял дълго. Трябва да е разбрал какво става. Предполагам, че Чапман е бил там и Дохърти го е прикривал. Може би е знаел дори още от самото начало и затова е отишъл с Джо да разнася закуски.

– Можел е да я отвлече – отбеляза Тайлър. – Защо сега, а не тогава?

– Искал е да я ухажва. Да я спечели. Когато не е успял и тя е открила истинската му самоличност, се е наложило да я отвлече.

– Някаква следа от Чапман?

– Не. От бунгалото излизаха следи, но вятърът ги е засипал със сняг. С Дънкан ги проследихме, но започнахме да се въртим в кръг.

– Хижата обезопасена ли е?

– Питър Наш, Крейг Ман, Портър и Дънкан пазят входовете. Всички са въоръжени. Карл Уебър стои до радиостанцията. Оправихме телефоните. Някой беше изтръгнал жиците от кутията пред къщата. За десетина минути свързахме отново всичко. Обадих се в оперативния отдел в Хелена и ги предупредих. Чакат подходящо време и ще докарат подкрепления с хеликоптер.

– Кога?

– Труден въпрос. Не по-рано от утре.

– С Мич тръгваме да търсим Джейсън, Следите са ясни, но нямаме много време. Ще изпратя Шон Ман и момчетата с помощника Гросман. Оглеждайте се за тях.

– Добре. Бъди внимателен.

Тайлър затвори. "Бъди внимателен." Беше казал същото на Джейсън, когато синът му тръгна на скаутския поход. Не "Обичам те" или "Забавлявай се", а "Бъди внимателен". Тревожеше се, че Джейсън ще се изгуби, ще се нарани или ще премръзне. И през ум не му минаваше, че синът му ще тръгне да преследва убиец при температура минус десет градуса и задаваща се буря.

Тайлър излезе от бунгалото. Виелицата започваше. Валеше все по-обилен сняг.

– Били, не се отделяй от момчетата. Заведи ги в хижата и не излизайте оттам. – Той разказа на помощника си за убийствата. – Бъди нащрек. Готов ли си? – обърна се към Мич Бианки.

– Да тръгваме.

Вятърът и снегът започваха да закриват пътеката, по която беше поел Джейсън, но очертанията ѝ все още се виждаха и можеха да се движат по нея. Джейсън сигурно бе карал по дирите на Дохърти и ги бе разширил. Беше постъпил умно, независимо дали го беше направил нарочно или по необходимост.

Десетина минути след като потеглиха Тайлър вдигна ръка и Мич спря до него. Шерифът посочи ухото си и му направи знак да слуша.

Чуха друга моторна шейна. Движеше се бързо. Трудно беше да се определи точно откъде идва звукът, но се приближаваше.

– Дръпни се встрани от пътеката – заповяда Тайлър. Двамата спряха след три метра и изгасиха моторите, за да се ориентират къде е шейната. – Идва...

Той не можа да довърши мисълта си. "Арктик Кет" се появи в полезрението им.

– Прикривай ме – нареди на Мич, застана на пътя на шейната и размаха ръце.

Шейната намали и спря. Човекът отзад скочи и каза нещо на другия. Тайлър се напрегна.

Вторият човек слезе и смъкна каската и скиорската си маска.

Джейсън.

Тайлър тръгна към него. Джо също махна скиорската си маска и последва момчето.

"Джейсън е жив и здрав. Джо е жива и здрава."

Тайлър щеше да направи всичко по силите си, за да запази живота им.

Той прегърна сина си. В очите му блестяха сълзи.

– Къде ти беше умът? – с пресипнал глас попита.

– Той ми спаси живота – рече Джо.

Тайлър я погледна. На лицето ѝ имаше синини.

– Нарани ли те?

Тя поклати глава.

– Не знам какво беше намислил. Струва ми се, че се беше отправил към Центъра – научноизследователската база, която е затворена през зимата.

Тайлър искаше да върне Джейсън и Джо, но сега, след като бяха в безопасност, залавянето на Арън Дохърти беше най-важната задача.

– Можеш ли да закараш Джейсън до хижата?

– Да, но...

– Трябва да намеря Дохърти.

– Бурята приближава, Тайлър. До Научната база има най-малко два часа път. Ами ако греша и той има други планове?

Мич излезе на пътеката. Снегът беше покрил раменете му през краткото време, докато бе стоял неподвижно.

– Тя е права, Тайлър. Не можем да се борим с природните стихии. Слънцето ще залезе след по-малко от три часа.

Тайлър искаше Дохърти, защото беше изложил на опасност жената, която обичаше. И защото простреля брат му.

– Как се измъкна? – попита той.

Джо се поколеба.

– Кажи ми истината.

– Чух характерния звук на "Арктик Кет". Помислих, че е Шон Ман, тъй като той я кара от хижата до фермата на Кимбъл. Нямах план, но се опасявах, че когато стигнем до крайната цел и спрем, Дохърти ще чуе шейната. Казах му да намали, защото караше твърде бързо, а после той неочаквано спря и ме попита защо не искам да умра. Призна, че е убил Линкълн Барне – човекът, който уби Кен и Тими. И тогава чу моторната шейна. Не знам защо ме остави сама. Предполагам, защото имаше пистолет. Тръгна по пътя, по който бяхме дошли. Не исках никой друг да пострада. Извадих спрея против мечки, повиках Дохърти и го напръсках. И сетне осъзнах, че в шейната е Джейсън. Не чакахме да видим какво ще направи Дохърти и потеглихме.

– Добре – с дрезгав от вълнение глас каза Тайлър. Отново прегърна сина си и протегна ръка към Джо. – Имаш право. Трябва да се върнем в хижата. – Не искаше да ѝ казва за семейство Троцки в присъствието на Джейсън.

Вятърът навя сняг около тях и го завихри. Видимостта намаля на няколко метра.

– Как е Уайът? – попита Джо.

– Вече е в хижата. Добре е, но се нуждае от хирург. Куршумът още е в рамото му. Сам Наш дойде с нас и се грижи за него, но каза, че Уайът трябва да бъде опериран.

– Но чичо Уайът ще се оправи, нали? – попита Джейсън.

– Така мисля – отвърна баща му. – Джейсън, искаш ли да се качиш при мен?

– Имаш ли нещо против, Джо? – попита Джейсън.

– Не. Върви с баща си.

Тайлър се наведе, целуна Джо съвсем леко по устните и прошепна в ухото ѝ:

– Благодаря, че опази сина ми.

Дъг Чапман се усмихна, докато потриваше ръце на помръкващата дневна светлина.

Мразеше снега и студа. И Монтана. Не можеше да повярва, че онзи фанатик го е убедил да отидат да се запознае с неговото момиче.

Лайнар.

Той наблюдаваше, скрит между дърветата. Двама мъже, които се движеха и държаха като ченгета, нахлуха в бунгалото с мъртъвците. Нямаха представа колко близо е Дъг. Въпреки че го мразеше, снегът си имаше своите предимства, особено когато вятърът го завихряше. Като камуфлаж.

Веднага щом заминаха, той се върна в първото бунгало, което двамата с Арън бяха намерили, когато дойдоха в тази ледена пустош. Цял ден разучава района на картата, която Арън му даде, преди да тръгне с кучката да доведе проклетите бойскаути.

– Виж как ще можем да се измъкнем оттук. Ще заминем веднага щом взема Джоана. Ще се срещнем в първото бунгало, където скрихме моторните шейни.

Дъг не даваше пукнат грош за кучката, освен ако Арън не я споделеше с него. Тя имаше хубав задник и той би го използвал, но чувстваше, че Дохърти няма да бъде щедър. Падаше си по кучката и рискуваше главата си заради нея. Какво говореше това за него? Несъмнено слугуваше на оная си работа.

Дъг не беше такъв. Придържаше се към плана, защото смяташе, че е умен, но щеше да убие мръсницата, ако се намесеше. Никоя жена не можеше да му попречи и той щеше да се измъкне от капана, в който Арън го беше вкарал.

Сутринта ченгетата щяха да обиколят бунгалата, но щяха да получат изненада.

Дъг отново се усмихна, докато допиваше уискито. Планът на Дохърти беше умен и щеше да се осъществи. Нямаше начин Чапман пак да се върне в пандиза. Играта беше на Арън и Дъг участваше, за да се измъкне от ръката на закона, но ако Арън не се върнеше до сутринта, щеше да удари на камък. Той нямаше да го чака.

Седемнайсета глава

Тайлър се увери, че всички в хижата са в безопасност. Имаше осемнайсет възрастни и седем деца. Хлапетата бяха в най-добре защитената част на къщата – стаите на Карл Уебър на долния етаж. Нямаше друг външен изход, освен двойната врата към верандата, където стоеше на пост помощник-шерифът Ал Дънкан. Тайлър беше завел там всички цивилни с изключение на семейство Джонстън. Те имаха стая на горния етаж, а студентите също се настаниха горе.

И Джо. Тя отиде в стаята си да се изкъпе и да се преоблече. Тайлър искаше да я последва, но първо трябваше да свърши някои други неща.

Вятър разнасяше сняг около хижата. Той погледна през високите прозорци на голямата стая, но не видя нищо отвъд верандата. Бурята ги пазеше от убийците, защото Чапман и Дохърти трудно щяха да стигнат до хижата, дори ако се бяха скрили в някое бунгало, но и нямаше да видят приближаването на заплахата.

Провери дали всеки вход е охраняван и влезе в кабинета, където Уайът лежеше на походно легло. Наш седеше на стол в ъгъла.

– Не му позволявай да става, а аз ще донеса кафе – каза Наш и излезе.

Тайлър придърпа стола по-близо до брат си. Гърдите на Уайът бяха голи и Наш беше превързал раната. Имаше малко кръв, но петното не се уголемяваше. В стаята беше топло. Радиаторът в ъгъла работеше на максималната степен.

Уайът се опита да се надигне.

– Недей – рече Тайлър, – или ще те завържа.

– Нищо ми няма.

– Имаш куршум в тялото си.

– Наш каза, че Джо и Джейсън са в безопасност.

– Да.

– Глупаво дете – с обич отбеляза Уайът. – Къде му е бил умът?

– Не е разсъждавал, а първо е действал. – Разказа му как Джейсън е намерил Джо и как тя е обезвредила Дохърти.

– Къде е той сега?

– Не знаем. Джо смята, че се е отправил към Научната база, но не можем да отидем там, защото виелицата се засилва. Едва се върнахме.

– Може би ще умре от студ.

– Мечтай си. Не можем да бъдем сигурни в нищо. Погрешно предположихме, че Чапман не е заплаха, тъй като Дохърти е взел само своята снимка от полицейското си досие. Сбъркахме. Убийците са двама. По-опасни са заедно. Надявам се да се скарат за нещо, но не можем да разчитаме на това.

– Радвам се, че Джо и Джейсън са живи и здрави.

– Ти си страхотен чичо.

– Да, и още как. Закарах го в планината по време на най-силната виелица през тази зима.

– Говоря сериозно. Той научи от теб много неща, откакто се преместихме тук. Кара моторна шейна и проследи Дохърти. Разчитал е на инстинктите си, а ти го подготви за това. Мисля, че исках да го запазя дете прекадено дълго.

– Не, Тайлър. Възпитал си го правилно. Джейсън е добро момче благодарение на теб.

– Не мога да приема цялата заслуга. Той не живя с мен няколко години.

– Шарън не беше добър пример.

– Престани, Уайът.

– Трябва да го знаеш, Тайлър. Тя ти изневери и после взе сина ти. И ти ѝ позволи, защото не искаше да го нараниш в грозна битка за родителските права. Единственото добро нещо, което Шарън направи, беше, че се върна, когато се разболя, и улесни нещата за него.

– Шарън е мъртва, Уайът. Всичко това е минало.

– Ти си много по-благороден от мен.

– Защо ми каза, че тук има свободно място за шериф?

– Когато Талбът получи инфаркт ли?

– Да.

– Липсваше ми.

– Престана да идваш в Тексас, когато навърши осемнайсет години и за последен път те видях на погребението на татко.

– Беше забавно – иронично подхвърли Уайът.

Караха се заради Ричард Макбрайд. Тайлър не обичаше баща си, но проявяваше благоприлично уважение. Баща им беше шериф и макар че беше отвратителен в много отношения, си вършеше сериозно работата. Мразеше насилието срещу животни и деца. Може и да беше лош баща в много случаи, но се грижеше за синовете си така, както смяташе за добре. И никога не им беше посягал в изблик на гняв. Пердашеше ги рядко и само когато безспорно заслужаваха. Ричард Макбрайд се гордееше с тях, макар да не го казваше с много думи. Когато баща им почина, Тайлър намери албуми с изрезки от вестници за себе си и Уайът – постиженията им в спорта, военните отличия на Тайлър, статията, която написаха за него в "Далас Морнинг Стар", когато беше освободен от военна служба с почести, и други неща. Както и за Уайът. Въпреки че Уайът живееше на хиляди километри и рядко идваше у дома, Ричард Макбрайд бе следил живота му.

Уайът обаче не искаше да види добрите страни на баща им и се съсредоточаваше само върху лошите. И накрая братята се срещнаха на погребението му и не поддържаха връзка още осем години.

Докато Шарън умря. И шерифът Таблът получи инфаркт.

– Защо престана да ми говориш, когато навърши осемнайсет? – попита Тайлър.

Уайът дълго мълча.

– Завиждах ти.

– На мен?

– Ти винаги си бил железен, Тайлър. Реши да служиш три години в армията, след като завърши колеж. Угаждаше на татко. Внуших си, че си подмазвач и не желаех да се разправям с теб. Нямах представа какво искам да направя с живота си. Не знам. Бил съм глупав, нали? И те мислех за слабак, защото търпиш баща ни. И после, на погребението му, разбрах, че не си слабак, и това ме вбеси още повече. Смятах, че си губя времето. Бях кретен. Но исках да си върна брата. Затова когато Талбът ми се обади, защото знаеше, че имам брат ченге, се сетих за теб.

– Радвам се, че си го направил и се преместих тук. И особено много съм доволен, че Джейсън има такъв страхотен пример за подражание като чичо си.

Уайът протегна ръка. Тайлър я стисна и я задържа.

– Утре сутринта ще те закараме на хирург.

– Наш се тревожи за куршума, но ще се оправя.

Тайлър също се притесняваше.

– Прави, каквото той ти казва и не се движи.

– Това заповед ли е?

– Да, по дяволите! Знаеш колко съм властен.

– И аз имам заповед за теб, братко.

Тайлър се ухили:

– Мисля, че не си в положение да издаваш заповеди.

– Дай ми две седмици да възвърна силите си и ще играем баскетбол един срещу друг.

– Дадено. Какво е желанието ти?

– Дай на Джо втори шанс.

– Мислех, че не одобряваш връзката ни. – Тайлър подпря лакти на коленете си. – Ти беше приятел на съпруга ѝ.

Уайът кимна.

– Кен Сътън беше прекрасен човек. Държеше се добре с Джо и я обичаше повече от всичко. Бяха чудесна двойка. И ако той не беше убит хладнокръвно, щяха да доживеят до дълбоки старини и да отпразнуват златна сватба. Това обаче не се случи, а Джоана заслужава да бъде щастлива.

– А тя знае ли го?

– Отначало не ми харесваше, че се срещаш с нея.

– Чувствах го. Мислех, че си падаш по нея.

Уайът се засмя и трепна, когато рамото му се разтресе.

– Обичам я като сестра. Джо преживя огромна трагедия и не искам никой да я нарани.

– Не съм човек, който се влюбва лесно и после изоставя жените. Ти обаче едва ли го знаеш, защото не ми идваше често на гости.

– След известно време забелязах колко щастлива е Джо, след като те виждаше, и промених мнението си. Искам да кажа, че само защото се е уплашила и е избягала, не ѝ позволявай да избяга завинаги.

– Вече взимам мерки по въпроса – усмихна се брат му.

– Тогава защо ме остави да говоря като някоя клюкарка, по дяволите?

Тайлър се засмя. В стаята влезе Наш.

– Как е пациентът?

– Състоянието му е същото, но го боли, когато се смее – отвърна Тайлър.

***

С джинси и пуловер и с коса, все още влажна от къпането, Джо седна зад бюрото и извади снимка от чекмедже, което рядко отваряше. Кен и Тими. Беше правена само няколко седмици, преди да ги убият, край езерото Тахо. Бяха ходили на ски и Лия беше с тях. Трикси не пожела да дойде. Джо не възрази, защото сестра ѝ се нуждаеше от време да реши какво иска да направи със себе си. Що се отнасяше до Джо, Трикси и Лия можеха да живеят с тях завинаги.

Тя се вгледа в Кен. Русата му коса бе паднала над загорялото от слънцето лице. Докосна косата му, сякаш да я махне от челото.

– Кени, обичам те. Винаги ще те обичам, но съм щастлива с Тайлър. Мисля, че ще го харесаш.

Двамата бяха различни в много отношения. Кен беше приказлив, общителен и изпълнен с нервна енергия. Тайлър беше сдържан, непоколебим и твърд като желязо. Енергията му беше овладяна, но готова всеки момент да избухне. Но по важните неща – лоялност, воля и честност – си приличаха. Имаха едни и същи ценности за необходимостта от дом и семейство, които и тя споделяше.

Погали лицето на Тими и сподави риданието си. Сълзите не идваха.

– Липсваш ми, Тим. Много ми липсваш.

Страхуваше се, че ако обикне Тайлър и се омъжи за него, Джейсън ще измести Тим. Никой обаче не можеше да го замени. Тим беше неин син. Тя го обичаше и винаги щеше да си спомня деветте години, прекарани заедно. Как го държеше като бебе. Как гледаше, докато той правеше първите си стъпки, караше колело и се спускаше със ски зад баща си по склоновете.

Никой не можеше да ѝ отнеме спомените и за пръв път от години Джо им се отдаде изцяло и си припомни радостта, а не трагедията.

Осъзна, че обичта към друго дете – момче, няма да засенчи спомените за сина ѝ.

Някой почука на вратата и я стресна. Тя погледна часовника. Минаваше седем. Не можеше да повярва, че само преди дванайсет часа смяташе Джон Милър за странен гост, докато се приготвяха да отидат при Уайът и скаутите. Преживя достатъчно неприятности за един ден, но всичко нямаше да свърши, докато Дохърти и Чапман не отидеха зад решетките.

Джо отвори. На прага стоеше Тайлър. Беше навел глава. Имаше уморен вид. Последните два дни бяха дълги за него, защото Джейсън беше застигнат от виелицата и в района се разхождаха убийци.

– Влез – покани го тя и затвори вратата след него.

– Как си?

– Добре. Душът помогна.

– Хубаво.

Той я хвана за раменете и я целуна. С едната си ръка я прегърна през кръста, а с другата намери косите ѝ и ги уви в юмрука си.

Целувката не беше предпазлива, а показа чувство за собственост и отчаяна потребност.

Джо разтвори устни и Тайлър жадно ги целуна и я притисна до себе си. Тя уви ръце около врата му и той едва не я събори на пода в желанието си да я почувства по-близо, а после бавно започна да целува шията, ухото, лицето и отново устните ѝ.

– Щях да го убия, ако ти беше сторил нещо – прошепна, сложи главата ѝ на рамото си и я задържа там. – Не разсъждавах трезво, когато разбрах, че Дохърти те е отвлякъл и Джейсън е тръгнал след вас. Къде му е бил умът?

– Той видя как простреляха чичо му. Не се е замислил какво прави.

– Действал е, без да мисли.

– Говори ли с него?

– Малко.

– Насаме?

Той не отговори.

– Върви да говориш с Джейсън, Тайлър. Той трябва да знае, че се гордееш с него.

– Знае.

– Не може да чете мисли.

Тя докосна бузата му и го накара да я погледне. Видя обич и още много неща. Видя бъдеще, което Джо можеше да има, ако искрено повярваше, че истинската любов може да споходи човек два пъти в живота.

– Говори с Джейсън, Тайлър.

– Той вечеря с другите момчета. Ще говоря после.

– Добре.

– Трябва да се уверя, че няма да избягаш отново.

– Не разбирам.

– Избяга в Деня на благодарността.

– Уплаших се.

Джо се извърна от него, но той не я пусна. Как можеше да му обясни сложните си чувства и силата на емоциите си, когато и тя не ги разбираше.

– Погледни ме, Джо.

Тя вдигна глава и Тайлър се втренчи в нея. "Няма да ти позволя да избягаш. Обичам те" – говореше погледът му.

Той я целуна и Джо затаи дъх.

– Обичам те, Джо. Обикнах те в деня, когато за пръв път те видях в дома на Наш и те наблюдавах как организираш издирвателно спасителния екип. Когато се грижеше и говореше назидателно на Кайл Уъртингтън. Когато дойде при мен в Деня на благодарността и ми даде красивото си тяло. Имах чувството, че съм спечелил от лотария, в която не знам, че участвам. Обичах те и когато избяга, след като ти предложих да се оженим. Чувствата ми не са се променили. Не мога изведнъж да престана да те обичам. Ще чакам, колкото време ти е необходимо да се примириш със загубата на покойния си съпруг, стига да знам, че няма да избягаш от мен, ще ме задържиш в живота си и ще ми позволиш да ти помагам...

– Аз... – Не беше в състояние да каже нищо. Тайлър ѝ даваше втори шанс в любовта. Тя погледна снимката на Кен и Тим на бюрото. – Искам да опитам, но се страхувам.

Мускулите на тялото му се отпуснаха. И той се страхуваше.

– Знам.

– Не искам да ги забравя.

– Погледни ме.

Джо изпълни желанието му.

– Не мога да съпернича на покойния ти съпруг, Джо.

– Това не е надпревара.

– Ти го превърна в надпревара. В очите ти виждам, че непрекъснато ни сравняваш.

– Не е вярно.

– Правиш го и го знаеш. Мислиш за него. Понякога ми се струва, че полагаш усилия да мислиш за него, когато между нас има близост.

– Не е така – прошепна тя.

– Не е ли?

– Ти не разбираш.

– Обясни ми.

Какво можеше да каже? Самата тя не се разбираше. Кен беше мъртъв от четири години.

– Ти си първият мъж, който ме накара да забравя, че съм обичала друг.

Тайлър погали лицето ѝ. Тонът му стана по-мек:

– Не искам да забравяш Кен, а да престанеш да го използваш като щит, когато се сближим твърде много. Не съм имал връзка с омъжена жена и няма да започна да го правя сега.

Той я целуна и тя отново остана без дъх.

– Изглежда, мислиш, че истинската любов се случва само веднъж в живота. Ако не преодолееш този мит, нямаме шанс. Трябва да приемеш факта, че вече не си омъжена, и да не бягаш като невярна съпруга.

Джо кимна. Брадичката ѝ потрепери.

– Ще се опитам – промълви.

Тайлър я целуна пак.

– Отивам при Джейсън – заяви и излезе.

Джо седна зад бюрото и погледна снимката на Тим и Кен.

– Обичам го – обясни Джо на фотографията. – Надявам се, че разбирате.

Сега трябваше да събере смелост и да го признае пред Тайлър. Защото след като го направеше, вече нямаше връщане назад.

Арън седеше близо до камината в бунгалото. Струваше му се, че никога няма да се стопли.

Дъг нервно и ядосано крачеше из стаята.

– Не мога да повярвам! Проклет тъпак. Накара ме да дойда с теб само за да стоя затворен тук във виелица и ченгета навсякъде.

– Всички са в хижата. Тази вечер никой не е навън. Ако се придържаме към плана, всичко ще бъде наред.

– План. Защо ти позволих да ме убедиш да остана? Можех да се измъкна днес следобед, преди шибаният сняг да завали. Имах време, но ти каза, че имаш план, затова реших да го направим така, както ти искаш, но ти прецака нещата.

– Вината не е моя.

– Да. Кучката имаше спрей против мечки – изсмя се Чапман.

– Нея наричай кучка – тихо каза Арън. Реакцията на Дъг към промяната в плановете не му харесваше.

– Тя трябваше да ни бъде заложница, билетът ни да се измъкнем от това затънтено място. Но сега не можем да помръднем оттук и на разсъмване наоколо ще гъмжи от ченгета.,

– Имам план.

– Пак ли някоя тъпотия?

– Изслушай ме.

– Писна ми да те слушам!

Арън стисна зъби и отпи от шишето с вода, което намери в килера. Едва сега осъзна колко се е обезводнил в снега. Отне му няколко часа повече от предвиденото да стигне от Научната база до бунгалото. Едва не се отказа на два пъти, но горивото беше на привършване. Продължи, като се движеше покрай езерото и се ориентираше по компаса, и успя.

Не се нуждаеше от тъпотиите на Дъг Чапман след всичко, което понесе днес. Трябваше да се тревожи за много по-важни неща, и по-точно как да убеди Джоана, че я обича. Тя не разбираше, че е убил Линкълн Барне, защото я обича. Нямаха време да говорят по този въпрос и да ѝ обясни. Ако разполагаха с време, тя щеше да осъзнае силата на чувствата му.

Пък и някога тя го обичаше. Написа много книги за него. И само как го гледаше, когато се запознаха. Хвана го през кръста, помогна му да влезе в хижата и му даде храна и подслон. Създадоха връзка, докато пиеха чай. Джоана го обичаше, но се изненада. Това беше всичко. Щеше да го обикне отново. Нямаше начин.

– Дъг – тихо каза той.

– Какво? – троснато попита Чапман.

– Правил ли си бомба?

– Бомба? – Очите му блеснаха. – Не, но мога.

– Как?

Дъг огледа бунгалото, заинтригуван от предложението.

– Тук няма много неща, които мога да използвам, но има пропан за котлона. Мисля, че ще мога да забъркам нещо, но не знам дали ще е стабилно и ще издържи на студа.

– Не искам да местя бомбата, а да взривя бунгалото.

– Защо?

– За отклоняване на вниманието.

От изражението на Чапман беше ясно, че не разбира.

– Хубаво, но ние къде ще отидем? Навън е виелица. Задниците ни ще премръзнат, преди да стигнем до хижата.

– Ще бъде за утре. Трябва ми бомба със закъснител.

Дъг се намръщи, сбърчи чело и се замисли.

– Няма да сме тук, така ли?

Арън поклати глава.

– Зависи от времето сутринта, но ако видимостта е добра и ченгетата дойдат тук, ние ще отидем в хижата.

– Където има още ченгета.

– Не знаем колко са. Могат да пристигнат само с моторни шейни. Предполагам, че повечето ще бъдат навън и ще ни търсят.

– И ако направим нещо глупаво, ще ни намерят.

Дохърти изпита желание да го застреля и да приключи с него веднъж завинаги, но пое дълбоко дъх, пи вода и продължи:

– Искам да намеря начин да взривя бунгалото, като заложа бомба, която да избухне, когато вратата се отвори. Това ще послужи за две цели. Ще разберем кога ченгетата са тук, на най-отдалеченото място от хижата, без да се приближаваме до тях. Ще се скрием на онова място, което ти откри вчера.

– Близо до хижата.

– Точно така. И после ще влезем, когато хората вътре са малко. Ще взема Джоана и тръгваме.

– Накъде?

– В Лейквю има пожарна кула.

– Пожарна кула?

– Да. Висока сграда, където горските пазачи отиват да търсят пожари в далечината. Кулата в Лейквю е затворена и не е използвана от години, но Горската служба все още я поддържа. Ще влезем, ще наблюдаваме и ще видим, ако някой се приближи.

– Ако снегът спре да вали.

– След това ще се обадим на шерифа по радиостанцията и ще му кажем, че искаме хеликоптер, за да напуснем Долината.

– Няма да стане. Ченгетата няма да ни дадат хеликоптера си.

– Ще го направят, ако това ще спаси живота на Джоана.

Разбира се, Арън нямаше намерение да убива Джоана. Тя щеше да дойде с него. Но полицаите не го знаеха.

– Няма да стане.

– Възможно е.

– Ами камионетката? Още е в Лейквю.

– Затрупана под снега. Акумулаторът вероятно е замръзнал.

– Може да вземем ток от моторните шейни.

– Мислиш ли?

– Да. Бива ме с колите. Мога да запаля камионетката. Трябва само да отидем там.

– Може да стане и по-добре. Ти ще запалиш камионетката, а аз ще се обадя на шерифа и ще му кажа, че има три часа да ни докара хеликоптер. Само че няма да чакаме толкова дълго, а ще офейкаме.

– Той ще мисли, че има време, но няма да е така. – Да.

– Искам заложник.

– Можеш да вземеш сестра ѝ. Трикси Уебър е твоят тип.

– Всяка жена с готини гърди е моят тип, по дяволите.

Арън преглътна. Мразеше грубостта на Дъг, но моментът не беше подходящ да го ядосва.

– Е, имаш ли идея за бомбата?

– Тук няма с какво да предизвикам експлозия, когато вратата се отвори, но знам как ще гръмне, ако изчислим правилно подходящия момент. Трябват ни само свещи. – Чапман издърпа чекмеджето и извади две дебели бели свещи. – Като тези.

Дъг изглеждаше доволен от плана и Дохърти му имаше доверие за такива неща.

Арън се облегна назад и затвори очи. Топлината на огъня го приспиваше.

Джоана.

Джоана Сътън се чукаше с неподходящ мъж и грешеше, ако смяташе, че това ще ѝ се размине.

"Тя не е виновна, а мъжът. С обич, Тайлър."

Тайлър Макбрайд, шерифът на окръг Бийвърхед. Човекът, изпратил снимките от полицейските досиета. Онази вечер Джоана бе разговаряла с него по телефона – тихо и интимно.

"Тя не обича Тайлър. Обича теб, Арън."

Не. Джоана го нарани. Напръска го със спрей против мечки и го остави да умре при температура под нулата.

Как можа да постъпи така с него? Опита се да го убие.

"Не. Тя можеше да вземе пистолета ти и да те застреля, но ти остави оръжието и моторната шейна. Не искаше никой да знае, че те обича."

Спомни си как Джоана го гледаше, как го докосна, тихите ѝ думи на подкрепа и насърчение през целия ден.

Целувката им през нощта, след като пиха чай. Целуна го. Представяше си я ясно как допря устни до неговите. Не би го целунала, ако не го обичаше.

Измисляше си онова, което не си спомняше точно. Осезаемо долавяше уханието ѝ на чистота, свежест и на жена. Мекота. Гладката ѝ кожа. Вкусът на билков чай по устните ѝ.

"Обичам те, Арън. Скоро ще бъдем заедно."

Скоро ще бъдем заедно.

"Идвам да те взема, Джоана. Ще напуснем това място и ще си създадем семейство. Ще се отърва от Дъг веднага щом мога."

Първият неин роман, който прочете, беше "Всичко, от което се нуждаем, е любов". Стана му ясно, че Джоана Сътън чете мислите му и разбира душата му.

Главният герой беше отгледан от роднини, които не го искаха. Баба му почина, леля му го ненавиждаше, а по-големият му доведен брат, пияница, го обвиняваше за всичко лошо, случило се с него.

В края на книгата главният герой намираше жената на мечтите си. Тя го обичаше такъв, какъдто е. След това научаваше, че майка му го е оставяла, за да го предпази от баща му, който го искал мъртъв.

Арън стигна до извода, че това обяснява много за Джинджър Дохърти.

Беше се поставил в тази роля. Майка му беше благородна жена и бе направила всичко по силите си, за да предпази сина си, когото обичаше повече от всичко друго на света.

"Тя не те обича."

Арън поклати глава и се опита да прогони гласа от подсъзнанието си.

"Ето защо трябваше да я убиеш."

Не. Не я беше убил. Той обичаше майка си. Тя беше направила огромни жертви за него. Обичаше го.

А Арън обичаше Джоана. Искаше да ѝ даде втори шанс. Но съзнаваше, че не може да го стори, когато наоколо има толкова много хора. Тя не желаеше да го разбере. Страхуваше се, защото някой я беше уплашил. Някой ѝ беше наговорил лъжи за него. За какъв го мислеше? Беше им необходимо време да бъдат заедно, за да ѝ покаже колко много я обича и се нуждае от нея.

Джоана го обичаше такъв, какъвто е. Щеше да му благодари, че е отмъстил за убийството на съпруга ѝ и смъртта на сина ѝ. Щеше да го прегърне, да го притисне до гърдите си и да му каже, че го обича и никога няма да се разделят. И че за нея Арън означава повече от всичко и от всеки. И че е центърът на вселената ѝ.

Двамата щяха да избягат далеч от всичките тези хора, които го мислеха за такъв, какъвто не беше.

"Всичко е недоразумение."

Джоана го обичаше.

Осемнайсета глава

Джейсън искаше да види как е Уайът и Тайлър го заведе в кабинета. Брат му спеше.

– Ще се оправи ли? – загрижено попита Джейсън. Беше прекалено притеснен за дванайсетгодишно момче.

Тайлър затвори вратата и заведе сина си до пейката в ъгъла на широкото фоайе. Двамата седнаха един до друг.

– Утре Сам Наш и Питър ще закарат с моторната шейна Уайът в Айланд Парк.

– Положението му е сериозно.

– Няма да те лъжа, Джейсън. Състоянието му е стабилно, но се нуждае от медицинска помощ. Може би всичко е наред, но не сме сигурни и в момента Наш се тревожи ча кръвното му налягане и факта, че куршумът все още е в тялото му. Куршумите може да причинят странни неща в зависимост от това къде са заседнали. Трябва да му се направи рентгенова снимка, за да се види дали има увреждания. Тревога будят и други неща, като например дали има съсиреци кръв, затова се налага да го откарат в болница.

Джейсън кимна.

– Ще сторя всичко, за да се погрижа Уайът да живее. Той е мой брат. Обичам го.

– Никога преди не си говорил за него.

– Кога преди?

– Преди да се преместим тук.

– Не говорим много един за друг. Знаеш, че са ни раждали различни майки. Майката на Уайът престана да харесва дядо ти и ние с Уайът израснахме разделени. Но той е мой брат и го обичам. Радвам се, че дойдохме тук, в Монтана, за да го опознаеш. – Тайлър пое дълбоко дъх. Ясно си спомняше страха си, когато чу, че Джейсън е тръгнал след Арън Дохърти. – Ти наистина израсна, откакто дойдохме тук. Знам, че отначало не искаше да се местим.

– Не знаех какво да очаквам. – Момчето наведе глава.

Тайлър хвана ръцете му.

– Джейсън, много се гордея с теб.

– Не си ли ядосан? – Синът му го погледна.

– Уплаших се до смърт, че нещо може да ти се случи, но не можех да ти се сърдя. Действал си инстинктивно. Ако не беше ти, Дохърти щеше сериозно да нарани Джо. Той е много опасен. Предпочитам да не се излагащ на опасност отново, но съзнавам, че това невъзможно. Много приличаш на чичо си.

– Приличам на чичо Уайът?

Баща му се усмихна.

– Моята работа е опасна – в Далас беше по-опасна, но Уайът поема рискове – скейтборд, алпинизъм, рафтинг по бързеи. Осмелява се да се отзове на предизвикателствата и обикновено печели, въпреки че понякога си е счупвал по някой крайник. Възхищавам му се. Аз съм по-предпазлив.

– Чичо Уайът каза, че харесва как обмисляш нещата. И че си умен.

– Така ли?

Джейсън кимна.

– Джо ще се омъжи ли за теб?

– Откъде... Не съм...

– Чичо Уайът ми каза, че си ѝ предложил да се ожените.

Брат му имаше голяма уста.

– Предполагам, че първо трябваше да говоря с теб.

– Харесвам я.

– Аз също.

– Ти не обичаше мама.

– Не е вярно.

Джейсън нищо не каза и Тайлър се запита какви мисли се въртят в главата му. Мълчанието продължи твърде дълго и бащата най-сетне го наруши:

– Ще възразиш ли, ако се оженя за Джо?

Момчето поклати глава.

– Кога?

– Не знам. Още не се е съгласила.

– Защо?

– Защото съпругът ѝ и синът ѝ й липсват.

– И на мен мама ми липсва понякога.

– Знам. В това няма нищо лошо.

Двамата дълго седяха на пейката, но този път мълчанието не беше тягостно. Тайлър прегърна сина си.

Джейсън щеше да стане чудесен млад мъж.

***

Джо не можеше да пише, нито да заспи, и осъзна, че не е вечеряла. Наближаваше полунощ, когато си сложи домашните ботуши от овча кожа и слезе на долния етаж. Били Гросман и дядо ѝ седяха в антрето. Бъкли лежеше в краката на Карл. Тримата вдигнаха глави да я видят, докато слиза по стълбите.

– Наред ли е всичко? – попита дядо ѝ.

– Да. Реших да си направя чай. Да ви донеса ли нещо?

– Не.

Тя почеса кучето по главата и погледна през прозореца. Прожекторите светеха, но се виждаше само въртяща се бяла снежна завеса. Виелицата беше по-силна от предишната нощ. Джо обаче се чувстваше изненадващо в безопасност. Нямаше начин Арън Дохърти да се добере до нея или до някой друг тази нощ.

Почувства вина, че иска смъртта му. Премръзването беше особено мъчителен начин да умреш. Но Дохърти беше прострелял Уайът и бе извадил пистолет срещу малко момче.

"Той е убил Линкълн Барне."

Заради нея. Джо потрепери, но не от студ.

Знаеше също, че Дъг Чапман е убил семейство Троцки. Дохърти му беше позволил да го направи. Не беше сторил нищо, за да спаси Вики. Тайлър ѝ обясни действията им и че Дохърти не може да ги е убил, но трябва да е знаел. Влезе в бунгалото им. Занесе закуска. Каза на Джо, че всичко е наред.

Тя целуна дядо си по бузата.

– Как си?

– Би трябвало да те попитам същото.

– Съжалявам за случилото се.

– Съжаляваш? Ти не си виновна.

Джо знаеше, че Арън Дохърти е дошъл тук заради нея и че е неразумно да се самообвинява.

– Знам, но... – Въздъхна и сложи ръка на рамото му. – Обичам те, дядо.

– И аз те обичам, момиче.

– Знаеш ли къде е Тайлър?

– Мисля, че е в кухнята с агентите на ФБР.

– Ще говоря с него. – Тя отново го целуна по хлътналите бузи, загрубели от живота сред природата. – Сигурни ли сте, че не искате нищо? Още кафе? Нещо за ядене? – обърна се Джо към дядо си и Били.

– Имаме термос, благодаря – отвърна Карл.

– Кажете ми, ако се нуждаете от нещо или искате да станете да се поразтъпчете. Мога да стоя на пост.

– Трябва да поспиш.

– Не знам дали ще мога – призна тя.

Прекоси голямата тъмна стая. Ако запалеха лампата, всичко вътре щеше да се вижда като в аквариум през прозорците. Огънят бумтеше в камината и хвърляше отблясъци в мрака. При други обстоятелства атмосферата щеше да бъде успокояваща и романтична, но тази нощ пламъците приличаха на огън в ада. Шон и Крейг Ман седяха в отсрещния ъгъл и наблюдаваха задните врати.

В кухнята нямаше никого, но Джо чу гласа на Тайлър от кабинета. Не искаше да прекъсва разговора, затова реши да направи чай, сложи чайника на печката и сетне погледна папките с досиета и листовете на масата.

Някои бяха записки, които единият агент на ФБР бе нахвърлил в служебен тефтер с жълти страници.

"Дохърти показва признаци на обсесивно компулсивно дисоциативно психично разстройство. Справка – историята на престъпленията му. Еротомания с резки промени в настроението. Джинджър Дохърти е била самотна майка. Арън не е познавал баща си (Адам Сандърс-Питърсън. Проверявам него и родителите му). Майка му го е оставяла при приятели и роднини през по-голямата част от живота си. (Ани Ериксън, проверка на показанията ѝ.) Госпожа Дохърти е работила във военните комуникации в продължение на десет години. Приемала е задачи, които да я изведат от щата или страната. Никога не е имала недвижима собственост на нейно име и не е плащала наеми. Живяла е при други хора. Справка – писмените показания в съда, особено на Ани Ериксън по време на наказателния етап на щата Калифорния срещу Арън Кристофър Дохърти. Последна известна месторабота на майката е "Кинг Круз Лайне". Изчезнала е през 1986 година. Убил ли е Арън майка си? И леля си? (Питърсън събира информация за Дороти Майлс, Глендейл, Калифорния.)"

Джо прелисти страниците и потърси показанията, но откри нещо много по-обезпокоително.

Джоана.

Писмо, изпратено по факс, и написано със съвършен дребен почерк. Започна да чете и ръцете ѝ се разтрепериха.

"Миналия месец открих романите ти и ги прочетох почти всичките. Търся останалите, а в това време препрочитам всеки. Ти имаш изумителна дарба и проницателност. Все едно ме познаваш и знаеш какво мисля и чувствам. Разбираш ме като никой друг и съм ти вечно благодарен само заради това.

И аз като Джон Милър в "Нищо не се знае за утре" бях отгледан от самотната си майка, която ме предпазваше, като ме изпращаше да живея при роднини във всички краища на страната. Едва когато прочетох книгата ти, разбрах, че го е правела, защото ме е обичала, а не от егоизъм. Обичах я, но разбрах това чак сега.

Сигурно имаш усет към душите на всички измъчени хора като мен, които са съумели да се запазят въпреки психическите травми и разбитите сърца.

Съпругата ми беше убита хладнокръвно. Много ми липсва. Когато прочетох романа ти "Не ме отминавай", осъзнах, че споделяме една и съща болка. Предопределено ни е да бъдем заедно, Джоана. Ти не ме познаваш, но познаваш сърцето ми и знаеш колко много те обичам и как ще се грижа за теб... "

"Скъпа Джоана – започваше друго писмо. – Знам кой е убил съпруга ти и сина ти и ще отмъстя заради теб."

От гърлото ѝ се изтръгна стон. Да види истината, написана черно на бяло, беше по-лошо, отколкото да я чуе.

Дохърти беше обсебен от нея от години, а тя нямаше представа. Беше живяла тихо и спокойно в Стогодишната долина, без да подозира, че някакъв психопат и убиец отмъщава заради нея. Не го беше молила да го прави, по дяволите! Какво бе сторила, че привлече вниманието на този лунатик?

– Мисля, че водата завря.

Тя се стресна и разпиля листовете на пода. Агент Ханс Виго се приближи до печката и изключи котлона. Джо не беше чула пронизителното свирене на чайника.

– Съжалявам – измърмори тя. – Аз...

– Не трябва да четеш това. Част от информацията е обезпокоителна.

Джо събра страниците.

– Откога Арън Дохърти е обсебен от мен?

– От две години и нещо.

– Защо? – прошепна тя.

Ханс наля гореща вода в каната и пусна вътре двете пликчета с чай, които Джо бе извадила. Занесе каната и две големи чаши на масата, остави ги и взе листовете от ръцете ѝ.

– Няма нищо общо с теб.

– Романите ми...

– Ако не беше ти, щеше да бъде вманиачен по някоя друга жена. Арън Дохърти страда от обсесивнокомпулсивно дисоциативно психично разстройство, както го наричат психиатрите. Бих му поставил диагноза дори шизофрения или еротомания, но някои биха я оспорили.

– Луд ли е?

– Зависи какво разбираш под луд.

Отначало Джо помисли, че агентът се шегува, но после разбра, че сериозно е мислил по въпроса.

– Какво е еротомания? – попита тя и седна.

– Не е трудно да се обясни. Това е самозаблуда. Болният, който иначе е напълно "нормален", мисли, че е влюбен в някоя известна личност – актриса, политик или писател. Създава си измислен свят на фантазии, където обектът на манията отвръща на чувствата му. Може дори да вярва, че е участник в онова, което вижда и чете.

– Той е луд – измърмори Джо.

– "Луд" е неправилно употребяван и тълкуван термин. Определяме като "лудост" всяко човешко поведение, което не разбираме. Някои твърдят, че е лудост да се играе на лотарията, защото шансът да спечелиш е изключително малък. Други са на мнение, че е лудост да раждаш деца в този свят на насилие. Трети възразяват, че е лудост да не искаш да имаш деца. "Лудост" се употребява като дефиниция за всяко човешко поведение, с което не сме съгласни. В медицински смисъл обаче "луд" означава "психично болен". Знам, че малко хора мислят като мен, но смятам, че повечето серийни убийци не са психично болни.

– Добре. С ума си е. Тогава какво да очакваме?

– Не мога да бъда сигурен поне докато не говоря с него, но съдейки по тази информация – той размаха листовете в ръцете си, – мога да предвидя поведението му и да се надявам, че ще помогна за залавянето му, преди да нарани още някого.

Тя нямаше желание да пита, но не се сдържа.

– Какво предполагаш, че ще направи?

– Ще се опита да те убеди, че е добър човек.

– Мен? – Наля чай за себе и за агент Виго.

– Ти си обектът на фантазиите му. Дохърти иска да разбереш и да одобриш действията му, особено защо е убил Линкълн Барне. Той мисли, че го е убил заради теб. Това го е обвързало с теб и ти си му длъжница. И тъй като е рискувал живота си и е извършил убийство, очаква да го обичаш. Разсъжденията му се въртят в кръг. фантазира, че вече си влюбена в него, но в същото време убива Барне, за да те накара да го обикнеш. Иска разбирането, одобрението и любовта ти.

Тя поклати глава:

– Може би по-рано е било така, но сега ме мрази. Напръсках го е лютив спрей и избягах.

Ханс отпи от чая си.

– В момента може би те мрази. Подозирам, че се е срещнал с Дъг Чапман някъде, по всяка вероятност в Научната база, където смяташ, че е отивал, но може да планират да се видят в някое бунгало.

– Ще му трябват два часа път да се върне тук и да намери бунгалото във виелицата. В такова време дори Тайлър и аз се придвижваме трудно, а аз познавам Долината по-добре от повечето местни жители.

– Да, права си. Може би не е успял да стигне дотук. Но трябва да допуснем, че го е сторил и замисля нещо. Страдащите от самозаблуди хора могат да си внушат всичко. Вероятно е искал да те убие, след като си го напръскала със спрея и си го зарязала. А после е изпитал желание да се самоубие, защото се е почувствал недостоен за теб. Постепенно обаче съзнанието му ще роди друга фантазия – например, че те е изненадал с признанието си, че е убил убиеца на съпруга ти. Дохърти търси оправдание за реакцията ти и ще ти даде втори шанс. Направил е същото с Ребека Оливър.

– Коя?

Виго не отговори веднага.

– Мислех, че Тайлър ти е казал.

В същия миг Тайлър влезе в кухнята.

– Нямах възможност. След убийството на семейство Троцки, не исках да те натоварвам с всичко наведнъж.

– Разкажи ми сега.

Той седна до нея и хвана ръката ѝ.

– Тя мъртва ли е? – попита Джо. – Дохърти ли я е убил?

– Да. Била е актриса, съседка на Дохърти. Той нахлул в дома ѝ и убил нея и приятеля ѝ.

– Господи!

– Важно е да разберем цикъла му – продължи Ханс. – Не я е убил веднага, а месец преди това я е обезобразил. С това ѝ е отправил предупреждение. Бил е ядосан като днес, но после се е отдръпнал и е преценил положението.

Внушил си е, че Ребека не разбира добре какъв е той и Какво иска. Изпратил ѝ е писма, които полицията е конфискувала. Не ги е видяла. В същото време обаче Дохърти проявил проницателност и е действал хитро. Полицията Ро е търсела, затова е изчезнал. Мислел е, че Ребека го е Предала за втори път. Скрил се и месец по-късно се появил и я убил в деня, в който един жълт вестник съобщил, че тя е изписана от болница след пластична операция.

– Укривал се е от полицията цял месец? – недоверчиво попита Джо.

– Дохърти е изобретателен и умен. Ако знаеш какво правиш, не се набиваш на очи и се държиш като всички останали, ще се изумиш какво виждат и не виждат хората.

– Добре ли си, Джо? – попита Тайлър.

Тя повдигна рамене.

– И да, и не.

Той прибра косата ѝ зад ушите.

– Трябва да поспиш.

– Не сега. – Тя наля още чай на себе си и на Ханс и предложи на Тайлър. – Искаш ли?

– Не, благодаря. Изпих достатъчно кафе, за да държи будна малка армия цяла нощ.

Тя докосна коляното му под масата.

– Ами нещо за ядене?

– Портър беше сготвил яхния от сърнешко месо и ни нахрани, когато се върнахме. И аз трябва да ти задам същия въпрос.

– Ял си отдавна. Нека ти стопля малко. Няма нищо по-хубаво от яхния в полунощ. – Тя стисна коляното му и го погледна в очите, а после отиде до хладилника и извади яденето.

Виго отпи от чая.

– Прегледах картата, каквато има в стаята на всеки гост. Пътеките са обозначени, подслоните за спешни случаи са отбелязани, както и времето за отиване дотам и разстоянието. Мисля, че Дохърти си е бил наумил определено място, когато отвлече Джо днес следобед. Смятам също, че е имал и резервен план. Може да е в Научната база или да се крие в някое бунгало и да чака бурята да премине.

– Трябва да проверим всички бунгала веднага щом виелицата спре – рече Тайлър, – да не им даваме време да избягат.

– Съгласен съм.

– Ти каза, че ако разберем Дохърти, можем да предвидим какво ще направи.

Ханс кимна.

– Такава е винаги целта ни. Екип в Куонтико чете романите на Джо и са открили обща тема – любов, прошка, изкупление. Арън иска точно това. Желае любовта и прошката на Джо, за да получи изкупление.

– За какво трябва да му простя? – попита тя и разбърка яхнията, а сетне извади домашно приготвен хляб и го сложи във фурната да се стопли.

– Неща, за които дори не подозираш. Дохърти мисли, че го разбираш, ще му простиш за стореното и ще го подкрепяш във всичко. Във фантазиите му ти си родена за него. И живееш, за да бъдете заедно.

– Това означава, че ако тя откаже да замине с него, трябва да умре – добави Тайлър.

– Да – кимна агентът.

Джо вдигна чашата си с чая и отпи. Колкото и да беше учудващо, ръцете ѝ не трепереха.

– Как ще го хванем?

Агент Мич Бианки влезе в кухнята и се прозя.

– Уайът най-после заспа. Господин Наш е при него. Уайът вдигна малко температура. Може да е нищо или да означава инфекция. Трябва да го наблюдаваме. Проверих и момчето със счупения крак. Портър е свършил добра работа, но трябва да го заведем на лекар, колкото е възможно по-скоро. – Погледна чашите на масата и отбеляза. – Чай.

Джо стана.

– Мога да направя кафе.

– Не, не си прави труда.

– Няма проблем.

– Приключих с кофеина за тази вечер, но голяма чаша мляко ще ми се отрази добре в момента.

Тя извади две стъклени чаши и картонена кутия с мляко. Намери курабии в килера и ги поднесе. И тримата мъже посегнаха към тях. Тя отиде да нагледа яхнията, разбърка я, напълни четири чинии и ги сложи на масата заедно със затопления хляб.

– За да попие кофеина – каза тя.

– Искате да знаете как ще ги хванем? – попита Мич и опита яхнията.

– Ти си експертът по залавянето на бегълци – рече Ханс. – Какво предлагаш?

– Ако вече не са умрели от студ. Трябва да разсъждаваме като тях. Чапман иска да се измъкне оттук, колкото е възможно по-скоро. За него убийството на семейство Троцки е запълване на свободното време. Скучае и е уплашен, защото не иска да се връща в затвора. Това означава, че ще се държи безразсъдно и ще бъде опасен.

– Повиках подкрепления – намеси се Тайлър, – но ще им трябва време, докато стигнат дотук. И Наш, и Питър няма да бъдат с нас, защото ще закарат Уайът и Бен до Айланд Парк веднага щом бурята утихне.

– Защо не се обадим на Уъртингтън за помощ? – предложи Джо. – Ранчото им е на изток оттук.

– На какво разстояние се намира?

– Главната постройка е на четирийсет километра по пътя на изток, близо до езерото Лос.

– Възможно ли е Чапман да е стигнал дотам? – обезпокоено попита Бианки.

– Говорихме с Наш в Лейквю, когато беше потвърдено, че са забелязали бегълците – отвърна Тайлър. – Наш е доброволен помощник-шериф и е създал своя телефонна мрежа. Свързал се е с всички в района и им е казал да се оглеждат за тях.

– Но Чапман е въоръжен – отбеляза Мич.

– Семейство Уъртингтън също – обади се Джо. – Те отглеждат добитък и синовете им са големи. Надеждни хора са и ако видят непознат със съмнителен вид няма да се обърнат с гръб към него.

– Има ли други къщи наблизо? – попита Бианки.

– Само десетина семейства живеят тук през цялата година – отговори тя. – Ние, Уъртингтън, Наш, две други в покрайнините на Лейквю и още няколко край езерото Лос. Повечето хора идват на почивка през лятото, въпреки че някои пристигат през зимата, ако времето е подходящо за ски, но обикновено ходят по-близо до Спринг.

– Сутринта ще се свържем с Уъртингтън и ще видим дали ще могат да ни изпратят някого. Искам да изведа децата оттук, колкото може по-скоро, но не мога да се лиша от помощниците си. Нуждаем се от хора да търсят Дохърти и Чапман и да се пазим от тях.

Питър Наш влезе в кухнята.

– Само Кайл Уъртингтън и брат му Ланс са в ранчото.

– Къде са останалите? – попита Джо.

– Елизабет е родила преди два дни и са заминали, преди да се разрази първата виелица.

– Не знаех – каза тя. Елизабет Уъртингтън Стюарт живееше в Мисула, един от по-големите градове в Монтана. – Не можем да използваме Кайл и Ланс. Малки са.

Кайл беше на седемнайсет, а Ланс – две години по-голям.

– А безопасно ли е да заведем там децата? – попита Тайлър.

Джо кимна.

– Само ако времето се проясни. Може да се качат по двама в моторните шейни и да стигнем там за час и нещо. Южният път е прав и пряк, ако няма големи препятствия.

– Бил Гросман може да ги заведе – каза Тайлър и се намръщи.

– Какво има? – попита тя.

– Трябва да заведа момчетата и Лия на безопасно място, но не искам да се лиша от единствения си помощник.

– Ами Крейг и Шон Ман? – попита Мич. Днес те доказаха, че може да им се има доверие.

Шерифът кимна.

– Добра Идея. Има шест деца и двама възрастни.

– Мисля, че трябва да изпратиш Кристи Джонстън и Мария Уилямс с тях – предложи Джо. – Кристи не понесе новината за убийството на семейство Троцки, а Мария е много млада. Имаме достатъчно моторни шейни. Може и мъжете им да отидат с тях, ако искат. След случилото се с Грег и Вики... – Гадеше ѝ се от мисълта. Отдавна познаваше Грег. Харесваше и него, и съпругата му. Не заслужаваха да бъдат убити, особено през медения си месец.

– Ще говоря с тях – заяви Бианки. – Бих искал да разполагаме с повече мъже, които знаят как да се отбраняват, но мисля, че Брайън Бейтс и Клив Джонстън не са готови за това.

– Предупредих специалните части на ФБР в Хелена – обади се Ханс Виго. – Ще бъдат тук за по-малко от три часа, след като времето се оправи. Но какво ще правим с Дохърти и Чапман, докато дойдат?

– Мисля по въпроса – отвърна Мич – и смятам, че най-добре ще е да чакаме. Ще изведем децата, колкото е възможно по-рано, и после зорко ще наблюдаваме.

– Трябва да ги накараме да дойдат при нас – заяви Тайлър, след като разбра стратегията на Бианки. – Ти каза, че Чапман не го свърта на едно място.

– Точно така – потвърди Мич. – Няма да може да седи мирно още един ден. Крие се повече от два дни и сигурно се е побъркал. И аз не обичам да не правя нищо, но понякога ключът за залавянето на бегълците е да ги изчакаме.

– Прилича ми на план. Мисля, че за тази нощ направихме, каквото можахме – рече Тайлър. – Ще говоря с Ман. Те седят в голямата стая и наблюдават вратите на верандата.

– Аз ще говоря с Трик си за Лия – каза Джо. – Сигурна съм, че ще се съгласи, но все пак ѝ е майка.

– А аз ще говоря с двете двойки – обади се Бианки.

– На мен ми остава да почистя кухнята – намеси се Ханс.

– Не е необходимо да го правиш – възрази Джо. – Аз ще се погрижа.

– Не, нямам нищо против да го сторя. Ще се отпусна И Ще имам време да помисля.

– Благодаря.

Те се разделиха. Джо намери Трикси в апартамента на дядо им на партера. Скаутите спяха в спалните си чували в главната всекидневна. Вдясно беше спалнята на Карл, а вляво – стаята на Трикси и Лия. Помощник-шерифът Ал Дънкан седеше да вратата, водеща към верандата.

– Госпожо Сътън. – Той отдаде чест.

– Помощник-шерифе. – Сърцето ѝ подскочи при вида на спящите момчета. Тими можеше – и трябваше – да бъде един от тях.

Днес обаче тя беше помогнала на пет семейства, като заведе синовете им на безопасно място. Утре щяха да се приберат у дома – в по-сигурно убежище, отколкото беше хижата тази нощ.

– Нещо не е ли наред?

Джо не беше виждала Трикси да седи до масичката в отсрещната страна на стаята, където баба им редеше пасианси до зори, когато не можеше да заспи. Сега сестра ѝ правеше същото. Джо го разбра едва когато тихият звук на плъзгащи се карти спря.

– Не. – Тя внимателно си проправи път между спящите деца и забеляза, че Лия лежи близо до Трикси, сякаш не иска да бъде изоставена. Наведе се да я завие и сърцето ѝ се изпълни с обич. Ужасните неща, случили се на този ден преди четири години, за щастие бяха пощадили племенницата ѝ. Седна срещу Трикси. – Говорих с Тайлър и федералните агенти. Утре сутринта ще преместят хлапетата в ранчото на Уъртингтън, ако снегът спре. Мисля, че Лия трябва да отиде с тях.

Сестра ѝ поклати глава.

– Ще бъде примамка! Виж какво се случи с теб, когато отиде във фермата на Кимбъл. Едва не те убиха. Простреляха Уайът.

– Те не искат Лия.

– Откъде можеш да бъдеш сигурна?

– Агентите на ФБР смятат...

– Престани. Те не знаят нищо. От девет дни не могат да заловят бегълците. Дошли са в Монтана чак от Калифорния. Абсурдно е да се мисли, че ще ги спрат сега.

– Говориш като фаталистка.

– Кой, аз ли? Не е вярно.

– Тихо.

– Не ми заповядвай! – извика сестра ѝ, но погледна Лия и понижи тон: – Страхувам се.

– Аз също.

– Как ще опазят всичките тези деца?

– Тайлър ще помоли Шон и Крейг Ман да ги придружат.

– А някой помощник-шериф няма ли да отиде с тях?

– Днес бащата и синът Ман доказаха, че умеят да се отбраняват. Смятаме да заведем децата в ранчото на Уъртингтън. Пътят дотам е прав. Ще стигнат безпроблемно с моторните шейни най-много за час и половина.

Джо заговори нежно и докосна ръката на Трикси. Сестра ѝ трепереше.

– И ти може да отидеш с тях.

– А ти?

– Не.

– Но той търси теб.

– Затова не искам да бъда близо до децата. По-безопасно е за тях. Ако престъпниците ни наблюдават, ще разберат, че съм останала тук, и няма да тръгнат след момчетата.

– Откъде знаеш?

– Знам. – В думите на агент Ханс Виго имаше логика. Джо не разбираше мотивите на Дъг Чапман, но Арън Дохърти нямаше да тръгне след децата. Той искаше нея.

– Лия ще бъде ли в безопасност?

– Повече, отколкото ако остане тук.

Сестра ѝ прехапа устни.

– Добре.

– Ами ти?

Трикси поклати глава:

– Няма да тръгна с тях.

– Трябва да знаеш нещо. – Джо погледна спящата Лия. Момиченцето дишаше равномерно и спокойно. После се обърна към сестра си и се наведе към нея. – Арън Дохърти е убил Линк в затвора.

Трикси отвори широко очи.

– Не.

– Направил го е. ФБР са подозирали и самият той ми го каза. Убил го, за да отмъсти, защото е обсебен от мен и романите ми. Не съм сигурна как се е започнало, но е истина.

– Когато управата на затвора ми съобщи, че Линк е мъртъв, си помислих... Знам ли. Но не и това.

Джо стисна ръцете ѝ.

– Знам, че ти е трудно. Ще го преживееш. Имай доверие на Тайлър. Той знае какво прави. Тук има и четири други ченгета. Ще намерят избягалите затворници и отново ще бъдем в безопасност.

Сестра ѝ поклати глава.

– В безопасност? От години не съм се чувствала в безопасност.

Деветнайсета глава

Джейсън каза на помощник-шерифа Дънкан, че не може да заспи, и ще отиде да си вземе нещо за ядене.

Чу целия разговор между Джо и сестра ѝ.

Излезе от апартамента и тръгна към главната кухня на хижата. Мразеше Монтана, когато се преместиха тук. Нямаше какво да прави и скучаеше. Интернет връзката непрекъснато се разпадаше, сателитната телевизия не работеше през повечето време заради планините и в Дилън нямаше кино. Трябваше да пътуват с колата един час, за да гледат някой филм. В Далас, въпреки че живееха в предградията, кината бяха на десет-петнайсет минути път пеша.

Но нещо в това място му харесваше. Имаше чувството, че е у дома.

Знаеше, че мисълта му е глупава. Не беше ходил в Долината и когато баща му му каза, че ще се местят в Монтана, Джейсън изпадна в истерия. Не искаше да заминава. Всъщност не му се правеше нищо, защото животът стана много сложен, след като родителите му се разведоха и майка му го заведе в Сан Диего.

После тя се разболя и го върна. Умря, докато Джейсън седеше до нея и държеше ръката ѝ. Майка му беше красива, но ракът я разяде отвътре и заприлича на куха черупка. Не беше идеална, но го обичаше. И той никога нямаше да я забрави.

Преместването в Монтана беше като бягство от спомените за майка му и Джейсън не искаше да го прави. Хората там не му харесваха. Единственото изключение беше баща му, когото бегло познаваше. Обичаше плажовете в Сан Диего, но не му харесваха хлапетата, които му се подиграваха заради тексаския акцент толкова жестоко, че усилено се стараеше да се отърве от него.

Дълго време мрази баща си. Защо не ги беше посещавал по-често? Защо не бе позволил Джейсън да се прибере у дома?

Сега знаеше истината, макар че баща му не подозираше. Баща му мислеше, че Джейсън не обръща внимание и когато играе на компютъра, не чува нищо.

Съвсем не беше така.

Искаше да направи баща си щастлив, но не знаеше как. Знаеше само, че не трябва да му създава неприятности и да го тревожи, както когато баща му беше решил, че е изпаднал в депресия след смъртта на майка му.

– Искаш ли да поговориш с някого? – попита баща му една нощ, когато той се събуди в три часа през нощта. Очевидно и двамата не спяха добре през първите месеци, след смъртта на Шарън.

– Не – отвърна момчето.

– Ако искаш, кажи ми. Можеш да говориш с мен или с когото пожелаеш.

На Джейсън не му се говореше с друг, освен с майка му, за да му отговори на въпроси, които само тя знаеше, но беше мъртва.

Той отвори хладилника и погледна вътре. Всъщност не беше много гладен. Затвори вратата и подскочи, когато чу глас:

– Здравей, Джейсън.

До печката имаше малка лампа. Джо Сътън влезе в кухнята.

– Да ти дам ли нещо?

– Не. Не можах да заспя – отговори той и се почувства глупаво.

– Видях те да се измъкваш крадешком от апартамента на дядо ми.

– Не се измъкнах крадешком.

– Добре, не си.

– Къде беше? Не те видях.

– Седях до камината в голямата стая. И аз не можах да заспя.

– Къде е татко?

– В кабинета при Уайът. Заспа на стола. Нуждае се от няколко часа сън. Утре ще имаме много работа.

– И аз така чух.

Тя се приближи до хладилника и извади прясно мляко.

– Млякото ми помага да заспя. – Напълни две големи чаши и му даде едната. – Седни.

Джейсън седна, погледна млякото, надигна чашата и изпи половината.

– Няма нищо по-хубаво от студеното мляко.

– Съгласна съм. Добре ли си?

Той повдигна рамене.

– Ти постъпи смело днес, Джейсън. Определено си син на баща си.

– Мислиш ли?

– Да.

– Искам да стана детектив.

– Добра идея.

Двамата дълго мълчаха.

– За какво мислиш? – попита Джо.

– Татко каза нещо...

Тя не настоя да продължи и Джейсън се зарадва. Искаше да говори с нея. Тя вероятно беше единственият човек, който наистина разбираше чувствата му.

– Татко каза, че не искаш да се омъжиш за него, защото съпругът ти и синът ти все още ти липсват.

Джо не отговори и той се уплаши, че е казал нещо лошо.

– Извинявай. Не трябваше да говоря за това.

– Не, всичко е наред. Той е прав.

– И на мен ми липсва мама – промълви момчето.

Тя протегна ръка и докосна пръстите му.

– Знам. Болката не намалява, но постепенно става по-поносима.

– Сигурна ли си?

Тя кимна.

– Естествено е да ти липсва.

– Мама направи грешки.

– Всички правим грешки.

– Но се чувствам виновен, когато мисля за тях, защото тя е мъртва. Искам да се реванширам, но не мога.

– Опитай се да си спомняш само хубавите неща. Никой не е идеален, но майка ти те е обичала.

– Тя ме отне от татко. – Гласът му потрепери. – И той не се бори за мен.

Сърцето на Джо се сви. Джейсън беше сдържал много неща дълго време. Когато започнаха да се срещат, Тайлър ѝ разказа за бившата си съпруга Шарън. Тя му беше изневерила и той ѝ бе дал втори шанс. После му беше изменила отново и бе подал молба за развод.

Тайлър можеше да спечели родителските права, но не искаше да замесва шестгодишния Джейсън в съдебни битки. Шарън го беше заплашила, че ще се бори със зъби и нокти.

Но когато умираше от рак, тя се беше върнала и бе накарала Тайлър да я приеме в дома си. И преди бившата му съпруга да умре, той трябваше да опознае син, когото бе виждал само два пъти в годината. И на двамата им беше трудно в много отношения.

– Знаеш ли защо не се е борил за родителските права?

Джейсън поклати глава.

– Не ми е казвал.

– Трябва да го попиташ.

– А ти знаеш ли?

Тя кимна.

– Кажи ми.

Джо не искаше да се намесва, но Джейсън беше момче, а тя разбираше, че понякога момчетата не могат да разговарят с бащите си за чувствата си. Струваше им се, че това не подхожда на мъжете. Но с жените – с майките – беше по-лесно.

– Не е желаел да те въвлича в съдебни битки. А майка ти не е искала да те дели с него. Любовта на майката към детето ѝ е много силна.

– Тя ме използва.

– Не. Обичала те е.

– Знам, че ме обичаше, но... – Той не довърши мисълта си.

Може би Джейсън Макбрайд беше прекалено мъдър за годините си.

Стисна ръката му.

– Помни хубавите неща. Колко добре си се чувствал, когато майка ти те е прегръщала. Смеха ѝ. Кое беше любимото ѝ цвете?

– Червени рози.

– Когато се прибереш у дома, засади храст червени рози.

– Няма да оцелеят в снега.

– Има стайни рози.

– Наистина ли?

Тя кимна.

– И когато гледаш розите, ще си спомняш само хубавите неща. Само това си заслужава да си спомняш, Джейсън. Вече няма смисъл да мислим за другите неща и грешките.

– Това подейства ли на теб?

Джо наведе глава. Дълго време нямаше резултат. Забрави всички грешки и недостатъци до такава степен, че идеализира брака си и издигна съпруга си на пиедестал, който никой мъж не можеше да събори. Никой не можеше да се сравнява със спомените ѝ за него, защото В съзнанието ѝ Кен беше станал светец.

– Да. Но дълго време ми липсваха толкова много, че живеех в миналото. Не исках да ги забравя.

– И аз не искам да забравя мама.

– Никога няма да я забравиш. И аз никога няма да забравя Кен и Тими.

– Това означава ли, че няма да се омъжиш за татко?

– Не. Означава, че трябва да поставя всеки на мястото му и тогава ще бъда готова. Разбираш ли?

Джейсън кимна. Джо не беше сигурна, че я разбра. Не знаеше дали самата тя се разбира.

– Имаш ли нещо против да се върнеш в леглото? Утре ще бъде дълъг ден.

Той стана, заобиколи масата и непринудено я прегърна.

– Лека нощ, Джо.

Тя дълго седя и мълча.

"Обичам това момче."

И за пръв път се пребори с чувството за вина.

Двайсета глава

Тишината събуди Джо.

Вятърът беше спрял. Тя стана от леглото. Още не се беше зазорило и небето беше облачно, но виелицата бе преминала. Не валеше и вятърът не навяваше сняг около хижата. Пътуването на Уайът и децата към безопасността беше станало много по-лесно.

Джо се облече бързо. Ако Дохърти и Чапман чакаха зората, трябваше незабавно да изведат децата.

Тя тръгна към фоайето. Тайлър тихо говореше на помощниците си, агента на ФБР ... и ... Ман и Сам Наш.

– Всички отиват в ранчото на Уъртиштън. Когато стигнат там, ако е възможно, медицинският хеликоптер ще долети за Уайът. Ако не, Наш ще го закара през прохода в Айдахо, Крейг, ти и Шон ще бъдете непрекъснато с децата. Нямам причина да смятам, че Дохърти или Чапман са тръгнали на изток към ранчото на Уъртинггън, но бъдете внимателни и нащрек. Преди няколко минути говорих с Ланс Уъртиштън. Времето било ясно. Той и Кайл имат много запаси. Семейство Джонстън и Мари Уилямс ще дойдат с вас. Брайън Бейтс също ще стои на пост. Имате ли въпроси?

– В бараката ли да заведем децата? – попита Наш.

– Не. Ще докараме моторните шейни до предната врата, преди слънцето да изгрее. Нямаме много време. Бурята премина и с агент Бианки смятаме, че ако Дохърти и Чапман нападнат, ще бъде скоро след разсъмване.

– Тогава по-добре да тръгваме – рече Наш. – Трябва да заредим гориво и...

– Портър и Брайън ходиха да заредят моторните шейни сутринта.

– Ще ви трябват всичките моторни шейни, за да закарате всички до ранчото на Уъртингтън – отбеляза Джо.

– Всичките, освен една – каза Тайлър. – В случай, че стане нещо непредвидено. Надявам се, че няма да ни потрябват.

– Говорих с отдела в Хелена – съобщи Ханс Виго. – Хеликоптерът все още не може да излети, защото бурята се е преместила на север, по пътя на полета, но прогнозират излитане след два часа.

– Ще стигнат дотук за три часа – продължи Тайлър. – Това означава, че трябва да удържим положението пет часа. След това ще дойдат десетина командоси от специалните части. Ако бегълците не се появят дотогава, ще ги намерим.

– Да тръгваме – предложи Мич Бианки.

Студът преди зазоряване смрази Джо веднага щом излезе навън. Въздухът беше чист. Небето се проясняваше и може би щяха да видят синевата.

Времето в Долината се променяше бързо – от ослепително ясно небе до виелица за няколко часа. Понякога беше хубаво няколко седмици, а друг път – облачно от сутрин до обяд.

Джо винаги се възползваше, когато времето беше ясно.

Тайлър я спря на стълбите на верандата.

– Върни се вътре. Приготви децата. Да вземат само най-необходимите неща, които Портър им е опаковал.

– Но...

– Не спори с мен, Джо. Не знаем къде са бегълците. Може да ни наблюдават.

– Прав си.

Той докосна лицето ѝ.

– Скоро всичко ще свърши. И после ще можем да се съсредоточим върху нас.

Тайлър не дочака отговор, а хванал пушката в едната си ръка, застана на пост на верандата. Наш и другите тръгнаха към гаража да изкарат моторните шейни.

Джо бе израснала сред оръжия, но не беше виждала толкова много на едно място. Представи си сцена от Дивия запад, където въоръжени мъже защитават ранчо от бандити. Погледна през прозореца на фоайето и после се обърна да провери дали децата са готови.

– Трикси, къде е Портър с припасите?

– Преди двайсетина минути слезе в избата.

– Ще отида да му помогна.

Джо отвори вратата на мазето и запали лампата. Стори ѝ се странно, че Портър не е светнал. Може би вече се беше качил горе, но Трикси не го бе забелязала.

Портър лежеше пред стълбите.

– Господи, Портър!

Стъпалата бяха тесни и тя все се страхуваше, че дядо ѝ ще падне и ще си счупи крака.

Едва когато слезе долу, осъзна, че не са сами.

Арън Дохърти излезе иззад висока купчина кашони. Лицето му беше подпухнало от лютивия спрей и очите му бяха зачервени. Беше насочил пистолет срещу Портър, а не срещу Джо.

– Не викай или ще го убия. Обещавам ти, че не е мъртъв. Все още. Беше любезен с мен и не искам да го нараня. Но ако отново ми измениш, ще стрелям. И после ще убия и теб, и всички, които видя. Разбираш ли?

Тя кимна.

Той направи три крачки към нея и Джо несъзнателно отстъпи назад. Арън хвана ръката ѝ, дръпна я до себе си и със свободната си ръка я претърси.

– Проверявам дали носиш оръжие или спрей против мечки. – Неочаквано я удари и тя залитна и падна. – Това беше, защото ме нападна вчера. Но ти прощавам. Ти не разбираш, но до края на деня ще проумееш всичко и двамата ще се чувстваме добре.

Джо осъзна, че кима.

Арън я изправи на крака.

– Да тръгваме.

Небето просветна и Тайлър изпита безпокойство. Нищо определено, но усещаше, че нещо не е наред.

Той извади портативния предавател.

– Макбрайд до Бианки.

– Слушам.

– В гаража ли сте?

– Готвим се да излезем.

– Изчакайте малко.

– Нещо не е ли наред?

– Не знам.

Тайлър се заслуша. От време на време от дърветата падаше сняг. Приближи се до отсрещната страна на верандата, където стоеше Били.

– Ще обходя периметъра.

– Ще те прикривам.

Шерифът слезе по стъпалата и бавно обиколи хижата.

Изведнъж забеляза стъпки пред прозореца на мазето. Стъклото беше разбито.

Хукна по снега и включи предавателя.

– Мич! Те са в хижата. Незабавно ела тук.

– Макбрайд, моторните шейни са повредени. Нито една не иска да запали. Тръгваме.

Тайлър прескочи две стъпала наведнъж, подхлъзна се и се хвана за перилата. Преметна пушката на гърба си, извади служебния пистолет и натисна дръжката на вратата.

Беше заключена.

Той заудря по вратата.

– Джо!

В хижата се чуха изстрели. Тайлър скочи от верандата, запълзя в снега и намери относително безопасно място.

– Докладвай! – извика Бианки по предавателя.

– Единият е вътре. – Тайлър потърси Били и видя, че е преобърнал тежка дървена маса, крие се зад нея и се е прицелил във вратата.

По дяволите! Охраняваха къщата, но после излязоха. Мислеха, че жените и децата са защитени. Дохърти и Чапман сигурно бяха наблюдавали кой излиза от къщата, но въпреки това не знаеха колко мъже има вътре.

По дяволите! Чапман е наблюдавал хижата вчера, докато Дохърти беше с Джо и скаутите. Може би ги бе преброил и имаше точна представа колко са. Кога ли се бяха вмъкнали убийците? През нощта? Малко преди разсъмване? И двамата ли бяха вътре или само единият?

Тайлър трябваше да влезе, но беше твърде едър и не можеше да се провре през прозореца на избата.

Чапман също беше едър и не можеше да мине оттам. Само Дохърти беше вътре.

Как Тайлър можеше да използва това като свое предимство?

В далечината се чу бръмчене на моторна шейна.

Изстрелите сигурно бяха сигнал за Чапман да докара шейната. Това означаваше, че Арън има заложник.

Предната врата се отвори и Тайлър насочи пистолета.

Беше Джо. Над устната ѝ имаше кръв. Дохърти я беше ударил. Той стисна зъби.

– Джо...

Тя поклати глава. Зад нея стоеше Арън Дохърти, насочил пистолет към главата на Трикси.

Тайлър помръкна.

– Какво се случи? – попита той.

– Той беше в мазето. Портър лежи в безсъзнание до стълбите. Трябва да му помогнеш.

– Дохърти! – извика Тайлър. – Пусни ги. Ако спреш сега, никой няма да пострада. Ще кажа на управата на затвора, че си ми съдействал.

Престъпникът се изсмя.

– Вече съм мъртъв, независимо дали съдействам или не. Няма да се върна в "Куентин". Ти ревнуваш Джоана от мен. Прочетох любовната бележка, която ѝ изпрати. "С обич, Тайлър." Копеле!

Той използва Трикси като щит и стреля по Тайлър. Куршумът прелетя съвсем близо до главата му. Дохърти беше добър стрелец.

– Не стреляй! .

– Да те вземат дяволите, шерифе Макбрайд! – Дохърти стреля отново, но този път далеч от целта, защото Тайлър се отмести.

– Недей, Арън, моля те! – обади се Джо.

– Обичаш ли го? – попита той.

– Не, Арън. Обичам само теб. Знаеш го. Чел си романите ми.

Лицето му омекна едва забележимо. Джо се преструваше и го правеше искрено, въпреки че тялото ѝ трепереше.

Моторната шейна идваше.

– Махни се от пътя ми или приятелят ми няма да се приближи. Чака да му дам знак.

– Специалните части на ФБР са тръгнали насам – рече Тайлър. – Няма да се измъкнете от Долината.

– Така си мислиш. Стой до радиостанцията, шерифе. Ще поддържаме връзка.

– Няма да ти позволя да ги отвлечеш.

– Нямащ избор. В хижата тиктака бомба. Децата ще умрат.

Тайлър отвори широко очи и погледна Джо.

– Той казва истината – отвърна тя. – Пуснал е газта от печката. На рафта е запалена свещ. След десет-петнай-сет минути газта ще се вдигне и пламъкът ще го възпламени.

Дохърти отново се засмя.

– Всички са заключени в мазето, което се намира под кухнята. Не мисля, че ще оцелеят от експлозията.

Арън говореше истината. Джо изглеждаше вцепенена от ужас.

– Моля те, Тайлър – каза тя. – Аз ще се оправя. Спаси децата. Моля те.

Подготовката и инстинктите му подсказаха да не оставя Арън Дохърти да замине с двама заложници.

В къщата се намираха шест деца, двама старци, две жени и раненият му брат. Ако газта експлодираше, някои или всички щяха да умрат.

– Времето минава – каза Дохърти. – Дъг ще дойде най-много за пет минути, след като дам сигнала.

Тайлър се ослуша. Моторната шейна бръмчеше на едно място, но не я виждаше и не знаеше къде е. Можеше да е на един километър или зад някое дърво наблизо.

Мич Бианки се показа зад ъгъла и се прицели в главата на Дохърти. Държеше пистолета, без да трепне, като добре обучен снайперист.

– Шерифе! – извика той.

– В къщата има бомба – отговори Тайлър.

– На ваше място бих внимавал и когато отварям задната врата – обади се Дохърти. – Въздушната струя ще раздвижи газта и 6ум Джо изглеждаше много объркана, докато стоеше в средата на верандата. Трикси беше пребледняла като призрак. Тялото ѝ беше напрегнато. Беше лека, лесна за носене и не можеше да окаже съпротива.

"Шест деца ще умрат, ако се колебаеш още една минута."

– Пусни ни да вървим, Тайлър.

По дяволите! Не искаше да го прави. Знаеше, че няма да постъпи правилно, но беше хванат натясно. Дори да успееше да застреля Дохърти, Джо и Трикси бяха на огневата линия. А саморъчно направената бомба вътре...

– Вървете.

Арън подсвирна и след две минути Чапман се появи. Теглеше втора моторна шейна. Видя Тайлър и спря.

– Трябва да се отдръпнеш, шерифе. Иди до ъгъла на къщата.

Тайлър се подчини, но не прибра оръжието си. Чакаше удобна възможност да убие Дохърти.

Чапман докара моторните шейни почти до верандата.

– Тръгвай, Джоана – заповяда Арън.

Тя слезе по стълбите. Чапман я сграбчи и опря нож в гърлото ѝ.

– Нея докосвай – нареди Дохърти.

Двамата си размениха Трикси и Джо. Арън насочи пистолет към Джо, а Дъг доближи ножа до Трикси. Този път тя изпищя, но веднага млъкна. Чапман я стисна за врата.

– Следващия път ще – ще прережа гърлото, както направих с онова маце в бунгалото.

Те се обърнаха и тръгнаха по пътя. Тайлър можеше да застреля единия от двамата в гърба, но нямаше гаранция, че куршумът няма да мине през тялото му и да засегне Джо или Трикси.

– По дяволите! Мамка му! – извика Мич и се отправи към вратата.

– Бавно – посъветва го Тайлър. – Джо потвърди, че има бомба.

Двамата мъже предпазливо влязоха в хижата.

– Ти изведи децата, а аз ще се погрижа за бомбата – каза Бианки.

– В кухнята е пусната газта. Внимавай!

Тайлър се обърна към вратата на избата и я отключи.

– Всички да се качат по стълбите. Един по един. И не се блъскайте.

Лия беше първа.

– Портър е там долу и охка. Не знам какво му е.

– Излез навън и тръгни с помощник-шерифа Гросман. Отведи ги, колкото можеш по-далеч, Били.

След това излязоха момчетата и двете жени. Карл помагаше на Портър да стане.

– Има рана на главата – с дрезгав глас съобщи той.

– Аз ще го кача горе. Ти върви.

Карл тръгна нагоре по стълбите.

– Чисто е – извика Мич.

Тайлър качи Портър по стъпалата и го сложи да седне на пейката до предната врата. Във въздуха се носеше миризма на газ.

– Номер ли е? – Не можеше да повярва, че Джо се е хванала.

– Не. Къщата щеше да се взриви след по-малко от пет минути – спокойно отвърна Бианки, сякаш всеки ден се занимаваше с бомби. – Помислих, че ще се задавиш, но се справи добре. Не знам какви щяха да бъдат пораженията, но тъй като вътре всичко е от дърво, щеше да избухне адски пожар.

– Какво ще правим сега? – попита Тайлър.

– Ще проследим копелетата.

– Дохърти каза, че ще се обади. Мисля, че иска да предложи размяна.

Ханс Виго влезе в хижата.

– Какво стана, по дяволите?

Тайлър му разказа набързо.

– Да, ще се обади, но няма да иска размяна, а да спечели време да се измъкне от Долината.

– Трябва да тръгнем след тях – настоя Бианки.

– Съгласен съм – рече Тайлър, – но когато шейните им спрат, ще ни чуят. Моторните шейни са шумни и звукът се чува надалеч.

– Забрави за моторните шейни. Повредени са.

– Всичките ли?

– Да. Наш и синът му се опитват да ги оправят, но нямам представа колко време ще им отнеме.

– Трябват ни най-малко две – една да закараме Уайът в болница и друга да проследим престъпниците.

– Ще отида в гаража – тъжно каза Портър.

– Трябва да си почиваш – рече Карл. Очите му бяха насълзени и се втренчи в Тайлър, сякаш го умоляваше да спаси внучките му.

– Какво ще правим, когато се обади? – попита Тайлър. – Ако не съм тук, може да извърши нещо безразсъдно.

– Ще остана и ще го свържа с теб – предложи Виго.

– Ще успеем ли?

– Трябва. Престъпниците доказаха, че са много изобретателни. Не можем да им позволим да отидат твърде далеч или ще изчезнат завинаги.

Двайсет и първа глава

Арън държеше Джоана пред себе си, докато моторната шейна препускаше по Южния път. Стана му смешно, че го наричат път. Никой не можеше да се движи по него, когато беше затрупан с трийсетина сантиметра сняг.

Тя трепереше и той включи отоплението на "Поларис" на максималната степен. Не беше облечена подходящо за студеното време. Беше излязла от хижата по джинси, пуловер и къси ботуши, а Арън не искаше да ѝ е студено. Той се притисна до своята любов, за да я предпази.

"Кучката се опита да те убие!"

Дохърти се намръщи. Болката от нападението със спрея против мечки се превръщаше в далечен спомен, но си спомняше, че не можеше да диша. И мислеше, че ще умре.

Гърлото му още пареше.

Той разтърси глава и прогони мисълта да убие Джоана. Не искаше да я убива. Обичаше я. Тя дойде с него. Съжаляваше. Арън беше убеден, че Джоана съжалява. Иначе защо тръгна с него днес, ако не се разкайваше за стореното вчера?

Времето беше ясно и не след дълго щяха да стигнат до пожарната кула в Лейквю. Дотам имаше трийсет и пет километра и се движеха с шейсет километра в час. Шейната можеше да вдигне сто и петдесет километра в час, но това беше опасно и Арън нямаше да рискува живота на Джоана.

Пожарната кула щеше да им осигури скривалище, да попречи някой да се промъкне към тях и да им спечели време. Той смяташе да нахлуят в някоя необитаема къща, но само двамата с Дъг щяха да охраняват входовете и щеше да бъде трудно да разберат колко души са ги проследили, и да ги видят да се приближават. От пожарната кула се откриваше широка гледка към Долината, особено сега, когато небето беше безоблачно.

Беше на седмото небе, че успяха да излязат от хижата с Джоана и сестра ѝ пред очите на всичките онези ченгета. Нямаше да го направят, ако тя не обичаше толкова много Трикси.

Арън не разбираше защо ѝ пука за кучката. Тя трябваше да знае истината.

Дохърти се беше опитал да каже истината на Бриджит, първата му истинска любов, но тя не искаше да слуша.

Бриджит Харт. Красиво име[2]. Срещаха се в гимназията. Бяха "двойка". Гаджета. Излизаха повече от година. Обичаше я. Беше готов да ѝ даде целия свят. И тя призна, че го обича. Отдаде му се и обеща, че щом завършат, ще се оженят и ще имат деца.

Излъга. Дълго го лъга, защото един ден го заряза.

Как може да оставиш някого, когото обичаш? Как е възможно да си тръгнеш и да заявиш, че вече не го обичаш?

Бриджит му каза, че е прекадено властен. Нуждаела се от пространство и всичките други изтъркани клишета, които означават: "Лъжа те от четиринайсет месеца. Всичко беше лъжа."

Месец по-късно – само двайсет и седем дни, след като скъса с него, тя започна да се среща с един футболист. Тревър Кийн беше умен и атлет и Арън знаеше, че няма шанс.

Но Бриджит обичаше Арън. Трябваше да ѝ напомни този факт. Той беше достоен за любовта ѝ, по дяволите! Тя не разбираше ли това? Игра ли беше, за да го накара да тича след нея? Искаше ли да се бори за нея? Арън можеше да го направи.

Ето защо започна да я следи. Трябваше да я убеди, че той е единствената ѝ истинска любов, но научи, че е нищожество.

Тревър правеше всичко за Бриджит. Отваряше ѝ вратата. Държеше ръката ѝ. Помагаше ѝ с домашните. Какво предимство имаше Арън, за когото всички учители казваха, че не използва потенциалните си възможности, пред звездния атлет и отличник Тревър Кийн?

Никакво.

Обзе го отчаяние, силна, пронизваща душата болка от провала. Разбира се, че Бриджит го беше оставила заради един по-добър човек.

Майка му го беше оставяла много пъти заради по-добри мъже.

Едва не се самоуби. Искаше да го стори. Имаше стар револвер на чичо си. Можеше да се застреля в главата и да сложи край на мъките си.

Майка му беше далеч. Не можеше да се самоубие в къщата, защото леля Дороти щеше да го намери, а Арън не искаше да я разстройва. Тя се държеше добре с него, както и Ани Ериксън, когато майка му го остави при нея преди много години.

Мимолетно, като мисъл, която идва и отлита, а той се опитва да я улови, Арън се запита какъв ли щеше да бъде животът му, ако Ани му беше майка. Или леля Дороти. Ако Джинджър Дохърти не присъстваше в живота му. Ако не я обичаше толкова много, че сърцето му го болеше.

Не се самоуби и дори не се опита да го стори, като зареди револвера, но в сънищата му се роди идея.

Бриджит беше красива. Щеше ли Тревър да я обича, ако не беше красива? Арън пак би я обичал. Би я обичал дори ако беше обезобразена и грозна.

И го доказа. Когато лицето на Бриджит бе обезобразено, Тревър я заряза. Е, не веднага, защото би било нетактично, но го направи. Остави я, отиде в колеж и не я взе със себе си.

Арън беше готов да я приеме отново, макар че бе отдала тялото си на онзи кретен, който не я обичаше. Щеше да я приеме отново, защото истинската любов го изискваше, и все още обичаше Бриджит въпреки обезобразеното лице, изневярата, черната ѝ, извратена душа, защото го изостави... и не я обвиняваше. Всички го зарязваха. В него имаше нещо, което отблъскваше хората.

Тя обаче го предаде. Каза на полицията, че той е обезобразил лицето ѝ. Тогава Арън беше непълнолетен и се яви пред съдията. Жената го съжали и му определи изпитателен срок и консултант психиатър. Той каза, че не е искал да го стори, и наистина беше така. Не искаше да наранява Бриджит, а само да я накара да го обича като преди.

Арън разтърси глава и си спомни къде се намира. Джоана. Тя беше с него, защото искаше. Не бягаше и той дори не опря пистолет в главата ѝ, за да я принуди да му се подчини. В края на краищата, имаше надежда. Арън щеше да направи така, че нещата да потръгнат.

Трябваше да успее. Джоана беше последната му надежда.

Той погледна Дъг, който возеше Трикси Уебър, съпругата на копелетоубиец Линкълн Барне. Това доказваше, че жените не знаят какво е добро за тях. Тя трябваше да му помогне да спечели сърцето на Джоана. Не беше ли доказал, че е достоен за тях? Барне беше прострелял Трикси! Едва не я беше убил. Щеше да ѝ отнеме Лия. Той беше отрепка и Арън се погрижи за него. Не само заради Джоана, но и заради Трикси и дъщеря ѝ. Защити ги. Барне вече не можеше да ги нарани, защото Арън му видя сметката. Той беше мъртъв.

Дохърти захапа ръкавицата си и я изхлузи. Трябваше да докосне Джоана. Тя беше красива като Бриджит и Ребека. Кожата ѝ беше мека. Прокара пръст по брадичката и нежната извивка на шията ѝ. Тя не трепна, нито помръдна. Дишането ѝ се учести. Той отметна настрана косите ѝ и я целуна по врата.

Планът му щеше да се осъществи. Щяха да се обадят на шерифа Тайлър Макбрайд и да му кажат да приготви хеликоптер за бягство. И да поискат пари за всеки случай.

Дохърти не възнамеряваше да бъде наблизо, когато хеликоптерът кацнеше. Щом ченгетата разберяха, че са измамени, двамата с Джоана щяха да са напуснали Долината и да започват новия си живот заедно.

Увеличи скоростта, изпревари Чапман И му направи знак да спре.

– Угаси мотора.

Дъг изпълни заповедта.

Дохърти се ослуша. Никой не ги преследваше. Бяха повредили моторните шейни в хижата. Гениална идея, въпреки че беше на Дъг.

– Е, да тръгваме. – Той отново запали мотора и този път излезе Начело.

***

Карл Уебър влезе в кабинета, където Тайлър слушаше разговора между Ханс Вито и отдела в Хелена. Екипът на специалните части щеше да потегли след по-малко от час.

Но щяха да им трябват два часа да стигнат до Долината. Къде ли Дохърти беше отвел Джоана?

– Тайлър, имам новина.

Тайлър се приближи до агента.

– Работят ли моторните шейни?

– Не, но "Поларис" е изчезнала. Трябва да са я взели бегълците.

– Вчера Дохърти отиде с нея до изоставената ферма на Кимбъл.

– Това е личната шейна на Джо. Има глобална позиционна за проследяване.

Макбрайд изпита слаба надежда.

– Трябва да я включим.

– Ще се обадя.

Тайлър направи знак на Ханс Вито да приключи разговора. В хижата имаше само една телефонна линия.

– С Джордж Уъртингтън решихме да поставим джипиеси на всичките ни шейни, след като синът му Кайл се изгуби миналата година. Не знаех, че ще се наложи да проследявам похитител.

Карл Уебър се беше състарил за една нощ и Тайлър сложи ръка на рамото му. Някога Карл беше едър и силен и въпреки че беше в добра форма за осемдесетгодишен старец, очите и бузите му бяха хлътнали. Не изглеждаше така, когато Тайлър ходи в хижата последния път.

– Ще намерим Джо и Трикси. Обещавам.

Старецът кимна. Тайлър беше решил да му съобщава само добри новини.

Ханс затвори и Карл се свърза с компанията доставчик на сателитно проследяване.

– Има проблем – съобщи той, докато чакаше. – Услугата често прекъсва тук, в Долината. Може само да зърнем къде са бегълците и после връзката да се разпадне. И тъй като интернетът не работи, ще трябва да разчитаме на фирмата за проследяване да ни кажат къде са.

– Ще се възползваме от всяка информация, която получим, стига да можем да изпратим екипа на специалните части на мястото.

Тайлър беше нервен. Искаше да излезе и да тръгне след убийците, но нямаше начин да го направи без моторна шейна.

– Има ли надежда за шейните?

– Престъпниците са повредили захранването. Лесно и ефикасно – отвърна Карл. – Въпросът е да се свърже всичко правилно. Агент Бианки е там с Портър, Наш и двамата Ман. Работят бързо.

Тайлър искаше да работят още по-бързо. С периферното си зрение забеляза, че Джейсън стои на прага на кабинета. Момчето се приближи.

– Трябва да бъдеш с приятелите си, Джейсън. – Той го беше изпратил с другите деца в апартамента на Карл Уебър. Не искаше да се тревожи за тях.

– Искам да помагам.

Баща му го потупа по гърба.

– Знам, но в момента не можеш да направиш нищо.

– Моля те! Не ми се седи със скръстени ръце.

– Да, но... – Тайлър млъкна и си представи, че е дванайсетгодишно момче и има желание да се държи като мъж и да помага, но няма опит и умения. – Как е Лия? Държи ли се?

– Добре е, но преди малко плака.

– Заведи я да поговорите с Уайът. Чичо ти се побърква, докато лежи, и не искам да направи някоя глупост, като например да стане. И Лия трябва да се поразсее, за да не мисли за майка си.

Джейсън не изглеждаше много убеден.

– Важно е Уайът да не се движи.

– Добре, татко. Ще отида.

Той излезе и тръгна по коридора да намери Лия. "Джейсън е добро момче" – помисли си Тайлър.

Карл вече говореше по телефона.

– Включиха системата за проследяване, но още няма сигнал. Ще я наблюдават. Мога да чакам до телефона. Ще се обадят и от ФБР.

– Благодаря, Карл. Ще отида в гаража да видя дали ще мога да помогна с шейните.

Тайлър излезе навън. Небето се проясняваше. Температурата се беше повишила до минус един градус и прогнозата беше за плюс пет. Това беше изумително, след като вчера не надхвърляше минус десет, а понякога спадаше до минус осемнайсет. В Далас също имаше застудявания, но съвсем не бяха като мразовитите зими в Долината. Студът беше достатъчен да го накара да иска да се върне в Тексас.

Семейството му обаче беше тук. Уайът. Джейсън растеше и ставаше чудесен младеж. Беше подновил взаимоотношенията си с брат си, след като не бяха разговаряли години след смъртта на Шарън.

И Джо. Вчера в нея настъпи промяна и макар тя да не говореше много, той подозираше, че най-после се примирява със смъртта на покойния си съпруг и ще може да се посвети на друг. На него.

Първо обаче трябваше да я отърве от убиеца.

– Има ли напредък? – попита, когато влезе в гаража.

– Работим – отвърна Банки.

– Няма да ви притеснявам, но животът на две жени е в опасност.

Мич го изгледа гневно и Тайлър мигновено съжали за думите си. Не трябваше да бъде толкова ироничен. Те знаеха много добре какъв е залогът.

– Да помогна ли с нещо?

– Разбираш ли от техника? – попита Бианки.

– Не.

– Тогава ни остави ние да се справим с проблема. Наш има златни ръце.

Сякаш по даден знак, Наш превъртя ключа на стартера на едната шейна и моторът забръмча.

– Да се залавяме с друга – оптимистично настроен, предложи Мич.

Предавателят на Тайлър изпиука.

– Виго до Макбрайд.

– Казвай.

– Открихме едната шейна. Движат се на запад по Южния път. В момента се намират на половината разстояние между нас и Лейквю.

– Къде мислиш, че отиват? Към камионетката?

– Може би. Или смятат да откраднат кола в Лейквю. Там ще трябва да заредят гориво, иначе няма да могат да напуснат Долината. Според Карл между Лейквю и водохранилището "Лима" няма нищо, освен ако не знаеш къде отиваш, а те не знаят.

– Не, връщат се по следите си. Искат да се измъкнат, но не знаят, че най-прекият път е на изток.

– Казаха, че ще се обадят за хеликоптер.

– Не знам дали да им вярвам, но трябва да бъдем подготвени за всичко.

– Карл каза, че сателитната система за проследяване ги е изпуснала, но продължават да се движат към Лейквю.

– Благодаря – отговори Тайлър и се обърна към Наш: – Има ли по-бърз маршрут до Лейквю от Южния път?

– Не.

– Тогава да поправим още една шейна и да тръгваме. Имам лошо предчувствие.

Двайсет и втора глава

– Категорично не.

Дъг Чапман бавно поклати глава, докато гледаше пожарната кула, която беше на километър и половина от Южния път.

Джо внимателно следеше разговора им. Нямаше представа какво е намислил Дохърти, но очевидно Чапман не беше съгласен с тази част на плана.

– Щом се качим горе, ще виждаме всичко в радиус от няколко километра. Ще разберем, когато идват. Няма начин да стигнат до нас.

– И ще бъдем в капан – възрази Дъг. – Ще обградят кулата и няма да можем да се измъкнем.

– Имаме Джоана и сестра ѝ – напомни му Дохърти.

Трикси изплака и Джо я прегърна.

– Всичко ще бъде наред.

– Няма да бъде! – отвърна сестра ѝ.

Чапман я погледна гневно:

– Млъкни!

– Ще се обадим на шерифа и ще му съобщим исканията си – продължи Арън. – Ще кажем, че сме в Научната база. Вчера оставих следи и сутринта ги поопресних. Няма причина да мислят, че не сме там.

– Тогава защо ще се затваряме тук? – попита Дъг.

Пожарната кула вече не се използваше. Горската служба извършваше редовни полети и следеше за пожари. Доскоро Сам Наш се занимаваше с тази задача. В началото на лятото се преместваше в кулата и наблюдаваше Долината.

За добро или за зло времената се бяха променили.

– Ами градът, покрай който минахме по пътя?

– Град ли? – намръщи се Дохърти. – Там нямаше нищо.

– Имаше нови сгради. Ще се ослушваме и няма да бъдем на трийсетина метра височина.

Джо разбра, че Чапман се страхува от височини.

И Арън, и Дъг бяха прави. Ако се качаха в кулата, щяха да бъдат в капан. Но нямаше начин някой да се приближи и да не го видят, освен ако отново не завалеше сняг. Джо погледна небето. Облаците се движеха на североизток и се проясняваше.

Но духаше постоянен вятър и температурата не се беше повишила много от сутринта. Подозираше, че до вечерта ще се разрази нова буря.

Пожарната кула беше оскъдно обзаведена. Докато работеше там, Наш носеше преносим генератор, радио и хладилник. Имаше походно легло и бюро. Джо не знаеше дали все още са там. Работата беше самотна и някой от синовете му го сменяше от събота следобед до понеделник сутринта. Сам Наш обаче предпочиташе този живот.

Джо бе изпаднала в същото тихо отчаяние като семейство Наш. Преди двайсет и две години Емили Наш бе загинала трагично в злополука, докато караше ски. Сам и тримата му сина така и не се съвзеха напълно. Двете по-големи момчета се преместиха, но Питър, който бе гледал как майка му умира, и Сам останаха в Долината. Питър служи три години в армията.

Такъв ли живот искаше Джо? Да живее ден за ден и да се сгрява само със спомени?

Наистина ли мислеше, че Джейсън може да замени Тими? И че той е заплаха за спомена за сина ѝ?

Трябваше да говори с Тайлър, да му обясни и да изясни нещата. Първо обаче трябваше да се измъкне от престъпниците и да загърби миналото.

Спомни си какво бе казал снощи Ханс Виго за личността на Арън Дохърти. Той страдаше от самозаблуди и смяташе, че тя го обича. Трябваше да се преструва, че е така, и тогава двете с Трикси можеше да се отърват живи.

– Имай ми доверие – прошепна тя на сестра си.

Преди Трикси да отговори, Джо стана от шейната.

Чапман и Дохърти се обърнаха към нея. Дъг държеше пистолет.

Тя вдигна ръце.

– Арън, може ли да поговорим насаме?

– Какво...

– Ней вярвай – прекъсна го Чапман.

Дохърти го погледна гневно и сетне подозрително се втренчи в Джо.

– Какво има?

– Градът още не е завършен. Строителният предприемач се опита да възкреси предишната слава на Лейквю, когато е бил миньорски град преди стотина години. Строи старинен град, където ще има мотел, магазини и ресторант. Поне така си мисли. – Тя завъртя очи. – Идеята е чудесна и хората няма да пътуват далеч да пазаруват. Ще идват на спокойствие и да се възстановяват.

– Нея слушай – отново се обади Чапман.

Джо погледна Дохърти.

– В сградите няма нищо, нито отопление, нито храна и вода. Повечето не са довършени. Неприятно ми е, че трябва да се съглася с приятеля ти, но в пожарната кула няма да сме по-добре. Вярно, вижда се в радиус от няколко километра, но там няма прозорци. Ще бъде най-малко десет градуса по-студено и вятърът... – Погледна Трикси, за да бъде по-убедителна. Сестра ѝ беше премръзнала и посиняваше, но се стараеше да не го показва.

Джо заговори тихо и се приближи до Арън. Докосна ръката му. Погледна го в очите. Той изглеждаше напълно нормален, но тя знаеше на какво е способен.

– Трикси изпитва болка. Кракът я боли ужасно от студа. Моля те, нека отидем някъде на топло.

– Къде?

Тя наклони глава и видя, че Дохърти погледна загрижено Трикси. Не му беше безразлично. Не искаше сестра ѝ да страда.

Джо можеше да се възползва от това.

– В къщата на Сам Наш.

– Какво? – намеси се Дъг. – Ще послушаш кучката? Трябваше да запушим мръсната ѝ уста.

Джо отстъпи зад Дохърти, сякаш се уплаши от Чапман. Е, наистина се страхуваше. Дъг Чапман беше неконтролируем. Тя не можеше да предвиди какво ще направи, но Арън трябваше да бъде на нейна страна.

– Кой живее там? – попита Дохърти.

– Сам Наш и синът му Питър, но в момента и двамата са в хижата. Къщата им е само на три километра оттук. Топло е и има храна. Най-хубавото е, че е на хълм. Ще видиш всеки, който идва по алеята за коли. Кълна се, Арън. И ако не ми вярваш, отиди там и щом не ти хареса, се върни тук. Не е далеч.

– Не – заяви Чапман. – Предпочитам града. Защо да ѝ вярваш?

– Добре – каза Джо и гневно го изгледа. – да отидем в града. Намира се на осем километра в противоположната посока, но ще стигнем. И ще се увериш, че съм права.

– В къщата ще бъде по-добре – обърна се Арън към Дъг.

– Не можеш да ѝ вярваш! – възкликна той.

– Скоро ще разберем дали лъже. – Дохърти я погледна и докосна брадичката ѝ. Джо трябваше да използва цялото си хладнокръвие, за да не се отдръпне.

– По дяволите! Дано има уиски или ще убия някого – заяви Дъг и изгледа гневно Джо.

Арън застана пред нея и я скри от убийствения му поглед.

– Да тръгваме. – Той се обърна към Джо: – Студено ли ти е?

– Добре съм.

Дохърти сложи ръце на раменете ѝ и ги разтърка. Масажът я затопли и ѝ напомни, че всъщност ѝ е много студено. Краката ѝ бяха ледени и ако останеше още малко навън, щеше да се вкочани.

– Ще те сгрея.

Тя потрепери, когато той я прегърна и я поведе към моторната шейна. Докато се качваха, Арън зарови лице във врата ѝ.

– Съжалявам, че нямахме време да си вземеш дрехи.

– Добре съм – повтори Джо.

– Ще ти купя всичко необходимо веднага щом се измъкнем оттук.

– Много си мил.

Дано планът ѝ успееше.

Двайсет и трета глава

Тайлър седеше в антрето и чешеше санбернара зад ушите. Мислеше. Работеше само една шейна, а той искаше да намери Джо.

Позволи на Наш да заведе Уайът от другата страна на прохода Ред Рок, където щеше да ги посрещне спасителният хеликоптер и да закара брат му в най-близката болница.

Това беше най-трудното решение, което беше взимал през живота си. Но ако скоро не получеше медицинска помощ, Уайът щеше да умре. Вдигна висока температура и от време на време изпадаше в безсъзнание.

Снощи разговаряха, а сега...

– По дяволите – измърмори той.

Ханс излезе от кабинета.

– Дохърти се обажда.

Тайлър скочи и стресна кучето.

– Какво каза? – попита и тръгна към кабинета.

– Иска да говори с теб.

Тайлър кимна, пое дълбоко дъх и взе предавателя.

– Шерифът Макбрайд.

– Искам транспорт – хеликоптер – да ни изкара от Долината.

– Знаеш, че не мога да го направя.

Ханс Виго бе доближил ухо до предавателя, за да слуша разговора.

– Нямаш избор. Имам две заложнички и докато двамата с Дъг сме на свобода, няма да ги видиш отново.

– Искам да говоря с Джо.

– Джо? Така ли я наричаш? Защо не госпожа Сътън?

– Не знам какво имаш предвид.

– Стой далеч от нея, шерифе. Тя не е твоя.

– Джо не е на никого. Тя не е имущество.

– Моя е. И го знае. Написа книги за мен. И сега иска да бъде с мен, особено след като разбра какво съм сторил за нея.

Ханс направи знак на Тайлър да накара Дохърти да говори на тази тема.

– Убил си Линкълн Барне заради нея – рече шерифът.

– Той беше зъл. Неандерталец. Обвиняваше Джоана, че му е отнела Трикси. Но аз разбрах истината. Една жена се нуждае от мъж, който да се грижи за нея. Да я обича. Да ѝ дава каквото иска. Линк беше лош и склонен към насилие човек. Хубаво е, че е мъртъв. И без това все някога щеше да умре. Аз само ускорих нещата.

– Разбирам.

– Съмнявам се.

– Наистина разбирам. И аз бих убил Линкълн Барне заради онова, което направи. Ти не си като него, Арън. Много по-добър си. Все още не си убил никого. Това ще бъде в твоя полза пред властите на затвора.

– Искаш да ме изпратиш там. Още имам смъртна присъда. Ще бъда мъртъв до две години.

"Предложи му сделка" – написа Ханс на лист хартия.

– Ами, ако издействам да те преместят другаде? Във федерален затвор? Някое място, по-хубаво от "Куентин".

– Не искам да се връщам в никой затвор, а да живея спокойно с Джоана.

Тайлър стисна предавателя, но гласът му остана безизразен.

– Трябва да говоря с нея, за да се уверя, че е жива, преди да преговаряме.

– Не. Нямам ти доверие. Можеш да говориш със сестра ѝ.

Миг по-късно от предавателя се разнесе пискливият, нервен глас на Трикси:

– Тайлър?

– Добре ли си? А Джо?

– Добре сме.

Беше ужасена, но Трикси беше много по-напрегната от Джо. По дяволите, Тайлър искаше да чуе Джо и да се увери, че е невредима.

– Докоснаха ли ви? Нараниха ли ви?

– Не...

Дохърти грабна предавателя:

– Достатъчно. Знаеш, че са живи и здрави и няма да нараня Джоана. Простих ѝ, въпреки че вчера се опита да ме убие, защото така постъпваш, когато обичаш някого.

Сърцето на Тайлър се сви. "Така постъпваш, когато обичаш някого."

– Какво искаш? – тихо попита той.

– Хеликоптер. След два часа. В Научната база "Ред Рок".

– Ще пуснеш ли Джо и Трикси?

– След като напуснем Долината.

Тайлър знаеше, че той няма намерение да пуска Джо.

– Имам предложение.

– Не си в положение да преговаряш, шерифе.

– Аз ще ви бъда заложник. Пуснете Джо и сестра ѝ и вземете мен.

– Не съм глупак, шерифе. Ако хеликоптерът не дойде, Трикси Уебър ще умре.

– Арън, слушай...

Престъпникът изключи предавателя.

Тайлър удари с юмрук по масата.

– Не мога да позволя да качат Джо и Трикси на хеликоптера. – Той прокара пръст по картата на стената и намери Научната база-. – Това е била крайната цел на Дохърти вчера. Тръгнаха преди по-малко от два часа, но тъй като времето е ясно, се придвижват по-лесно с шейните. Бързо ще стигнат до Научната база.

– Не са там – обади се Ханс.

– Защо мислиш така?

– Защото "Поларис" е в Лейквю – отвърна Карл Уебър. – Системата за сателитно проследяване обхваща радиус само от три километра и те са в ранчото на Наш.

– В дома на Наш? – учуди се шерифът. – Осигуряват си подслон, храна, вода и припаси. Може да заредят с гориво и да отидат навсякъде, дори извън Долината. Докато ние се мотаем и изпращаме всички в базата, те имат време да се измъкнат.

– Освен ако не смятат да отидат в базата, когато разберат, че хеликоптерът е излетял.

Тайлър поклати глава.

– Дохърти не желае други хора около себе си. Не вярва на никого – на пилота, на мен, нито дори на Джо. Иска да се измъкнат от Долината и да поеме контрола в свои ръце. Джо няма да рискува живота на Трикси или на някой невинен свидетел и се преструва, че участва в играта му.

– Може би – съгласи се Виго – тя го е убедила да отидат в дома на Наш, защото знае за джипиеса. Докато се преструва, че играе по свирката му, нищо лошо няма да ѝ се случи. Но ако Дохърти заподозре, че го лъже...

Не беше необходимо да довършва мисълта си. Тайлър знаеше, че ако Дохърти се вбеси, Джо ще умре първа.

– Мич, на какво разстояние можем да се приближим до Лейквю с шейната?

– На не повече от три километра. Ако чуят мотора, ще помислят, че отиваме в базата, но ако се приближим, ще разберат, че ги преследваме.

– Карл, остани на линия с джипиеса. Искам да знам, ако шейните потеглят. Мич, с теб ще тръгнем с първата шейна, която е на разположение. Караш ли ски?

– Отдавна не съм карал.

– Вземи един чифт и ще се упражняваш. Ще се приближим със ски на три километра. Гросман и Дънкан могат да вземат втората шейна, ако успеят да я поправят. Ханс, ще останеш ли тук; хижата ще бъде нещо като команден център?

– Да. От Хелена ми съобщиха, че са тръгнали. Ще бъдат тук след по-малко от два часа.

– Добре. Поддържай връзка с мен и ще ти кажа къде да кацне хеликоптерът. Крейг и Шон Ман могат да се грижат за децата. Искам всички да стоят в апартамента на Карл. Да отидем да видим докъде е стигнал Портър с шейните.

***

Дохърти и Чапман се караха за всичко. Спореха дали да завържат Джо и сестра ѝ. Дохърти отказа, но Дъг държеше на това. Искаше да ги заключат в мазето, но Арън не се съгласи с думите "Нуждая се от Джоана". Дохърти настояваше да тръгнат незабавно, а Чапман заяви, че трябва да имат сигурен план, преди отново да излязат. "Навън е минус шест градуса, по дяволите!" – възрази Чапман, след като погледна термометъра.

Дохърти отстъпи и завързаха пленничките си гръб до гръб на столове в кухнята, но продължи да убеждава Дъг да потеглят веднага.

– Трябва да заредим бензин и се нуждаем от план – заяви Чапман.

– Ти зареди шейните, а аз ще разгледам картите. И когато се върнеш, ще имам план и ще тръгнем.

– По дяволите, Арън, не искам отново да излизам навън.

– Все някога ще се наложи да излезем, при това скоро. Трябва да изминем петдесет и пет километра, за да стигнем до Монида, който е нещо като запустял град. Но сигурно ще успеем да откраднем кола там.

– Да, този план ми харесва.

Арън не преставаше да крачи напред-назад.

– Щом вземем кола, ще се отправим на юг.

– Да, на юг. На топло. А откъде ще намерим пари?

– Ще претърся къщата. Трябва да има нещо ценно. Може би пари или бижута.

– И оръжия – добави Дъг.

– Е, споразумяхме ли се? Ти зареди с бензин, а аз ще намеря пари, и тръгваме.

Чапман с нежелание облече скиорското яке.

– Стига никога повече да не виждам, усещам или вдишвам сняг.

Докато излизаше, прокара ръка по гърдите на Трикси.

– Хубави са, кукло – отбеляза и ѝ намигна.

– Кретен – измърмори под нос Дохърти, когато Чапман се отдалечи.

Джо следеше разговора с привидно безразличие, но всъщност се опитваше да измисли начин да настрои двамата мъже един срещу друг. Дохърти не харесваше Дъг. Дали заради мръсните му приказки? Или заради склонността към насилие? Начинът, по който се държеше е Трикси? Беше чула разговора по предавателя между Арън и Тайлър. Вярно, Дохърти не беше убил никого. Простреля Уайът, но това беше, защото той се опита да му попречи да вземе Джо. Чапман беше убил Грег и Вики Троцки без определена причина, просто защото скучаеше.

Как можеше да използва информацията в своя полза? Тайлър и другите сигурно още не бяха тръгнали. Щяха да им трябват най-малко четирийсет минути с бясна скорост с моторните шейни, за да стигнат до дома на Наш, но нямаше да се приближат. Щяха да изминат останалото разстояние пеша или със ски, за да не ги чуят, и това щеше да добави още минути. Тя нямаше представа каква беше повредата в шейните. Вероятно нямаше да могат да ги поправят и щеше да се наложи да изминат със ски целия път и да изгубят твърде много време.

Джо трябваше да забави престъпниците и да осигури на Тайлър време да стигне до тях.

– Арън? – попита тя.

Той престана да разглежда картата, приближи се, приклекна до нея и докосна лицето ѝ. Джо преглътна, положи усилия да не се отдръпне и се усмихна.

– Дъг не ми харесва.

– Той е много полезен в определени ситуации.

– Груб е. Докосна неприлично Трикси. Не ми харесва начинът, по който я гледа. Мисля, че ще я нарани.

Трикси изохка. Не се преструваше, защото трепереше неудържимо, но моментът беше подходящ.

– Няма да му позволя. Но защо те е грижа за нея?

– Тя е моя сестра.

– Ти прощаваш много по-лесно от мен.

Джо искаше да му каже, че не знае нищо за семейството им, но престорено смирено наведе глава.

– Не ми харесва и начинът, по който гледа и мен.

Дохърти настръхна. Сграбчи крака ѝ и го стисна.

Съдейки по изражението му, той не съзнаваше, че я наранява. Тя пренебрегна болката.

– Гледа те? – бавно попита Арън.

– Да.

– Ще го убия, преди да те е докоснал. Знаеш го, нали?

Джо повдигна рамене.

– Искам да ти вярвам, но...

Той се намръщи.

– Говоря истината от самото начало.

– Каза, че името ти е Джон Милър.

– Защото исках да ме опознаеш, преди да ти разкажа всичко.

Тя не беше сигурна къде е сгрешила, но Арън вече не се държеше толкова приятелски с нея. Какво каза, че го ядоса? Какво можеше да каже, за да го превърне отново в мил и загрижен любим?

– Вярвам ти. Само исках да знам.

Той кимна и я погледна в очите. Наведе се и устните му почти докоснаха нейните. Джо извърна глава. Направи го инстинктивно, не можа да се сдържи. Ако беше предупредена, вероятно щеше дори да го целуне, но той я изненада.

Дохърти хвана главата ѝ и я обърна с лице към себе си.

– Няма да ми отказваш онова, което е мое. Вероятно разбираш, че така е най-добре. Тук си обвързана с много неща и хора. Трябва да избягаме, за да бъдем заедно. Но сега, когато сме сами, няма да извръщаш глава.

Той я целуна. Джо не се отдръпна, защото се уплаши, че Дохърти ще направи нещо по-лошо. Китките ѝ опънаха въжетата. Пръстите ѝ се опитаха да развържат възлите, които обаче бяха здраво стегнати.

– Няма да те нараня – прошепна в ухото ѝ Арън, – освен ако отново не ми измениш. Простих ти за вчера, но няма да ти простя за днес. Няма да ти дам трети шанс.

Стана и излезе от кухнята.

– Трикси – промълви Джо, когато чу, че той слиза по стълбите, – можеш ли да разхлабиш възлите?

– Какви ги вършиш? Играеш си с него. Не го прави. Не си играй. Те ще ни убият. Първо ще ни изнасилят и после ще ни убият! – Сестра ѝ щеше да изпадне в истерия.

Джо не се съмняваше, че Дъг Чапман ще изнасили едната или и двете. Вярваше обаче, че Арън Дохърти не иска да ги изнасили. Желанието му беше Джоана да бъде негова приятелка и съпруга. Докато играеше тази роля, тя беше в безопасност.

Не беше сигурна какви са всичките правила на играта, нито дали той ще ги промени неочаквано, но беше убедена, че Тайлър ще ги открие, ако останат в дома на Наш, а ако тръгнат, шансовете им за оцеляване ще намалеят.

– Трикси, слушай – продължи, като се ослушваше за движение по стълбите или звук от отваряне на врата. – Тайлър ще ни намери, но трябва да забавим престъпниците.

– Той мисли, че сме в базата!

– Тихо. "Поларис" има сателитна система за проследяване. Инсталирахме я миналата година, спомняш ли си?

– Наистина ли мислиш, че ще ни намерят? – попита Трикси след дълго мълчание.

– Да. Но трябва да се преструваме, че се подчиняваме на убийците. Още съвсем малко. Можеш ли да разхлабиш възлите? Помогни ми. Трябва да се развържем. Ако успеем, знам къде Наш държи оръжията си.

– Ще се опитам.

– Ако не можем, не се съпротивлявай и ги бави.

– Не знам дали ще мога да го направя. Онзи тип е толкова противен. Но Арън ме плаши още повече. Говори нормално, но погледът му е безумен.

Джо знаеше какво има предвид сестра ѝ. Арън Дохърти беше безличен и говореше спокойно, но думите и видът му... Надяваше се, че ще успее да се справи с него. Припомни си какво беше научила предишната нощ от агент Виго. Как Арън много пъти е бил изоставян от майка си при роднини и приятели в цялата страна.

Коя майка би постъпила така с детето си? Можеше ли да бъде толкова студена, че да го оставя седмици и дори месеци?

Джо никога не бе оставяла сина си. Опита се да си представи как се е чувствал Арън, докато расте без баща и с майка, която се появява и изчезва от живота му, когато поиска, и отсъства от рождените му дни и училищните празници. Тими обичаше футбола и Джо и Кен ходеха на всеки мач. Джо присъстваше и на повечето му тренировки. Разбира се, когато крайният срок за предаването на поредния ѝ роман наближеше, носеше лаптопа си на игрището и пишеше, докато момчетата ритаха топката или се боричкаха, но обичаше да гледа сина си.

Опита се да изпита съчувствие към Арън, но ѝ беше трудно. Той простреля Уайът и го остави насред дивата пустош. Отвлече нея и Трикси не само като заложници, но и защото беше обсебен от Джо. И беше убил Линкълн Барне от погрешно разбрано чувство, че отмъщава за нея.

Не ѝ беше приятно, че убийството на Линк я радва. Когато го осъдиха на смърт, изпита смесени чувства, предимно заради Лия. Детето не беше виновно за нищо и не заслужаваше да носи позорното клеймо, че баща ѝ е убиец.

Ето защо не говореше на тази тема. Не говореше с Лия и за Кен и Тим, с изключение само на няколко думи. Не беше честно към Лия. Момиченцето обичаше Кен и обожаваше братовчед си Тим. Имаше и хубави, и лоши спомени.

Джо трябваше да споделя повече хубави спомени с племенницата си, за да запомни Тим не като момчето, застреляно от баща ѝ, а като братовчеда, с когото е играла футбол и видеоигри.

И Джо трябваше да си спомня хубавите мигове, а не последния ден.

– Извинявай – каза на Трикси.

– За какво? Ти си силна. Не знам как го правиш.

– Съжалявам, че те накарах да се чувстваш виновна за убийството на Кен и Тим. Вината не е твоя, но мисля, че подсъзнателно съм те обвинявала. Не е честно. Не си искала Линкълн Барне да е насилник и убиец, нито да идва в дома ни. Ти се криеше, за да спасиш живота си, но той те намери. Аз съм виновна.

– Не, Джо, моля те...

– Слушай, Трикси. Говоря сериозно. Линк е бил обсебен от теб. Осъзнах го едва сега, докато наблюдавах Арън. Това не е нормално. Линк е бил психопат. Щял е да те преследва, където и да отидеш. Ако се беше върнала в Долината, щеше да дойде тук. Трябваше да изведа децата или да бъда по-внимателна... – Потрепери и си пое дълбоко дъх. – Ти си моя сестра, Трикси. Обичам те.

– Господи, Джо, не заслужавам прошката ти...

– Тихо. – На Джо ѝ се стори, че вратата се отвори. Миг по-късно се тресна и двете с Трикси подскочиха.

– Арън! – извика Чапман.

– Горе съм – чу се приглушен отговор. – Намерих оръжия.

– Добре.

Чапман влезе в кухнята.

– Виж ти! Двете сестри самички.

Той възседна Джо на стола. Тя усети противния му дъх и студените му ръце на врата си.

– Хубавица си, Джо. Красавица. Хубав задник, хубави гърди и красиво лице. Арън не иска да те споделя, но може би няма да е непрекъснато тук, по дяволите! Може да се позабавляваме, само ти и аз. – Чапман потърка пениса си в нея и я целуна по устните. Тя извърна лице и той се изсмя в ухото ѝ. – И без това не обичам много да се целувам. Но определено обичам завързани и безпомощни жени.

Бръкна под пуловера ѝ и ощипа зърната на гърдите ѝ. От очите на Джо потекоха сълзи от болка.

И двамата едновременно чуха стъпките по стълбището. Чапман скочи и направи същото с Трикси. Целуваше я, когато Дохърти влезе.

На лицето на Арън се изписа отвращение.

– Стани от нея, Дъг. Почакай, докато се измъкнем оттук. Готови ли са моторните шейни?

– Заредени са и чакат в гаража.

– Защо не ги докара пред къщата?

Чапман стана. Трикси хлипаше.

– Всичко е наред – прошепна Джо, въпреки че не го вярваше напълно.

"Забави ги, по дяволите! Измисли нещо!"

– Защото съм ужасно уморен и ми е студено – отговори Дъг. – Хайде първо да ядем и да съберем сили, щом ще пътуваме още час и нещо.

– Арън, неприятно ми е да ти го кажа, но съм съгласна с него – обади се Джо. – В Монида няма нищо. Вероятно дълго време няма да намерим храна или нещо друго. – Той, изглежда, не беше съгласен с нея и тя добави: – Не съм яла цял ден, Арън, и най-после апетитът ми се възвърна.

Той докосна леко лицето ѝ и тя се усмихна. Надяваше се, че има сърдечен и приятелски вид, но всъщност искаше да се изплюе в лицето му.

– За теб, моя любов. Двайсет минути. Само толкова. И после трябва да тръгваме.

Двайсет и четвърта глава

Тайлър и Мич бяха в едната шейна, а помощник-шерифите Гросман и Дънкан – в другата. Караха по пресните следи в снега, оставени от двамата убийци, които бяха отвлекли Джо и Трикси. Специалните части бяха тръгнали, но щяха да пристигнат след два часа. Тайлър не можеше да чака толкова дълго. Не знаеше защо Дохърти излъга къде се намират. Или може би беше казал, че са в базата и щеше да се обади в последната минута да изпратят хеликоптера на друго място.

Ханс Виго щеше да ги предупреди по предавателя, ако шейните започнеха да се движат. В момента бяха в ранчото на Сам Наш. Не можеха да използват други превозни средства. Джипът на Наш не можеше да върви по дебела снежна покривка.

Наш имаше и снегорин, но се движеше бавно. Дори ако Чапман, който имаше технически познания, разбереше как да го подкара, Тайлър не мислеше, че биха рискували да тръгнат с нещо, движещо се толкова бавно.

Дохърти или смяташе да се срещнат в базата, след като разбереше, че хеликоптерът идва, или нямаше намерение да се срещат и печелеше време, за да избяга.

Престъпниците нямаха оръжия, но в дома на Наш можеха да си набавят цял арсенал. Наш имаше няколко пушки. Беше взел само една, когато дойде в хижата вчера.

Небето беше по-скоро синьо, отколкото сиво и въпреки че езеро Ъпър Ред Рок се намираше на няколко километра, Тайлър виждаше как слънцето се отразява в спокойните води. Езерото беше дълбоко и през зимата замръзваха само два-три сантиметра от повърхността.

Макар че водата беше идеална, с температура около плюс един градус според прогнозите, Карл Уебър каза, че вероятно скоро ще се разрази буря. От Метеорологичната служба я предвиждаха след двайсет и четири часа, но той вярваше на преценката на Карл, защото бе преживял безброй изненадващи бури.

Стигнаха на три километра от ранчото на Наш, спряха и слязоха от шейните. Дойдоха бързо, защото видимостта беше добра и Чапман и Дохърти бяха оставили ясни следи.

Четиримата мъже сложиха ските. Всички имаха предаватели, а Тайлър носеше и преносимата радиостанция, за да поддържа връзка с хижата. Не можеха да се движат бързо като с моторните шейни, но се пързаляха с десетина километра в час. Тайлър се зарадва, че е опреснил уменията си в зимните спортове, откакто се премести в Монтана, иначе щеше да се влачи отзад.

След двайсетина минути видяха ранчото на Наш. Прецениха положението и измислиха план за нападение, без да поставят Джо и Трикси в по-голяма опасност, отколкото вече бяха.

***

Бим!

Джо подскочи, когато стенният часовник във всекидневната на Наш обяви часа. Плътният звук отекна в главата ѝ. Разбира се, беше идвала много пъти и бе чувала печалния звук, но днес ѝ прозвуча особено зловещо.

– Време е да тръгваме – каза Дохърти и развърза пленничките.

Дали Тайлър бе имал достатъчно време да проследи джипиеса в моторната шейна и да стигне до ранчото? Стори ѝ се, че чу бръмчене на моторни шейни в далечината, но после спря или може би завиха.

Бам!

Беше ли повярвал Тайлър на Дохърти, когато му каза, че иска хеликоптерът да ги вземе от Научната база? Натам ли се бяха отправили? Може би не бяха включили проследяващото устройство или нямаше сигнал.

А вероятно дядо ѝ беше забравил, че са монтирали джипиеси на шейните, а Портър беше сериозно ранен и не си спомняше.

– Моля ви, пуснете ни! – обади се Трикси. – Ще заминете, а ние няма да кажем на никого. Оставете ни тук и тръгвайте.

– Само ще ви забавим – добави Джо.

– Вие сте заложнички, сладурани – ухили се Дъг Чапман. – Няма да ви освободим скоро.

Арън се загледа в Джо. На лицето му беше изписано странно изражение. Беше ли издала неволно истинските си чувства?

Бим!

– Всичко ще бъде наред – каза ѝ той.

– Не! – извика Трикси, когато Чапман я сграбчи.

Дохърти я изгледа с отвращение.

– Ти не ни трябваш – заяви и насочи пистолета си към нея.

Джо изкрещя и се опита да застане между Дохърти и оръжието, но той я стисна за рамото толкова силно, че кръвообращението ѝ се забави.

– Какви ги вършиш?

– Наистина не знаеш какво е направила, нали? – попита Арън.

Бам!

– Арън – рече Джо. Очите ѝ се стрелкаха между Дохърти и Трикси. Защо искаше да убие сестра ѝ? Толкова ненормален ли беше, че убиваше наред, без да му мигне окото?

"Какво си мислиш, Джо? Убил е Ребека Оливър, защото не е отвърнала на чувствата му. Ще убие и теб. Не можеш да вярваш на всичко, което ти казва."

– Трикси? Ти ли ще ѝ кажеш или аз?

– Престани, Арън – заповяда Джо.

Чапман се наведе и я удари. Джо щеше да падне, ако Дохърти не я беше хванал.

– Нея докосвай отново – каза Арън и насочи пистолета към Дъг.

– Позволяваш на кучката да те командва? – попита Чапман, разгневен, че е на прицел.

Бим!

– Не я наричай кучка. Ще се държиш с нея с уважение.

– Тя те мами, Арън. Разиграва те цял ден.

Дохърти замига бързо.

– Всичко ще се оправи, след като се махнем оттук.

– Тогава какво чакаш?

– Искам Трикси да каже истината поне веднъж в живота си.

Бам!

Трикси поклати глава.

– Ти не ме познаваш. Не знаеш нищо за мен! Остави ме на мира!

– Бях съсед по килия на Линкълн Барне. Знам много за теб, Трикси. Повече, отколкото си разказала на сестра си.

– Млъкни! – Тя се нахвърли върху него, но Чапман я сграбчи и я задържа.

– Какво правиш, Арън? Да се махаме оттук.

– Не и докато Трикси не каже на Джоана истината.

Джо поглеждаше ту Дохърти, ту сестра си. Лицето на Трикси изразяваше нещо. На Джо ѝ се догади и към гърлото ѝ се надигнаха киселини. Не искаше да вярва на Дохърти. Той беше убиец и я бе отвлякъл, но...

Не. Нямаше да се поддаде на желанието си да притисне Трикси.

– Остави я на мира – тихо каза тя. – Моля те, Арън.

Бим!

Дохърти се обърна към нея и докосна лицето ѝ с дулото на пистолета. Изражението му беше нежно, почти любящо.

– Не желая да има тайни между нас, Джоана.

– Престани, Арън. Да тръгваме.

В съзнанието ѝ прозвуча тънко гласче. Искаше да разбере каква тайна знае Дохърти за сестра ѝ. Всичките ѝ съмнения и страхове се завърнаха.

"Не, Джо, не го прави. Тя е твоя сестра. Майка на Лия. Не можеш да върнеш миналото и да си вземеш отнетото. Просто забрави..."

Но съмненията, които изпитваше от четири години, се засилиха. Тя погледна Трикси, без да пророни дума.

По лицето на сестра ѝ се стичаха сълзи.

– Съжалявам, Джо.

Вам!

– Кажи ѝ! – изкрещя Дохърти и Джо подскочи. – Кажи ѝ, че си била омъжена за Линкълн Барне!

Джо се втренчи в Трикси, но изпита огромно облекчение. Отдавна питаше Трикси дали се е омъжила за него, когато са били в Лос Анджелис, но сестра ѝ отричаше. Имаше леки намеци от време на време, но Джо не настояваше, защото не беше важно.

– Всичко е наред, Трикси. Всичко е минало. Линк е наранил много хора. Не ме е грижа дали си била омъжена за него. Тогава ти беше различна и го напусна. Предпази Лия и това е най-важното – заяви Джо.

Вместо да се успокои, Трикси изглеждаше още по-ядосана:

– Защо ми прощаваш толкова лесно? Защо, Джо? След всичко...

– Кажи ѝ! – прекъсна я Дохърти.

Бим!

– Аз... аз...

Трикси се разрида неудържимо и се свлече надолу, а Чапман я пусна да падне на пода.

– Да изчезваме, Арън – извика Дъг. – Искам да тръгваме. Всичко е готово и губим време, защото се занимаваш с тъпи игрички.

Бум! Бум! Бум!

Джо отвори широко очи, когато Дъг Чапман политна назад. Пистолетът му стреля веднъж и куршумът се заби в тавана, откъдето като сняг се посипа мазилка. Нямаше кръв, защото Чапман беше облечен в дебело скиорско яке и сцената беше още по-сюрреалистична. След миг отдолу потече кръв и започна да капе на земята.

Устните му се раздвижиха, но от гърлото му не излезе звук. Строполи се тежко на пода и не помръдна повече.

Бам

– Кажи ѝ, Трикси! – Гласът на Дохърти беше толкова тих, че Джо едва го чу.

Сестра ѝ поклати глава.

– Не, не, не!

– Всичко е наред, Трикси – каза Джо. Сърцето ѝ биеше като обезумяло, а очите ѝ се стрелкаха ту към трупа на Чапман, ту към ужасеното, обляно в сълзи лице на сестра ѝ.

– Кажи ѝ, Трикси!

– Прощавам ти – рече Джо. Изпита желание да отиде при сестра си, но Дохърти я държеше здраво. – Миналото няма значение.

– Кажи ц! – изкрещя Дохърти.

– Аз съм виновна – изхлипа Трикси. – Аз съм виновна, че Кен и Тими умряха.

Джо искаше да каже, че вината не е нейна и не я обвинява за действията на Линкълн Барне, дори Трикси да е била омъжена за убиеца, но думите не излизаха от устата ѝ. Имаше нещо друго, което сестра ѝ не казваше.

– Питала ли си се как Линк ви е открил? – обърна се Дохърти към Джо. – Как е разбрал къде живеете?

Джо си беше задавала този въпрос, но след като Тими умря, това ѝ се стори без значение. Трябваше да попита, но беше замаяна от шока. А после дойде процесът... и така и не се разбра. Всъщност ѝ беше все едно. Съпругът ѝ и синът ѝ бяха мъртви и това беше достатъчно.

Тя погледна сестра си. Сега всичко придобиваше логика. Самообвиненията на Трикси, фактът, че се върна в Долината, въпреки че там не ѝ харесваше. И защо не ѝ беше приятно Джо да бъде с Лия, докатб в същото време ѝ я натрапваше.

Вина.

Бим!

– Няма значение – промълви Джо, макар че имаше значение. И сега, след като въпросът беше повдигнат, как можеше да го пренебрегне?

"Дохърти застреля съучастника си хладнокръвно. Ще убие и теб. Трябва да се махнеш и да измъкнеш Трикси. Нищо друго няма значение."

– Има – изплака Трикси и я погледна. Лицето ѝ беше изкривено от болка. – Аз му се обадих. Казах му да се срещнем в ресторанта на магистралата. Исках да замина с него. Знаех, че не мога да взема Лия, но трябваше да бъда с Линк. Той не дойде, но явно ме е проследил. Искаше Лия повече от мен. Проследил ме е до дома ти. Съжалявам, Джо. Нямах представа, че ще нарани някого.

Да нарани някого? Барне уби и мъж, и малко момче. Защото Трикси го беше завела в дома им.

– Съжалявам, Джо. Иска ми се да бях умряла в онзи ден.

Бум!

Джо изпищя. Устата на Трикси се отвори и от ъгълчетата потече кръв.

– Не!

Дохърти пусна Джо да отиде при сестра си.

– Радвам се – промълви Трикси. – Радвам се, че умирам. Грижи се за Лия. Ти си добра майка.

– Дръж се, дръж се! – извика Джо и я прегърна. Главата и сърцето я заболяха. Не можеше да мисли за онова, което Трикси бе направила. Обичаше я. – Моля те, не умирай.

– По-добре да е мъртва – рече Дохърти. – Отмъстих за теб. А сега да тръгваме, само ти и аз.

Бам!

Беше дванайсет часът на обяд и животът на Джо никога нямаше да бъде същият.

Двайсет и пета глава

Тайлър погледна Мич. Никой не пророни дума. И двамата чуха изстрела.

Със свито от страх сърце Тайлър се устреми напред. Бианки го последва. Къщата на Наш беше встрани от пътя и алеята за коли беше покрита със сняг, но маркерът показа, че Тайлър трябва да завие. Намалиха скоростта и инерцията ги изтласка до средата на хълма.

– По дяволите! – измърмори Тайлър.

Непретенциозната двуетажна фермерска къща на Наш беше само на стотина метра.

– Ще трябва да се придвижим успоредно на сградата – каза Мич, спусна се и се плъзна покрай пътя долу.

Тайлър го последва. Времето беше от изключително значение. Кой беше ранен?

Друг изстрел прониза въздуха и после се чу писък.

Джо.

Бианки спря, завъртя се и втренчено изгледа Тайлър.

– Запази хладнокръвие, шерифе. Не знаем какво е станало.

Мич беше прав, но жената, която Тайлър обичаше, беше в ръцете на психопат, нападнал и убил друга жена, която не бе отвърнала на чувствата му.

Агентът на ФБР посочи гаража. Вратата беше отворена. Той допря пръст до устните си. Двамата се приближиха до вратата и надникнаха.

Вътре нямаше никого.

– По дяволите! – изруга Бианки.

Шейните вероятно бяха близо до къщата и това означаваше, че убийците може да избягат и те няма да могат да ги проследят.

Още един писък раздра тишината и двамата се отправиха колкото е възможно по-бързо към къщата.

Арън Дохърти се вторачи в Джо.

– Идваш с мен. Трябва да дойдеш. Ще се отърва от тях и после ще бъдем само аз и ти.

Когато я дръпна от трупа на сестра ѝ, тя видя двама скиори, които се спуснаха по склона и се отправиха към гаража.

Потисна мъката си и започна да мисли само как да избяга.

Отиде с Дохърти до верандата и после се строполи на земята и се сви на кълбо в краката му.

– Какво правиш?

– Ти уби сестра ми!

– Тя беше курва! Доведе Линкълн Барне в дома ти. Тя беше причината съпругът ти и синът ти да умрат! Отмъстих за теб. Погрижих се за онези, които те нараниха.

Джо изпитваше противоречиви чувства. Каквото и да мислеше за стореното от Трикси, сестра ѝ беше мъртва. А може би още беше жива. Дишаше ли? Не беше сигурна.

"Имаше твърде много кръв, за да е жива."

Отново ли беше постъпила неправилно? Дали решението ѝ да се преструва, че вярва на психозата на Арън, бе довело до смъртта на сестра ѝ?

"Не знаеш дали е мъртва. Трябва да повикаш помощ. Заради Лия."

Джо трябваше да живее заради племенницата си. Лия щеше да се нуждае от нея повече от всякога, особено докато Трикси се възстановеше.

"Тя е мъртва или умира."

Прогони песимистичните мисли от главата си. "Дръж се, Трикси. Помощта идва."

– Трикси може би не е мъртва. Моля те, Арън, ти не си убиец. Не си като Дъг Чапман. Ако тя умре, Лия ще остане без майка.

– Съжалявам – отвърна той и Джо му повярва. Изглеждаше разкаян. – Можем да я повикаме при нас, когато се заселим някъде.

Стомахът ѝ се сви. Не можеше да тръгне с него. Дохърти беше непредсказуем. Убиец. Може и да изглеждаше разкаян, но не беше по-добър от мъртвия си съучастник.

– Луд ли си? – Тя мигновено съжали за думите си, но не можеше да си ги вземе назад.

Лицето му се изкриви от гняв.

Пистолетът беше затъкнат в колана му, но Дохърти потърси нож. Джо се уплаши още повече, защото знаеше какво е причинил на актрисата Ребека Оливър.

– Лъгала си ме през цялото време.

– Не...

– Не ти пука за мен. Дъг беше прав. Играеш си с мен! – Той вдигна ножа, сякаш се готвеше да я наръга.

Джо изпищя и инстинктивно вдигна ръце към лицето си.

Викът ѝ го стресна. Дохърти озадачено погледна надясно и после наляво. Ръката му се спусна и Джо изохка от остра болка в рамото и челюстта.

Тя извика, запълзя и се опита да се задържи върху заледената веранда, да се изправи и да побегне.

– Да видим дали някой освен мен ще те обича с белег на лицето – каза той и отново вдигна ръка.

Тя бръкна под пуловера си, извади пистолета, който бе взела от ръката на Чапман, докато държеше Трикси на пода, и се прицели в Дохърти.

Той реагира светкавично и ритна ръката ѝ. Пръстът ѝ натисна спусъка и Джо опита да се прицели в тялото му, но куршумът излетя встрани и оръжието падна от ръката ѝ. Тя посегна към пистолета, но той отново я ритна. Джо се помъчи да стане и през рамо видя, че ножът се насочва към нея...

Претърколи се. Рамото ѝ беше обляно в кръв, но в момента не можеше да мисли за болката. "Махни се. Бягай." Стори ѝ се, че чу вик надолу по склона, и погледна натам. Дохърти беше на три метра от нея, но стоеше неподвижно и се ослушваше. Тя побягна, спъна се по стъпалата и се обърна.

Той беше изчезнал.

Забръмча мотор на шейна, която постепенно се отдалечи. Джо се изправи и хукна, но ботушите ѝ затъваха твърде дълбоко. Тя падна в снега и студът охлади зачервената ѝ, пулсираща буза и рамото.

"Ако е зад теб, ще те наръга в гърба."

Чу друга моторна шейна и реши, че въображението ѝ прави номера. Нима Дъг Чапман бе оцелял? Не. Тя видя мъртвешки изцъклените му очи?

Запълзя и се опита да се претърколи, за да се предпази от евентуално нападение.

Някакъв мъж се изправи застрашително над нея. Джо отвори уста да извика, но видя, че е Тайлър.

Той я вдигна на ръце и я занесе в къщата.

– Джо, къде си ранена?

Тя го прегърна и се разрида.

– Дохърти уби Трикси. Уби я!

– Мълчи. Трябва да те прегледам.

– Не, не, моля те! Тя може да е жива. – Джо не вярваше на това, но все пак се надяваше. Пък и помощта идваше.

– Къде е Чапман? – прошепна Тайлър.

– Мъртъв е. Арън го простреля три пъти.

– Кървиш.

– Трябва да видя Трикси. Моля те! Ако е жива...

Джовлезе препъвайки се в кухнята. Тайлър я държеше да не падне.

Трикси лежеше там, където я беше оставила. Джо седна до нея и провери дали има пулс, но не долови нищо. Ослуша се дали диша, но пак не чу нищо.

И после се разплака:

– Защо, Трикси? Защо?

Тайлър оглеждаше трупа на Дъг Чапман. Не каза нищо, но се обърна с гръб към убиеца, който очевидно също беше мъртъв.

Сетне приклекна до Джо и провери жизнените показатели на Трикси.

– Не можеш да направиш нищо, Джо.

– Ами, ако не се бях опитала да манипулирам Арън? Не знам защо я застреля – каза тя, но всъщност знаеше. От извратено чувство за отмъщение. По лицето ѝ потекоха солени сълзи и опариха раната на лявата ѝ буза.

– Джо, трябва да прегледам раната ти.

Каквото и да беше направила преди четири години, Трикси не заслужаваше да бъде убита.

"Тя е довела Линкълн Барне в дома ти."

И беше мъртва.

– Лия не трябва да знае.

– Джо, миличка. – Тайлър отново я вдигна на ръце, изнесе я от изцапаната с кръв кухня и я сложи да легне на дивана във всекидневната. Зави я с вълнено одеяло, разголи рамото ѝ и погледна раната.

– Ще ѝ кажем заедно.

Тя затвори очи.

– Лия не трябва да знае истината.

– Истината, че майка ѝ е била убита? Не разсъждаваш трезво. Изпаднала си в силен шок, мила.

Тя чу звук от разкъсване на плат и отвори очи. Тайлър превързваше раната ѝ. Не усещаше пръстите си.

И той не трябваше да знае за грешките на Трикси. Тя щеше да пази тайната на сестра си.

Протегна ранената си ръка към него и Тайлър стисна пръстите ѝ.

Шумът на верандата я стресна. Тайлър скочи и насочи пистолета си.

– Макбрайд!

– Вътре съм!

Гросман и Дънкан влязоха във всекидневната. Израженията им бяха озадачени.

– Чапман е мъртъв – рече Тайлър. – Дохърти го е убил, а също и Трикси Уебър. Мич тръгна сам след него.

Джо се надигна.

– Трябва да отидете с него! Той се нуждае от помощ. От подкрепления.

– Шейните ни са на три километра оттук. Дойдохме със ски, за да не се чуват моторите. Надявам се, че Мич няма да направи някоя глупост. Били, донеси предавателя. Оставих го в гаража при ските. Трябва да се обадя на Ханс Виго и да му кажа къде да изпрати специалните части.

***

Тъпакът го настигаше.

Арън караше моторната шейна "Поларис", колкото можеше по-бързо. Почти летеше по снега. Първата преспа, която прескочи, го уплаши до смърт, но не падна от шейната. Чувстваше се като едно цяло с нея.

"Джоана ти измени. Щеше да те убие."

Не.

"Да. Беше взела пистолета на Дъг. Вчера те напръска със спрей против мечки, а днес щеше да те застреля с пистолет."

– Аз убих сестра ѝ – изрече на глас той.

"Кучката го заслужаваше. Искаше Линк Барне. Той я биеше и това ѝ е харесвало толкова много, че е щяла да избяга с него."

Линк разказа на Арън всичко, докато бяха в затвора. Как всеки ден се обаждал на Трикси на мобилния ѝ телефон и я молел да се върне при него. Най-после я убедил да се срещнат, но на място, където има много хора. "Тя не искаше да виждам дъщеря си Лия. Беше готова да позволи на друг мъж да я отгледа, но не и на баща ѝ!"

Линк проследил Трикси до дома на Джоана, но Лия не била там. И тогава откачил.

"Не исках да убивам никого. Исках само моето. Дъщеря си и съпругата си. Моето."

Арън не съжаляваше, че е убил негодника, нито Трикси Уебър. Кучката си го заслужаваше.

"Джоана също."

Той напрегна тяло и подкара шейната още по-бързо.

Джоана му измени. Щеше да го убие. Непрекъснато го лъжеше.

Също като Ребека. И Бриджит.

Като проклетата му майка.

"Джинджър те обичаше."

Арън бързо разтърси глава и се опита да прогони мислите си. Майка му никога не го бе обичала. Той беше собственост. Притежание. Използваше го като залог срещу баща му, когото не си спомняше да е виждал, с баба му и дядо му и всичките непознати, при които го оставяше.

Когато Ани, която го обичаше, поиска Арън да живее с нея, Джинджър дойде и го взе.

"Защо не се бори за мен, Ани? И ти ли лъжеше?"

На кого да вярва?

Трак-трак.

Копелето стреляше по него!

Арън погледна наляво. Беше твърде стръмно. А вдясно имаше дълбоки преспи, същински бели пясъчни дюни.

Нямаше представа къде се намира, но трябваше да се отърве от стрелеца.

Отпред видя паднало дърво. Беше огромно и той нямаше време да разсъждава.

Зави рязко надясно, без да намали скоростта. Отстрани пътят беше по-стръмен, отколкото мислеше, и Арън прелетя над преспа, висока метър и нещо.

Тръпката беше ужасяваща, но и вълнуваща.

Приземи се и щеше да се пребие, но свърна наляво и после надясно около друга висока преспа. Мястото приличаше на лабиринт, където можеше да се изгуби.

Както и ченгето, което го преследваше.

Сякаш като в сцена от филм Арън видя как моторната шейна прелита над него. В нея нямаше никого.

Ченгето беше изхвърчало и вероятно си бе счупило врата.

Той нямаше намерение да чака да види какво се е случило. Насочи шейната на североизток и продължи.

Двайсет и шеста глава

Специалните части на ФБР се приземиха в имота на Наш трийсет минути по-късно. Тайлър остави Джо в къщата с Дънкан и Гросман и отиде да разговаря с командосите.

Бианки не се беше върнал и не отговаряше по предавателя. Честотата на полицейските предаватели обхващаше цялата долина, но може би Мич преследваше Дохърти по-надалеч, отколкото Тайлър предполагаше.

От хеликоптера слязоха десет въоръжени командоси. Командирът се приближи до Тайлър и свали шлема си.

– Агент Хънтър Блекстоун. Вие трябва да сте шерифът Макбрайд.

Тайлър стисна ръката му.

– Тайлър.

– Агент Виго каза, че единият престъпник и един цивилен са мъртви, а другата мишена е на свобода.

– Да. Арън Дохърти избяга с моторна шейна. Единият от вашите хора го преследва.

– От моите хора?

– Федерален агент Мич Бианки.

– Бианки е тук?

– Ханс не ти ли каза?

– Не с толкова много думи.

– Има ли проблем?

– Не, няма. Бианки е един от най-добрите, но помислих, че е заминал за Сакраменто.

– Ако е така, пътува с шейна. – Той се намръщи. – Не съм го чувал от трийсет минути.

– Ще изпратя пилота и половината си хора да разузнаят и да видят дали ще забележат беглеца. Накъде тръгнаха?

– На запад. Сигурно ще видите шейните. Разпръскват много сняг.

– Добре е да го знаем – рече Блекстоун и тръгна обратно към хеликоптера. Тайлър не чу думите му, но шестима мъже се качиха отново и хеликоптерът излетя. Блекстоун се върна. – Пилотът ми е притеснен заради времето.

Тайлър погледна облака, който помрачаваше синьото небе.

– Ще се развали ли скоро?

– От югоизток се задава силна буря. Ще се разрази силно и бързо. Ще загубим видимост след три-четири часа. – Той никога нямаше да свикне с времето в Монтана. – По-добре да намерим Мич и Дохърти, преди да бъдете принудени да се приземите.

– Погрижихте ли се за труповете?

Тайлър поклати глава.

– Още са в кухнята. Едната жертва е сестра на оцелялата.

– Съжалявам – промърмори агентът. – Хората ми ще се погрижат за тях. – Той се огледа. – Къде можем да ги сложим?

– В гаража. – Тайлър посочи надолу по склона. – Имате ли чували?

Блекстоун кимна.

– Може ли да използваме къщата като команден център?

– Да. Собственикът кара брат ми на лекар от другата страна на планината.

– Брат ти?

– Той е водачът на скаутите, когото простреляха вчера.

– Да. Ще обезопасим мястото. Никой няма да може да влезе без наше разрешение. А ти си отдъхни. Агент Виго каза, че дежуриш по двайсет и четири часа от три ДНИ.

Начинът, по който Блекстоун произнесе думите "агент Виго", показа, че колегите на Ханс много го уважават.

– Няма да си отдъхна, докато не разбера какво е станало с Мич – заяви Тайлър.

– Ще го намерим. В хеликоптера имаме свръхмодерни сензори.

– Добре. След като го намерите, открийте Дохърти. Имам лошото предчувствие, че ще се върне за Джо.

– Ще бъдем готови за него.

***

Арън следваше пътя по картата към къща, близо до водохранилището "Лима".

Чу хеликоптера, който търсеше него или мъртвото ченге. Нямаше значение. Колкото по на запад отиваше, толкова по-надалеч бръмчеше хеликоптерът.

Когато отиде в хижата, той използва информацията, която намери в кабинета, за да разпознае къщите в района, и внимателно ги отбеляза на картата. Тогава не беше сигурен дали ще се нуждае от тях, но знаеше, че трябва да отдели Джо от семейството ѝ, за да я убеди в благородството си.

Но сега беше сам.

Стъмняваше се, а още нямаше три следобед. Караше от четири часа и преди малко включи на резервното гориво. Изразходва много бензин, докато бягаше от ченгето, затова караше с не повече от трийсет километра в час, след като разбра, че ченгетата в хеликоптера са го забелязали.

Синьото небе беше станало тъмносиво. Облаците се събираха като във филм на ужасите. В далечината се разнесе гръмотевица, която прозвуча много по-заплашително в Долината, отколкото в голям град като Лос Анджелис.

Арън спря, когато видя първите снежинки, и извади картата. Не беше сигурен къде се намира и макар да знаеше, че е изминал сто и двайсет километра, криволичеше. Предполагаше, че е на няколко километра от водохранилището "Лима", но ако грешеше?

Снегът се сипеше измамно леко около него. По дяволите, нямаше представа къде се намира.

Не, не беше вярно. Беше се движил предимно на североизток. Наблюдаваше компаса. И това означаваше, че е... тук.

Той погледна картата и после наоколо. Ами, ако грешеше?

Не можеше да си позволи да се лута, докато намери къщата. Ако бензинът свършеше насред дивата пустош...

"За всичко е виновна Джоана."

Арън удари с юмрук по контролното табло на "Поларис". По дяволите! Трябваше да я вземе със себе си.

"Тя не искаше да идва с теб. Не те обича. Излъга те. През всичките тези години ти беше палячо. Животът се шегуваше с теб."

Преди осем години, когато отиде при Ребека да ѝ обясни и да я помоли за прошка, той осъзна, че тя го смята за палячо.

Арън безшумно се вмъкна в дома ѝ. Ребека имаше алармена система, но той знаеше кода. Изненада се, че не го е сменила, но вероятно не подозираше, че Арън го знае.

При нея имаше някакъв мъж. Актьорът, който злословеше по негов адрес. Той беше виновен, а не Ребека. Арън твърдо вярваше в това, докато не подслуша разговора им...

– Скъпа Ребека, как се чувстваш? – Гласът на Трент Блейк беше превзет и снизходителен.

Защо го беше пуснала в дома си? В спалнята си?

– Добре съм.

Какъв хубав глас. Арън затвори очи и си представи, че Ребека говори на него така нежно и с обич.

Разнесе се шум от движение.

– Така по-добре ли е? – попита Блейк.

– Много по-добре.

Звук от целувка.

Арън настръхна. Блейк беше целунал Ребека. Докосна я с устни. Това изобщо не беше хубаво.

– Бог те изпрати, Трент – въздъхна тя. – Нямаше да се справя без теб през последните седмици.

– Все още се тревожиш.

– Разбира се. Полицията не го е открила.

– Търсят го. Едва ли е толкова глупав, че да дойде тук.

– Не знам. Той не е в ред.

– Естествено, че не е! Нарани те. Човекът е психопат.

– Мисли, че между него и мен има нещо.

– На кого му пука какво мисли?

– Нямаше нищо. Поне тогава.

– Какви ги говориш?

– Ти си твърд като скала, Трент. Не мислех, че с твоята репутация...

– Не вярвай на всичко, което чуваш, скъпа.

Целувка. Тишина.

– Благодаря ти, че седиш при мен – каза Ребека.

– Ще остана, колкото искаш.

Арън не си спомняше да ги е убивал. Видя сцената в мъгла, сякаш гледаше някъде отдалеч, на забавен каданс. Влезе в стаята на Ребека. Трент Блейк се нахвърли върху него и той го посече с три замаха.

Ребека изпищя.

Наръга я. Полицаите казаха, че я е наръгал трийсет и два пъти. Не си спомняше. Помнеше само първия удар. След това извади ножа, погледна го и видя стъписването ѝ.

"Обичах те, обичах те, обичах те, обичах те."

Той изпъшка. Ръката го заболя така, сякаш току-що бе наръгал някого трийсет и два пъти. Вгледа се в картата.

Щеше да намери фермата на Винцети, да зареди бензин, да открие Джоана и да изтръгне сърцето ѝ.

Така както тя бе изтръгнала неговото.

И всеки, който се опиташе да му попречи, щеше да умре.

Двайсет и седма глава

Бурята само дразнеше Долината. Приближаваше се бързо, но отлагаше идването си с краткотрайни снежни вихрушки от време на време. Но не времето, а спускането на нощта беше причината хеликоптерът да кацне.

Тайлър и Джо се върнаха в хижата с последния курс. Намериха Бианки почти веднага. Беше излетял от шейната, докато преследваше Дохърти, и си беше ударил главата. Снегът не беше толкова мек, колкото изглеждаше. Провървя му, че не си е счупил нещо.

Мич остана с половината екип на специалните части в дома на Наш в случай, че Дохърти се върне. На разсъмване, ако времето позволяваше, щяха да подновят издирването.

Останалите командоси бяха в хижа "Носова глава". Гросман и Дънкан придружиха бойскаутите и гостите до дома на Уъртингтън, където щяха да прекарат нощта. Сутринта щеше да ги вземе хеликоптер и да ги закара при семействата им. Всички, с изключение на Джейсън. Той не пожела да замине с тях и баща му не настоя. В– хижата вече беше безопасно. Ченгетата бяха повече от цивилните. Джейсън беше в кабинета с Бъкли. Тайлър реши, че е време синът му да има куче. Когато беше малък, Тайлър имаше куче, но Кип беше блъснат от кола и трябваше да бъде приспан. След това не можеше да приеме друг домашен любимец, но Джейсън беше момче, а момчетата се нуждаеха от кучета.

Тайлър погледна към затворената врата на апартамента на Карл. Знаеше, че Джо е вътре със семейството си и им разказва за Трикси. Искаше да влезе и да се грижи за нея, но тя трябваше да бъде сама с близките си.

Той провери три пъти дали Джейсън е добре и отиде в кухнята, където Ханс Виго разговаряше с Хънтър Блекстоун. Наля си кафе и седна срещу старшия агент.

– Не си можел да направиш нищо, за да я спасиш – рече Ханс.

Тайлър не отговори. Какво можеше да каже? Непрекъснато си припомняше случилото се и мислеше за милион неща, които можеше да каже или да направи, но всеки сценарий завършваше със смъртта на някого.

– Как е Мич? – попита Виго.

– В лошо настроение и със силно главоболие – отвърна Блекстоун.

– Извадил е късмет, че е жив, след като е подгонил сам Дохърти. Вероятно си мисли, че като го ранят при изпълнение на служебния дълг, ще му се размине, когато се върне в Сакраменто.

– Моля? Какво? – попита Тайлър.

– Нищо – отговори Ханс.

– И още как! – рече другият агент. – Мич не се е подчинил на заповедите, като е преследвал Томас О'Брайън чак дотук. Не трябваше да напуска района на Сакраменто. После му наредиха да се върне, но той не го направи. Аз лично не бих искал да бъда включен в черния списък на Мег Елиът.

– Тя не хапе – обади се Виго.

– Съмнявам се.

– Мич ще се оправи, стига да не си отваря устата да се разправя.

– Ако мога да направя нещо, ще го сторя – предложи Тайлър. – Мич е страхотен агент. Хубаво е да се работи с него. Умен е и е проницателен.

– Ако искаш да напишеш писмо, ще бъде добре за личното му досие – рече Вито. – Между другото, Наш се обади преди малко и каза, че Уайът е в болницата. Тази вечер ще го оперират и прогнозите са добри.

– Радвам се да го чуя – отвърна Тайлър, който през целия ден се тревожеше за брат си.

– Твоята Бони е страхотно момиче. Успя да се свърже с хижата по радиостанцията днес следобед. С агента на ФБР проучвахме миналото на Дохърти и открихме убийство преди деветнайсет години в Сан Диего. Жертвата е Джинджър Дохърти.

– Майка му?

– Да.

– Защо не го пише в полицейското му досие?

– Защото няма документи, че Джинджър Дохърти има син. Не е подавала данъчни декларации с неговото име или номер на социална осигуровка. В служебното ѝ досие в "Кинг Круз Лайне" е отбелязано, че е двайсет и девет годишна, неомъжена и без деца. Имала е фалшива карта за самоличност и никой не е знаел и дори не е подозирал, че е имала дете. Не е вписала и роднини.

– Какво се е случило с нея?

– Била е наръгана с нож. Живеела с някакъв мъж край плажа между пътуванията.

– Оставила е сина си при стара леля и е работила извън Сан Диего.

– Полицията имала заподозрян. Агресивният бивш любим на госпожа Дохърти, който е бил в града по време на убийствата.

– Убийства?

– И приятелят ѝ е бил убит. Гърлото му е било прерязано. Умрял е бързо. Жената е била наръгана шестнайсет пъти в гърдите и корема.

– Това има ли някакво значение? – попита Блекстоун.

– Арън Дохърти е навършил шестнайсет години предишния ден. И според едната му настойничка, Ани Ериксън, майка му непрекъснато го е разочаровала на рождения ден. Давала обещания, които не изпълнявала.

– Как я е открил? Нали каза, че полицията имала заподозрян? – попита Тайлър.

– Бившият ѝ възлюбен имал алиби и не могли да изтръгнат самопризнания. Наложило се да го пуснат, но все още предполагат, че са заловили извършителя, макар да нямат доказателства. Престанали са да търсят убиеца.

– Как това ще ни помогне сега? – попита Тайлър. – фактът, че е убил майка си, не означава нищо за мен. В момента Дохърти е някъде тук. Може би умира от студ в Долината или се е отправил към някаква цел. Специалните части претърсиха Научната база, но той не е бил там. В Долината живеят повече от десет семейства, които са в опасност, защото Дохърти е на свобода.

– Фактът, че е убил майка си, е важен – обясни Ханс. Стана, взе каната с кафе и напълни чашите на всички, докато говореше. – Разкрива начина му на мислене и показва, че е убиец от много отдавна. Но в никакъв случай не е типичен сериен убиец. Засега подозираме, че е убил майка си и приятеля ѝ, и знаем, че е убил още пет души – Ребека Оливър и приятеля ѝ Трент Блейк, Линкълн Барне и днес Дъг Чапман и Трикси Уебър. И всяко убийство е извършено с определена цел.

– Какво е целял с убийството на Трикси Уебър? – попита Тайлър. – Тя беше инвалид и имаше дъщеря. Не представляваше заплаха за него.

– Нещо ме безпокои около убийствата на бащата и сина Сътън.

Тайлър се намръщи. Джо не се нуждаеше от други трагедии, разпити и ново разследване за смъртта на съпруга ѝ и сина ѝ.

– Какво по-точно?

– Как е разбрал Линкълн Барне къде да намери Трикси и дъщеря ѝ?

– Проследил я е чрез приятели. Може да е откраднал тефтерчето ѝ с адреси и там да е бил адресът на Джо.

– Трикси беше малтретирана. Тези жени имат ниско самочувствие и често се връщат при насилниците си, или защото мислят, че са се променили, или чувстват, че могат да ги променят, ако се държат добре с тях.

– Нима смяташ, че... – Тайлър си спомни нещо, което Джо беше казала, когато я намери, и отиде да види мъртвата си сестра. – Смяташ, че Трикси е завела Линкълн Барне в Плейсървил?

– Това е единственото, в което има логика, след като знаем какви са били взаимоотношенията им.

– И мислиш, че Дохърти е убил Трикси, защото е наранила Джо, като е казала на Барне къде живее и е довела до убийствата на Кен и Тими Сътън.

– Точно така.

– Тази работа не ми харесва – заяви Тайлър. Как можеше да каже на Джо подобно нещо? – Джо не трябва да знае.

Ами ако вече знаеше? Това би я съсипало.

– Дохърти сигурно е казал на Джо защо е убил сестра ѝ. Тя знае истината.

Защо не му каза? Тайлър трябваше да говори с Джо. Може би се чувстваше виновна. Не можеше да ѝ позволи да се измъчва от угризения. Тя нямаше контрол върху действията на Арън Дохърти или някой друг. В момента сигурно я измъчваха противоречиви чувства. Той погледна към вратата, макар да знаеше, че Джо все още е със семейството си.

– Какво е подтикнало Дохърти да убие майка си? – попита Блекстоун.

Ханс Виго дълго мълча, а после отпи от кафето и каза:

– Смятам, че е търсил майка си известно време. Може би е проучвал местонахождението ѝ. Разбрал е, че работи в "Кинг Круз Лайне". Научил е графика ѝ и е открил, че е в града. Бил е рожденият му ден. Смятал е, че тя ще отиде да го види. Винаги е обещавала да отиде при него на рождените му дни. Пренебрегнал е факта, че не е изпълнила повечето си обещания. Бил е сигурен, че тя ще отиде на шестнайсетия му рожден ден.

– Но Джинджър Дохърти не се е появила – прекъсна го Тайлър.

– Не. И Дохърти е превъртял. Не знам точно защо. Вероятно е разбрал, че майка му го лъже. Може би лелята е споменала нещо и той е свързал информацията, и е бил обзет от убийствена ярост. Нещо се е случило, когато е, навършил шестнайсет, и го е изпратило завинаги по кривия път. Скоро след това се е вманиачил по Бриджит Харт, приятелка от гимназията. Срещали се една година и после тя го зарязала. Нападнал я и обезобразил лицето ѝ. Осъдили го на шест месеца в изправителен дом за непълнолетни престъпници и дали родителските права на леля му Дороти, след като съдът не намерил майка му. Лелята починала малко след осемнайсетия му рожден ден. Била е на осемдесет и няколко години и лекарят преценил, че причината за смъртта ѝ е неволно погълната свръхдоза лекарства. Промили стомаха ѝ три пъти за четири години, защото взимала прекалено много лекарства или ги смесвала неправилно. Първите два пъти били, преди Арън да отиде да живее при нея, затова е възможно наистина да е умряла случайно от свръхдоза.

– Но Дохърти може да е бил свидетел на някой от случаите и да е решил, че това е начин да я убие.

– Вероятно е. Тя му е завещала имота си. Живеела е нашироко и затова не са били останали много пари, но не е имала ипотека и къщата е струвала двеста хиляди долара по тогавашните цени. Купила му кола, когато навършил осемнайсет години. Дохърти продължил да живее при нея, докато убил Ребека Оливър. Години наред работел в кафене. Не изкарвал много пари, но като нямаш разходи по дом и семейство, това не е от голямо значение.

– Може да е убил леля си, а може и да не е. След това е убил Ребека Оливър и е бил осъден на смърт. Как това ще ни помогне да предвидим действията му?

– Дълго време е наблюдавал Ребека. Вероятно е убил съпруга ѝ, за да го отстрани от пътя си. Чакал е. Сприятелил се е с нея. Познавали са се отдавна, защото са били съседи. Лесно било да поведе разговор. Съзнанието му продължило да ражда фантазии, но дълго време се е задоволявал само да стои настрана. И после се е случило нещо и я нападнал. Не е разказал какво точно е станало, но предполагам, че е искал другите мъже да престанат да я гледат. Тя е била актриса. Лицето ѝ е било важно за нея. Била е красива и мъжете са я заглеждали.

– Прочетох досието, което донесе – рече Тайлър. – Разпознала е Дохърти и е започнала да свързва информацията. Той ѝ е изпращал анонимни бележки и подаръци. Според него я е ухажвал, но всъщност я е дебнел. Страхувала се е за живота си и с право. Дохърти изчезнал и полицията не могла да го намери, но една нощ след пластичната ѝ операция нахлул в дома ѝ и я убил.

– Много си добър в хипотезите.

– Иска ми се да не се налага да го правя – отвърна Тайлър. – И все пак не виждам какво общо има това с Джо.

– Тя го е отхвърлила. Обърнала се е срещу него, а той не може да ѝ позволи да го напусне.

Тайлър потърка очи:

– Дохърти ще дойде отново.

– И аз мисля така – съгласи се Ханс.

– Ще бъдем готови за него.

– Да. Мисля, че този път сме готови. Но може би трябва да говориш с Джо. Дохърти няма да се опита да избяга, а ще търси начин да стигне до нея.

Двайсет и осма глава

По-късно вечерта Тайлър почука на вратата на Джо.

Тя открехна и лицето ѝ омекна, когато го видя. Около очите ѝ имаше тъмни кръгове от безсъние и тъга. Той протегна ръка и леко докосна превръзката на лицето ѝ. Изпитваше облекчение, че Джо е в безопасност, и гняв към Дохърти.

Тя отвори вратата по-широко. Не се усмихна, но очите ѝ говореха, че се радва да го види.

– Влез.

Тайлър влезе, затвори, сложи на масичката подноса с храна, който Портър беше приготвил, и прегърна Джо. Притисна я до себе си и въздъхна дълбоко. Тя се беше изкъпала и ухаеше на сапун и вода. Косата ѝ още беше влажна.

– Как се чувстваш? – попита той и си помисли, че въпросът е излишен след онова, което бе преживяла през последните два дни. Трябваше да говори с нея, да я държи в обятията си и да изпълнява всичките ѝ желания.

– Лия ме изгони.

– Тя не те обвинява, Джо. Разстроена е и...

– Знам. Поговорихме си, но в момента болката ѝ е огромна. Иска да бъде сама. В шок е и плаче. Дядо е при нея... Тревожа се и за него.

– Какво да направя?

– Прегърни ме.

Той погали гърба ѝ. Сърцето ѝ биеше бързо, но постепенно се успокои. Тайлър замислено прокара пръсти през косите ѝ. Искаше му се да поеме болката ѝ.

Джо въздъхна доволно, отстъпи назад и леко се усмихна.

– Как е Мич?

– По-добре. Ханс и аз говорихме с него, преди да се кача при теб. Каза, че ще участва в издирването утре, но ще видим.

– Мислех си за това.

– За какво?

– За издирването. Ще дойда с теб.

– Не – отвърна Тайлър и си помисли: "Само през трупа ми."

– Трябва. Уайът е в болница. Били Гросман познава района, но не толкова добре като мен. Израснала съм тук. Питър Наш ще се върне чак утре следобед. Знаеш, че ще се справя.

– Ти не си ченге, Джо. И...

– И какво?

– Дохърти иска да те убие. Не мога да те поставя в опасно положение.

– Нямам желание да умра. Повярвай ми, има много неща, за които искам да живея. – Тя докосна лицето му. Изражението ѝ беше изпълнено с любов, въпреки че не му бе казвала, че го обича.

"Дай ѝ време, Макбрайд."

Искаше Джо да стои заключена в хижата, но тя имаше право. Наистина познаваше Долината и това можеше да им помогне да заловят Дохърти, преди да убие още някого.

– При едно условие.

– Каквото кажеш.

– Ще седиш в хеликоптера. Насочвай пилота, издавай заповеди. Прави каквото искаш, но не слизай на земята.

Тя искаше да оспори решението му, но се въздържа и кимна.

– Добре. Пък и може би от небето ще мога да бъда по-полезна.

Тайлър я целуна нежно по устните и докосна превръзката ѝ.

– Наистина ли си добре?

– Ще се оправя.

Той погледна раненото ѝ рамо.

– Ами...

– Още не усещам пръстите си. Не се тревожи за мен.

– Не мога! – Погали косите ѝ.

– Нямах предвид...

– Обичам те, Джо. Обичам те. Когато Дохърти те взе на прицел днес, не можах да се съсредоточа върху работата си. Мислех само как да се погрижа да бъдеш в безопасност и че ще живееш, за да ти кажа отново и отново, че те обичам. Не трябваше да позволявам на Дохърти и Чапман да напускат хижата с теб и Трикси. Може би сестра ти нямаше да е мъртва, ако бях изпълнил протокола.

Не отстъпвай пред исканията на терористи. Не ги оставяй да вземат заложници!

Тайлър се обърна и потърка нос. Ако се ядосаше, нямаше да помогне на Джо. Преговори всички възможни сценарии, но пак имаше чувството, че греши някъде.

– Какво можеше да направиш? Те щяха да взривят хижата и да убият всички вътре. Шест деца. Лия. Джейсън. Постъпи правилно. Аз обърках нещата...

– Не. Ти не направи нищо погрешно. Накара Дохърти да излезе на открито и ни даде възможност да проследим сателитната система на "Поларис".

– Още ли го следят?

– Да, но от часове не получаваме сигнал.

Джо погледна ранената си ръка. Очевидно я тревожеше повече от лицето.

– Вцепених се.

– Направи, каквото можа.

– Така ли? Не знам. Непрекъснато си припомням сцената в кухнята и се питам дали ако бях казала едно или друго, Трикси щеше да бъде жива сега.

– Престани да гадаеш, Джо.

– И ти престани. Аз... – Тя млъкна изведнъж и наведе глава.

Тайлър хвана брадичката ѝ и я принуди да го погледне.

– Ханс смята, че Дохърти е имал определена причина да убие Трикси.

– Искаш да кажеш, че си го е заслужавала?

– Не, разбира се...

– Тя не заслужаваше да умре. Каквито и грешки да е правила в миналото, не заслужаваше да бъде застреляна. Трикси каза, че... се радва. Искаше да умре. Господи!

Джо се разрида. Тай я притисна до себе си, а после я вдигна и я отнесе в леглото. Беше много студена. Остави я за миг, засили отоплението и легна до нея.

– Замръзнала си.

– Все ми е едно.

– Престани, Джо. Не си виновна.

– Трикси е мъртва. Не мога да ѝ се сърдя. Искам, но не мога, защото е мъртва и няма да се съживи. Обичах я и съм ѝ много ядосана.

– Знам.

– Знаеш?

– Да. Ханс се досети.

– За Бога, не казвай на Лия. Моля те! Не искам да знае.

– Успокой се. Няма да ѝ кажа. Лия не трябва да знае нищо. Никой не трябва да знае, нито Карл, нито Портър или някой друг.

Той я държа в прегръдките си, докато сълзите ѝ пресъхнаха. След известно време дишането .й-Стана равномерно и тялото ѝ се отпусна в съня.

Тайлър я целуна по челото.

– Ще се оженя за теб, Джо. Някой ден ще кажеш "да".

Двайсет и девета глава

В къщата светеше само една стая. Арън нямаше представа кой живее там, дали бяха будни или спяха, колко бяха и дали имаха оръжия.

Разбира се, че имаха оръжия. Нали живееха в дивата пустош.

На север от къщата се издигаше десет пъти по-голям обор. Що за животни се нуждаеха от такова огромно пространство? Но ако вътре имаше животни, имаше и топлина.

Той едва движеше пръстите си.

Беше тъмно. Единствената светлина идваше от фара на моторната шейна. Горивото почти беше свършило. Във фермата сигурно имаше бензин и можеше да зареди и да замине на разсъмване, преди да разберат, че е бил там.

Не искаше да наранява никого, който не заслужава. Дъг Чапман правеше така и той се радваше, че е убил копелето.

Арън не беше като него. Той беше добро момче. Изпълняваше каквото му кажеха, грижеше се за себе си, беше учтив и проявяваше уважение. Никога не създаваше неприятности на никого. Не нараняваше никого.

Бриджит не се броеше. Тя го нарани първа. Излъга го и каза, че го обича, а после скъса с него, когато той отвърна на обичта ѝ. Арън доказа, че Тревър Кийн е кретен, който иска само хубави лица. Но благодари ли му Бриджит? Не. Вкара го в изправителен дом за непълнолетни престъпници за шест месеца.

А Ребека... го подведе. Буквално крещеше, че го обича, така както го гледаше и примигваше. Играеше на сцената за него. Веднъж го прегърна след представлението. Беше истински ангел...

И после се омъжи за онзи тъпак, който никога нямаше да се държи с нея, както заслужаваше.

Ето защо Арън го уби.

Никой не знаеше. Измъкна се безнаказано. Отново.

Не искаше да убива Ребека и нямаше да го направи, ако не го беше отпратила. Ако не беше с онзи мъж. Разряза лицето ѝ неволно...

Джо прекоси пътя му. Арън рязко зави и едва тогава осъзна, че тя не е там. Усещаше обаче, че го наблюдава. Следеше ли го някой?

Той заобиколи къщата. Движеше се бавно, за да не го чуят, че се приближава. Оборът беше на неколкостотин метра.

"Ти уби сестра ми!" – сякаш извика в ухото му Джоана.

Арън ясно се видя как натиска спусъка. Веднъж. Куршумът улучи Трикси Уебър в гърдите. Той потрепери. Уби сестрата на Джоана. Нищо чудно, че тя се отвърна от него.

Но нима Трикси не заслужаваше да бъде убита? Вярно, не разби главата на момченцето, нито застреля съпруга на Джоана в корема, но беше отговорна за смъртта им колкото Линкълн Барне. А Линк получи смъртна присъда. Наказанието на Трикси се забави.

Джоана се стъписа – от разкритието за действията на сестра ѝ, но повече от убийството ѝ.

"Ти уби сестра ми!"

Мразеше го. Болката и гневът ѝ го съкрушиха. Не само защото Арън уби Трикси, но и защото не го обичаше. Никога не го беше обичала. Играеше си с него, както каза Дъг.

Той насочи шейната зад обора, далеч от любопитните очи на хората в къщата. Грабна припасите и оръжията и влезе вътре.

Беше пълно с овце. Бяха най-малко стотина. Как можеха да живеят натъпкани в обора?

Арън отлично знаеше как се чувстват. Хванати в капан. Самотни. Оборът беше техният затвор.

Животните се втренчиха в него. Няколко изблеяха, но повечето го гледаха с малките си черни очи. Беше студено, но не смразяващо като навън. Четири слаби крушки осветяваха стадото. Тихото бръмчене на генератор и топлината показваха, че оборът се отоплява. Поне достатъчно да не умре от студ.

Не трябваше да оставя Джоана. Тя беше негова. Но ако я беше сграбчил, можеше да не се измъкне.

Джоана не искаше да бъде с него. Избяга. Мразеше го.

"Тя те обича."

Не. Излъга го. Нарани го. След всичко, което той направи за нея!

"Не."

"Да."

Арън искаше само да признае, че е нейният герой, а тя дори не беше прочела писмата му. Беше изхвърлила всичките му писма от затвора, сякаш бяха боклук. Като него.

Трябваше да я застреля, както направи със сестра ѝ.

"Не."

"Да."

Не! Защо я остави? Обичаше я. Нуждаеше се от нея. Тя го разбираше. Отрече, че е чела писмата му, но излъга. И за всичко останало ли го беше излъгала?

"За какво ти е поредната лъжкиня?"

Не, Джоана не лъжеше. Не беше като майка му.

Беше в деня след шестнайсетия му рожден ден. Майка му не дойде. За шестнайсет години Арън си спомняше само два пъти, когато бе дошла навреме за рождения му ден.

Беше прекарал четиринайсет рождени дни без майка си. Четиринайсет пъти бе обещавала, че ще дойде, а не се появи.

Разликата между преди и сега беше, че Арън имаше пари. Леля Дороти беше богата. Преди да умре, съпругът ѝ беше голям собственик на недвижими имоти в Лос Анджелис и ѝ остави много земя. През годините тя продаваше земята, за да се издържа, и не беше работила нито един ден през живота си.

Отначало леля Дороти го ненавиждаше. Чувството беше взаимно.

Но се търпяха. Даваше му пари, за да го държи далеч от себе си, и той ги взимаше, за да бъде далеч от нея.

Когато го остави в Глендейл при леля Дороти, майка му каза, че си е намерила работа на екскурзионен кораб.

– Ще ти изпращам картички от екзотични места.

– Защо не може да дойда с теб? Не ми трябва детегледачка. Скоро ще стана на шестнайсет.

Тя се засмя и го помилва по бузата.

– Изглеждам ли така, сякаш имам шестнайсетгодишен син? Всички мислят, че съм на двайсет и девет.

– Красива си, мамо.

Джинджър засия.

– Няма да е много уместно да се кача на борда с младеж като теб. Трябва да си намеря съпруг, Арън. Догодина ще стана на трийсет и пет. Нямам време.

Той знаеше, че догодина майка му ще стане на четирийсет, а не на трийсет и пет, но не каза нищо. Тя се самозалъгваше, така както лъжеше него и всички останали.

– Мамо, не харесвам леля Дороти.

– Престани, миличък. Тя е богата. Уговорили сме се. Няма да съобщя на жълтата преса, че съпругът ѝ беше хомосексуалист, а тя ще се грижи добре за теб. Дай целувка.

Аръня целуна по бузата. Майка му се усмихна, избърса се и провери грима си в огледалце.

Винаги избърсваше целувките му.

Не очакваше, че ще му изпрати картичка. Рядко го правеше. Арън имаше осем картички, които му беше изпратила, откакто беше петгодишен. Четири за рождени дни. Две за Коледа Една от Дисниленд, където беше ходила с приятеля си и двете му деца, момичета, и друга от Флорида.

Арън едва не се свърза с родителите на баща си Те му пишеха и се обаждаха четири години. Държаха се с него така, сякаш беше важен и беше нещо повече от стока. Повече от грешка.

И после престанаха.

Арън каза на леля Дороти, че иска да отиде на гости на баба си и дядо си за Коледа.

Тя се закашля и се изсмя.

– При Сандърс? Ха!

– Не говори така за тях.

– Защо искаш да бъдеш с онези хора, които вечно проповядват морал?

– Те ме обичат.

Леля Дороти отново се изсмя. На него.

– Арън, заблудено, глупаво момче.

Той настръхна.

– Мислиш, че им пука за теб? Тогава защо не се борят за родителските права? Имат пари. А майка ти е такава безотговорна тъпачка, че все едно щяха да вземат попечителство от малоумница, особено след... – Тя млъкна.

– След какво?

– Нищо.

– Какво?

Леля Дороти се взря в него.

– Е, вече си почти на шестнайсет. Предполагам, че мога да ти кажа. – Тя отпи от мартинито и отхапа от маслинката. – Майка ти те остави в апартамента си за три дни и замина с някакъв тип, когото свалила в бара. Непрекъснато те оставяше, когато беше малък. Сложи те в детското креватче и отиде да се забавлява. Смяташе, че няма да се нараниш. Но тогава си бил на две години. Прескочил си преградата на креватчето и три дни си живял на бисквити и вода. Съобразително дете. Семейство Сандърс знаеха за случилото се. Приятелят за три нощи издаде Джинджър. Тя рони крокодилски сълзи и се оправдаваше, че те завела на детегледачка. Така мислела, била много уморена, защото работела на две места и така нататък. Дрън-дрън! Майка ти дрънка само глупости, Арън. Не го забравяй. През повечето време работата ѝ е да си намери нов съпруг. Била е омъжена четири пъти, откакто си се родил. Познаваш ли някой от бившите ѝ съпрузи? Мисля, че не. Не ти е казвала за тях. Дори за Крие Дансън, който имаше две деца от първата си жена.

Арън скочи.

– Млъкни! Престани да лъжеш! Остави на мира майка ми!

– Защитаваш ли я? След като знаеш какво е направила? Тя е егоистична кучка, момченце. Забрави за нея. Започваш да ми харесваш. Железен си. Това е наследствена жилка, присъща на моето семейство. Продължавай да я мразиш и мисли за парите ми, и аз ще се грижа за теб.

Той се беше научил да изпълнява желанията на леля Дороти, въпреки че я ненавиждаше. Омразата изгаряше душата му. Но ѝ носеше цветя, палеше цигарите ѝ и се научи да ѝ приготвя мартини.

А в същото време мислеше как да я убие.

Първо обаче...

Откри майка си. Не беше излъгала, че си е намерила работа в "Кинг Круз Лайне". Проследи движенията ѝ от пристанище на пристанище. Тя отговаряше за развлеченията на пътниците.

В деня след шестнайсетия си рожден ден Арън взе колата на леля Дороти и отиде в Сан Диего, където от три дни беше майка му.

Три дни, през които трябваше да дойде в Глендейл при него.

Той разпита и разбра, че тя живее с член на екипажа в апартамент край плажа. Гледа как майка му и мъжът се чукаха на пясъка и после се прибраха.

Наблюдава ги през прозореца. Джинджър Дохърти беше курва. Обичаше да се чука, вместо да бъде майка.

Защо не му позволяваше да живее с баба си и дядо си? Защо те не се бореха за него, след като го беше изоставила, когато Арън беше бебе?

Мразеше ги. Мразеше и нея.

"Мразя ви! Мразя ви! Мразя ви!"

Какво от това, че беше добро момче, винаги беше чист, казваше "моля" и "благодаря" и никога не се обаждаше, без да се обърнат към него? Той ли беше виновен, че майка му го мрази?

Арън се вмъкна през незаключената, плъзгаща се, стъклена врата на апартамента край плажа, където майка му влезе заедно с копелето, което я чукаше. От спалнята се разнасяха звуци на секс. Трябваше да мине през кухнята, за да отиде там. Не осъзна, че е взел касапски нож.

Не възнамеряваше да убива никого.

Застана на прага и се загледа. Майка му смучеше пениса на мъжа и стенеше доволно, сякаш това ѝ доставяше същото удоволствие като на любовника ѝ.

Арън сигурно издаде някакъв звук или помръдна, защото тя отвори очи и го видя. Членът още беше в устата ѝ, но изскочи.

– Не спирай точно сега, скъпа – рече негодникът в леглото.

Арън никога нямаше да забрави изражението на майка си.

– Кой си ти? – попита тя, въпреки че го позна.

Джинджър се втренчи в него, сякаш беше непознат.

Или по-скоро, сякаш го беше виждала, но не можеше да си спомни кой е.

– Джордж, скъпи, мисля, че трябва да...

– Знаеш кой съм – прекъсна я Арън.

– Виж, момче, вземи каквото искаш – рече Джордж, понечи да стане от леглото и вдигна ръце.

Мъжът го мислеше за крадец. А майка му го гледаше... с презрение. Изглеждаше малко уплашена, но вероятно се преструваше. Най-вече го гледаше така, сякаш искаше Арън да се продъни вдън зелш.

Той вдигна ръка и тя видя ножа. Отвори уста да извика и той преряза гърлото ѝ толкова дълбоко, че главата ѝ едва не падна.

Джордж грабна нощната лампа и я хвърли към Арън. Той отскочи встрани и мъжът падна. Арън го наръга два пъти в гърба и после се обърна към майка си.

Тя беше мъртва.

Вдигна ножа и я наръга... Не знаеше колко пъти. Не ги броеше. Мразеше я.

"Мразя те! Мразя те! Мразя те!"

Видя какво е направил, но не си спомняше нищо. Е, не съвсем. Спомняше си, че ги гледа на плажа и после в леглото. Откъде беше взел ножа? Не го беше виждал преди.

Изкъпа се в банята на мъртвия мъж. Облива се с гореща вода, докато изми всичката кръв. Не стоя под струята, за да заличи веществените доказателства, а за да забрави.

Не се обърна.

Никой не го свърза с убийството на майка му. Така и не разбра защо. Не го ли беше записала като най-близкия си роднина?

Не можеше да попита леля Дороти. Вещицата сигурно знаеше.

Майка му не го искаше. Защо не бе направила аборт? Или да го беше дала в дом за изоставени деца? Или да го беше удавила в тоалетната? Защо го задържа, но непрекъснато го оставяше...

Арън извика, без да обръща внимание на стотината чифта очи, които го наблюдаваха.

– Ти си виновна! Защо ме роди? По-добре да бях мъртъв! Иска ми се да не се бях раждал!

"Радвам се, че си мъртва. Радвам се, че те убих. Изпитвам желание да те убия отново, толкова пъти, колкото пъти ме оставя при непознати и ме взима от домове, където започвах да мисля, че ми е мястото..."

Майка му го беше родила, за да манипулира баща му, дядо му и баба му. Използва го. За пари? За внимание? Може би мислеше, че ще ѝ спечели съпруг и семейство, но Арън се беше превърнал в бреме.

Беше си направила операция, за да приберат корема ѝ, когато Арън беше на три месеца, така че никой да не разбере, че е раждала.

Беше се омъжила четири пъти, без да му каже.

Оставяше го при роднини, приятели и непознати дни, седмици и накрая месеци.

– Мразя те!

Държеше нож в ръката си. Как бе станало това?

До него се приближи овца и изблея.

Арън преряза гърлото ѝ. Обля го топла кръв.

Друга овца започна да блее, сякаш знаеха кой е и на какво е способен.

– Млъкни!

Той сграбчи овцата за руното и преряза гърлото ѝ. Представи си майка си – как го позна, презрението и после страха ѝ.

Страхът.

Уби още една овца. И после четвърта и пета.

Блеенето се превърна в писъци. Главата го заболя от какофонията.

– Млъкнете!

Размаха ножа, разряза гърлото на една и наръга друга. Спъна се, падна и отново стана.

Час по-късно се свлече в ъгъла, разгорещен, облян в кръв и толкова уморен и изранен, че не можеше да помръдне.

Но в обора цареше тишина.

Трийсета глава

Джо се събуди посред нощ. Тайлър вече не лежеше до нея. Беше изритала завивките и се обливаше в пот в задушната стая. Спомни си, че Тайлър включи отоплението на максимална степен.

Обърна се и видя, че той стои до прозореца и гледа навън. Беше съблякъл ризата си.

– Сигурно ти е ужасно горещо – отбеляза тя.

Тайлър обърна глава към нея.

– Е, топличко е – усмихна се. – Не исках да ти е студено.

Джо стана. Всеки мускул на тялото я болеше. Двата дни на физическа дейност ѝ се бяха отразили и осъзна, че вече не е деветнайсетгодишна девойка, която може да възстанови бързо силите си. Костите ѝ изпукаха, докато прекосяваше стаята, за да изключи радиатора.

– Отвори прозореца.

– Навън е минус десет градуса – отвърна Тайлър.

– Само за няколко минути. Заврях. – Тя съблече халата и остана по памучната си пижама.

Той открехна прозореца и вътре нахлу студен въздух. Джо пое дълбоко дъх.

– Така е по-добре. – Наведе се да събуе единия си чифт чорапи и гръбнакът ѝ изпука.

– Дай да те разтрия – предложи Тайлър.

Тя се изправи и го погледна – лицето с ясно изразени черти, твърдия, широк гръден кош, стегнатия корем – и затаи дъх от завладяващата мъжественост на Тайлър Макбрайд. Спомни си как се чувстваше, докато се любеха. Особено първия път, в Деня на труда. Тогава разбра, че го обича, но не можеше да му го каже.

Тайлър ѝ липсваше. Защо избяга в Деня на благодарността?

"Уплаши се. Изпадна в паника. Страхуваше се, защото не вярваше, че истинската любов може да се случи два пъти в живота."

Не. Не беше вярно. Не можеше да отрече чувствата си. Много добре знаеше какво е да е влюбена и обичаше Тайлър така, както обичаше Кен. По същия начин, но различно. И все пак чувството беше прекрасно.

Истината беше, че не искаше да замени Тими.

– Какво има? – Той погали лицето ѝ и тя затвори очи.

– Нищо.

– Нещо те измъчва. Като отворена книга си, Джо.

Тя дръпна ръката му от лицето си и потърка с палци дланта му, целуна пръстите му и го погледна в очите:

– Обичам те.

Тайлър отвори широко очи и се усмихна:

– Призна го.

– Дълго се криех от истината, защото се страхувах. И още се боя.

– Защото истинската любов не се случва два пъти в живота?

Джо поклати глава.

– Не. Това беше оправданието ми преди три месеца.

– Какво тогава?

– Джейсън. – Гласът ѝ потрепери. Нямаше представа колко е трудно да изрази с думи чувствата си.

Тайлър настръхна. Разбира се, че тя говореше за сина му, най-важния човек в света за него. Джо разбираше това и му се възхищаваше, че толкова много обича детето си.

– Не разбирам.

– Страхувах се, че Тими ще помисли, че го заменям с друг син.

Той дълго мълча и тя осъзна колко глупаво са прозвучали думите ѝ. Синът ѝ беше починал и не можеше да мисли. И ако гледаше от небето, познаваше сърцето ѝ и знаеше, че ще го обича вечно.

– Давам ти, колкото време искаш, Джо. – Тайлър погали косите ѝ и прокара пръсти по шията ѝ.

– Джейсън не е Тими и не може да замени сина ми, но мога да го обичам. В живота ми има място за него. Той е невероятно момче.

– И аз мисля така.

Той я притисна до себе си и тя въздъхна дълбоко. Беше съвсем различно да изрече думите на глас.

– Обичам те – повтори Джо и почувства, че веригата, която бе оковала сърцето ѝ, най-после се скъса.

Целуна голите му гърди, първо леко като перце, и после уви ръце около него. Много години беше писала за мъже в романите си, но никой от измислените ѝ герои не можеше да се сравни с истинския мъж, който стоеше пред нея.

Ранената ѝ ръка се плъзна под колана на джинсите и слиповете му. Тайлър се притисна до нея и долепи устни до ухото ѝ. Дишането му се учести.

– Подлудяваш ме, Джо. Отдавна не съм те любил.

Дъхът ѝ секна. Думите му я накараха да се разтрепери.

– Не ми ли обеща масаж? – закачливо попита тя.

Той се усмихна. Очите му светнаха с тъмен блясък.

– Ръцете ти са силни – с учудващо дрезгав глас добави Джо. – Мускулите ми с нетърпение очакват грижите им.

Тайлър направи три крачки напред и я принуди да отстъпи назад. Краката ѝ се блъснаха в леглото и тя си помисли, че той ще я сложи да я легне.

– Чакай тук – каза Тайлър и отиде в банята.

Да чака? Тя чу, че той отваря и затваря чекмеджета. Какво правеше?

Тайлър се върна след трийсет секунди и показа шише с лосион.

– Това ще ни трябва, за да разхлабим мускулите ти.

Джо се усмихна. Сърцето ѝ биеше като обезумяло.

Той я целуна нежно по устните.

– Обърни се.

Тя се подчини. Тялото ѝ тръпнеше в очакване на познатото усещане.

Тайлър надигна горнището на пижамата ѝ и го изхлузи през главата ѝ.

След това съблече фланелката ѝ, внимателно я сложи да легне и прокара пръст по гърба ѝ. Джо потрепери.

– Не ти е студено, нали? – попита той с тон, който загатваше, че много добре знае какво е въздействието му върху нея.

– Не – с пресипнал глас отвърна тя. – Горещо ми е.

Тайлър отвъртя капачката на лосиона и стаята се изпълни с ухание на лавандула. Джо никога повече нямаше да помирише лавандула, без да си спомни за този миг, когато той коленичи над нея. Джинсите не можаха да прикрият възбудата му. Джо се почувства изненадващо уязвима и в същото време заредена с енергия.

Бяха се любили и преди, малко непохватно първия път, нетърпеливо втория и спокойно след това. Този път обаче усещаше, че ще бъде истински и няма да има връщане назад.

Тайлър потърка ръце, за да затопли лосиона.

– Кажи, че ме обичаш – помоли той, сложи длани на раменете ѝ и започна да ги мачка.

Тя изстена от болка и удоволствие.

– Какво?

– Обичам те.

Тайлър се наведе и я целуна по врата.

– Никога няма да ми омръзне да слушам, като ми казваш, че ме обичаш.

– Животът е кратък – неволно промълви Джо.

– Джо. – Обърна я по гръб. На лицето му беше изписано безпокойство. – Сигурна ли си, че си добре?

Тя кимна, притегли го към себе си и го целуна в устата. Нямаше да може да му се насити. Животът беше кратък. Ами ако Тайлър умреше като Кен?

Дъхът ѝ секна.

"Престани.! Не можеш да живееш, ако се страхуваш от бъдещето."

– Джо... – промълви той.

– Люби ме.

Тя го целуна отново, без да му даде възможност да спори. Протегна ръка и разкопча джинсите му.

Нещо ставаше с Джо и Тайлър подозираше, че се дължи на завладяващите чувства през последните два дни и разкриването на истината за случилото се преди четири години, довело до убийството на съпруга ѝ и сина ѝ.

Можеше да я накара да забрави болезнените спомени за една нощ и би поел болката ѝ, ако беше възможно.

Той я целуна и се опита да забави неотложната ѝ потребност, но Джо не притежаваше неговото търпение.

– Отдавна не сме се любили. – Тя загриза ухото му и Тайлър загуби контрол.

Наистина беше минало много време, откакто я люби за последен път. Липсваше му всяка нощ, когато не разговаряше с нея. И двамата проявиха упорство след Деня на благодарността. Защо не ѝ се обади? Защо не започнаха отначало? Защо не я убеди да му разкаже за страховете си?

Джо извади члена му от джинсите и Тайлър вече не беше в състояние да разсъждава.

– Нуждая се от теб.

Той смъкна долнището на пижамата ѝ и го захвърли. Тя уви пръсти около пениса му и го насочи вътре в себе си.

Джо беше права. Отдавна не се бяха любили. Тайлър проникна в нея и затаи дъх, за да се овладее, но тя започна да се движи, сграбчи косата му и го целуна. Езикът ѝ подражаваше на нетърпеливото им сношение.

– Джо...

– Господи, Тайлър!

Тя уви крака около него и изви гръб. И двамата се обляха в пот – Джо, защото бързаше да свърши, а Тайлър в опит да се сдържа. Дишаха учестено. Той я целуна и вкуси страстта и желанието ѝ.

– Обещах ти масаж.

– Не...

– Да. И искам да го направя.

Не се отдръпна от нея, но извади члена си. Леглото беше разхвърляно и юрганът беше паднал на пода, но те не обърнаха внимание на това.

– Обърни се.

Джо се усмихна и се подчини.

Той пръсна лосион направо върху гърба ѝ и тя ахна.

– Това не беше хубаво – игриво подхвърли Джо.

– Ще стане. – Тайлър започна да разтрива гърба ѝ. – Ще докосна всеки мускул на тялото ти, от главата до петите. Този път няма да ти позволя да бързаш. Ще ти покажа, че обичам теб и всеки сантиметър от прелестното ти тяло.

Бързият, разгорещен секс беше хубав, но вниманието на Тайлър беше още по-приятно. Тя постепенно се отпусна. Обзе я спокойствие, каквото не беше изпитвала много отдавна. Четири години беше сама. Живееше с романите си, пишеше по-бързо и повече и се опитваше да пресъздаде идеалния живот, на който се беше радвала. Но всеки щастлив край в книгите ѝ напомняше колко е тъжна и самотна. И че нейният щастлив край е дошъл и е заминал.

Докато Тайлър Макбрайд не влезе в живота ѝ.

Ръцете му бавно се движеха надолу по дясната ѝ ръка и мачкаха всеки мускул, като започваха от най-големия и стигаха до най-малкия. Не можеше да помръдне дори да искаше. А Джо определено не искаше.

Тя усети дъха му в ухото си. Той я целуна по бузата и тя опита да се обърне, но Тайлър не ѝ позволи.

– Не съм приключил – каза и се залови с лявата ѝ ръка.

– Може да ми хареса и да свикна.

– Хубаво. Аз също.

Тайлър обсипа с целувки гърба ѝ, закръгления ѝ задник, бедрата и краката ѝ. През нервните ѝ окончания премина странна еротична възбуда. Не предполагаше, че ще се разгорещи от целувките на тези места.

Не, не беше така. Всеки път, когато Тайлър я докоснеше, я караше да копнее за близост с него.

Той изсипа лосион на ръцете си и започна да масажира пръстите на краката ѝ. Тялото ѝ се превръщаше в една голяма еротична зона, когато Тайлър беше в леглото с нея. Палците му притискаха точки, които разпалваха желанието ѝ. Джо се размърда неспокойно в опит да отслаби натиска. Движението обаче само засили страстта ѝ. Знаеше какво иска да направи Тайлър. Чакането беше мъчение.

Когато ръцете му стигнаха до бедрата ѝ, имаше усещането, че ще експлодира. Дъхът му беше на сантиметри от нея и на всеки няколко минути Тайлър целуваше мястото, което беше масажирал. Джо изстена от твърдите му пръсти и леките, нежни целувки. И двамата дишаха тежко.

– Тайлър – прошепна тя, но не знаеше какво друго да каже. Не беше в състояние да мисли. Сетивата ѝ се взривиха от нови усещания. Жадуваха за по-близък физически контакт.

Той коленичи над нея. Пенисът му беше възбуден. Целуна я по врата и прошепна:

– Обичам те, Джо.

Сърцето ѝ заблъска толкова силно в гърдите, че ушите ѝ закънтяха.

– Сега, Тайлър.

– Какво? – закачливо попита той, докато ближеше чувствителната кожа под брадичката ѝ.

– Люби ме.

Тайлър я обърна с лице към него и се усмихна.

– Още не съм приключил.

– Знам.

– Не съм масажирал тази страна.

Джо изпъшка и се засмя. Той сложи ръце на раменете ѝ, разтри ги, плъзна пръсти към гърдите ѝ и започна бавно да ги обикаля в кръг, придвижвайки се все по-близо до зърната, които бяха корави и напрегнати и очакваха докосването му. Изведнъж се наведе и впи устни в дясното ѝ зърно и Джо изви гръб.

Беше доволен от реакцията ѝ на вниманието му. Тя протегна ръка надолу и хвана пениса му. Той не знаеше дали има друг избор, освен да я люби отново и веднага. Членът му се изпълни с кръв и Тайлър отлепи устни от гърдата ѝ с надеждата да се овладее и се втренчи в устни– те ѝ – зачервени и подпухнали от целувки. Много изкусителни.

– Джо...

Тайлър я целуна страстно и плъзна език в устата ѝ. Сграбчи косите ѝ с едната си ръка и я притисна до себе си, а с другата докосна влажното ѝ влагалище. Отмести ръката ѝ от пениса си и пое дълбоко дъх. Искаше да продължи, но не желаеше всичко да свърши. Нужно му беше повече време, за да покаже на Джо на какво е способен.

Целуна я по шията и рамото и долови ухание на лавандула. Джо галеше гърба му. Беше изпълнена с енергия като в деня на спасителната операция преди година, когато се запознаха. Не спираше да се движи. Вероятно не можеше да спре. Сви пръсти в косата му, когато езикът му отново намери зърното ѝ, а другата му ръка започна да масажира гърдата ѝ.

– Тайлър – промълви тя.

Той целуна съвършените ѝ гърди, корема и пъпа ѝ. Езикът му остави влажна диря до горещото място между бедрата ѝ. Облиза го и Джо изстена, сграбчи косата му и го отдалечи на няколко сантиметра от себе си, сякаш не знаеше дали да го отблъсне, или да го притисне до тялото си.

– На ръба съм – прошепна тя.

– Ей-сега...

Тя започна да се гърчи неспокойно. Не можа да се сдържи. Усещаше горещия му дъх между бедрата си и се разтрепери.

И после устните му се впиха в нея и тя престана да разсъждава. Всеки нерв в тялото ѝ се напрегна. Обля се в пот. Експлодира, когато езикът му се плъзна вътре и я засмука. Видя ярка светлина и почувства огромно освобождаване на енергия.

Тайлър целуна вътрешната страна на бедрата ѝ, докато тя изпитваше оргазъм, по-разтърсващ от всеки опиат. Прокара език нагоре към гърдите, шията, ушите и накрая устните ѝ.

Джо го зацелува жадно. Ръцете ѝ бяха увити около врата му, а краката ѝ разтворени. Единият беше преметнат върху съвършения му задник. Тя протегна ръка и докосна големия му, натежал пенис между краката ѝ.

Бавно го насочи вътре в себе си и Тайлър изстена. Джо потрепери. Вагината ѝ беше чувствителна от двата оргазма, но въпреки това тръпнеше в очакване. Той спря веднага щом главата влезе.

– Не ме измъчвай – промълви тя.

Тайлър се тласна в нея и тя извика.

Този път се движеше по-бавно и търпеливо, поне отначало. Докато се люшкаха заедно в единен ритъм с допрени гърди и преплетени езици, търпението отстъпи пред силата на страстта, наситена с любов.

Целуваше я по шията. Телата им бяха облени в пот. Тайлър прокара език по ухото и после по извивката на челюстта ѝ. Тя потърси устните му и го целуна.

Той изведнъж спря, стисна зъби в усилие да се сдържи и я погледна.

Очите ѝ бяха затворени, шията извита назад и златистокестенявите ѝ коси – разрошени и съблазнителни.

Тайлър хвана ръката ѝ и пръстите им се преплетоха.

– Джо, погледни ме.

Тя отвори очи, потъмнели от страст или може би изглеждаха така на лунната светлина, която проникваше през прозореца.

Без да откъсва поглед от нея, той извади пениса си и после отново се тласна в нея. Гърдите ѝ се разтресоха. Обичаше да я кара да реагира.

Намериха ритъм, който задоволи и двамата. Бяха свързани с всичко – от очите и ръцете до най-интимните части. Тайлър не беше правил толкова наситен с чувства секс. Джо беше разтворила устни и дишането ѝ се превърна в стенанйя, тялото ѝ се движеше все по-бързо и го караше да се тласка в нея по-силно, докато изведнъж се напрегна и скова. Тайлър се тласна за последен път и двамата едновременно изпитаха върховната наслада.

Той бавно измъкна члена си и прегърна Джо с едната си ръка, а с другата потърси юргана. Намери го и зави притиснатите им едно до друго тела.

– Обичам те – прошепна тя и целуна ръката му.

Тайлър се развълнува, когато чу тези думи. Държа я до себе си, докато Джо заспа.

Трийсет и първа глава

Мъглата задържа хеликоптера до обяд, но когато излетя, небето над Долината беше синьо и слънцето грееше. Температурата от минус седем се повиши на плюс пет градуса и продължи да се покачва. Слънцето щеше да превърне горния пласт сняг в хлъзгава и опасна киша.

– Внимавай – каза Джо на Тайлър, който се качи в "Арктик Кет". – Искам да се върнеш жив и здрав.

Той я целуна.

– Ти също. – Тайлър погледна Мич Бианки: – Не я изпускай от поглед.

– Добре, шерифе. – Агентът отдаде чест и стисна рамото на Джо. Искаше да бъде на земята с Тайлър и останалите от екипа, но Ханс Виго, федералният агент с най-висок ранг от всички на мястото и очевидно командир на операцията, отказа.

– Не може да се разчита на теб. Може да убиеш себе си или някой друг – заяви Ханс. – Ще отидеш с хеликоптера.

Виго щеше да остане в хижата с още двама федерални агенти да пазят семейството на Джо и Джейсън Макбрайд. В дома на Наш имаше други двама агенти в случай, че Дохърти се върнеше там. Блекстоун, Мич, Джо и пилотът щяха да пътуват с хеликоптера, а Тайлър, двамата му помощници и останалите четирима агенти щяха да търсят убиеца с моторните шейни. Тайлър пое командването.

Бяха разделени на три екипа, но започнаха заедно. Ако от хеликоптера забележеха нещо подозрително, единият екип щеше да отиде да провери. Всички имаха предаватели.

Сателитното проследяващо устройство на "Поларис" не беше засечено от компанията за комуникации, но Блекстоун смяташе, че може да го долови, когато се приближат.

– Освен ако Дохърти не е разбрал, че го следим, и не го е изключил.

– Или да е сменил шейната – добави Бианки.

– Малко вероятно. Повечето ферми се намират в източната страна на Долината. Той се е отправил на запад. Може и да се е върнал, но щяхме да го чуем. Тук звукът се разнася надалеч.

– Ще започнем издирването от мястото, където намерихме Бианки вчера – каза Блекстоун на пилота.

– Слушам.

Джо не беше летяла над Стогодишната долина. Гледката беше зашеметяваща. Движеха се над седемте моторни шейни, обикаляха и се връщаха. В Долината имаше малко дървета. Ловенето растяха на планинския склон на юг от пътя, който беше непроходим за моторни шейни, освен ако човек не беше професионалист. Арън Дохърти не беше такъв и не виждаха следи, че е поел на юг.

Когато екипът на земята стигна до мястото, където Мич беше излетял от шейната, пилотът на хеликоптера бе претърсил периметър от десетина километра. Видяха криволичещите линии и Джо се вгледа в очертанията.

– Мисля, че се е опитвал да ни затрудни.

– Защо?

– Движил се е в кръгове. Пресичал е дирите си. Или се е изгубил. Но шейната има компас. Би трябвало да знае в каква посока се отправя. Има и карта на Долината.

– Същата, която ми дадохте? – попита Блекстоун и показа брошурата, която Карл Уебър раздаваше на всеки гост в хижа "Лосова глава".

– Да.

– Какви са тези линии?

– Огради на ферми. Дебелите сини линии са пътеки за моторни шейни.

Джо погледна през бинокъл, който агент Блекстоун ѝ беше дал. Снегът блестеше като натрошени стъкла на яркото зимно слънце. Следите от шейната на Дохърти приличаха на бразди в земята.

– Движи се на северозапад – заяви тя.

– Как разбра? – попита Мич.

– Шейната отмества снега встрани. Колкото по-бързо се движи, толкова по-надалеч разпръсква снега и в по-голям ъгъл по посока на движението. Като лодка, която пори водата.

– Какво има на северозапад?

Тя се загледа в картата.

– Няма много неща. По-голямата част е резерват, няколко ферми и водохранилището "Лима". Дохърти може би мисли, че водохранилището"Лима" е пътят му за бягство. Дотам водят два пътя: единият от север, а другият от юг. Сигурно са заснежени и движението е слабо, но се срещат на място, където има други къщи и магистралата.

– Шерифът е предупредил да наблюдават пътищата и да спират всяка кола, която излиза от Долината.

– В момента няма голямо движение, въпреки че хубавото време ще доведе скиори. – Джо захапа кокалчето на показалеца си. – Има и петдесет километра обиколен път. Шерифският отдел не може да следи всеки километър.

– Има патрули с моторни шейни и засилено полицейско присъствие в района – възрази Бианки. – Съседните окръзи изпратиха подкрепления.

Джо погледна надолу към Долината. Убиецът на Трикси беше някъде там. Но къде? И накъде се беше отправил?

– Да продължим на северозапад – предложи тя.

– Уговорихме се да се движим по следите му – отбеляза Блекстоун.

– Той отива на северозапад. А следите са стари. Вижда се, че вятърът снощи почти ги е заличил.

– Не мога да преценя, но вярвам на думите ти, Джо. – Блекстоун каза на пилота да се отправи на северозапад, към водохранилището "Лима", а после се свърза с Тайлър и му съобщи същата информация.

След три километра отново забелязаха дирите на Дохърти. Бяха се насочили право към водохранилището "Лима".

– Дотам има петдесет километра – рече Джо. – И смятам, че той няма достатъчно бензин, особено след като се движи толкова бързо. По пътя има природна преграда – поток. Ще постъпи глупаво, ако се опита да го премине. Трябва да кара покрай него. Ще следва. Завоите и ще удължи пътя си с десет-петнайсет километра.

– Агент Блекстоун – обади се пилотът, – долавям слаб сигнал от джипиеса на заподозрения.

– Можеш ли да го проследиш?

– Опитвам се. Почакайте; Пилотът настрои координатите и хеликоптерът се отправи малко по на север, изоставяйки следите на Дохърти.

Сигналът се усили.

– Защо отива на север? – попита Джо.

– Може би не умее да разчита картата – отвърна Мич, докато гледаше надолу през бинокъла.

– Ако смята да напусне Долината през "Лима", трябва да се движи на югозапад, покрай потока, а не на север... Натам потокът се разширява. Температурата днес ще се повишава. Ледът ще се разтопи и ще бъде по-трудно да го премине.

– Може би го е преминал през нощта.

– Сигналът се усилва – съобщи пилотът. – Намира се на пет километра и стои неподвижно.

Джо се вгледа в картата и се опита да си припомни какво има на това място. Намираха се на границата на резервата и летяха над частни земи, собственост на семейство Йоргенсън.

Йоргенсън.

– Отпред има ранчо, близо до най-широката част на потока. Дохърти не може да знае това, но ако се движи край потока към Северния път, ще попадне във фермата.

– Има ли хора там?

– Семейство Йоргенсън. Отглеждат овце и ги водят в Долината всяка зима, но синът и снаха им остават и се грижат за старите и болните животни, които не могат да стигнат дотам.

"Моля те, Господи, нека не им се случи нищо лошо! Нека няма повече смърт и..."

Блекстоун се обади по радиостанцията и използвайки указанията на Джо, предупреди екипа на земята да бъдат бдителни в близост до ранчото на Йоргенсън.

Тайлър се приближи предпазливо към имота на семейство Йоргенсън. Пилотът докладва, че сигналът идва от обора. Хеликоптерът беше обиколил фермата и бяха забелязали моторната шейна "Поларис" в отсрещната страна на обора.

Нямаше движение.

Тайлър раздели екипа на две. Четирима щяха да влязат в обора, а останалите трима – в къщата.

– Дохърти е въоръжен и опасен. Може да е взел заложници, мъж и жена на трийсетина години.

Тайлър, Гросман и двама федерални агенти се отправиха към обора. Спряха пред главните врати, слязоха от шейните и извадиха оръжията си. Бръмченето на моторите на шейните и на кръжащия хеликоптер сигурно беше предупредило Дохърти за присъствието им, затова шерифът не си направи труда да се промъква безшумно.

– Дохърти! Аз съм шерифът Макбрайд. Не усложнявай нещата. Излез с вдигнати ръце.

Отговор не последва.

Не се чуваше никакъв звук, но във въздуха се разнасяше мирис на кръв. Много кръв.

Той вдигна пръсти. Един, два, три.

Тайлър, Гросман и федералните агенти влязоха.

Въпреки че очакваше да види трупове, Тайлър беше абсолютно неподготвен за кръвопролитието в обора на Йоргенсън.

Вътре имаше стотина овце. Те бяха облени в кръв. Оборът беше изпълнен с противна, сладникава миризма на кръв. Стените, ъглите, колоните и сеното бяха изпръскани с кръв.

Гърлата на някои овце бяха прерязани. Други бяха наръгани. Никоя не помръдваше. Всичките бяха мъртви.

Тайлър и ченгетата претърсиха обора, но не откриха Дохърти.

– Елате насам – повика ги Гросман.

Стоеше в тясна стаичка в ъгъла и посочи купчина окървавени дрехи.

– Приличат на дрехите на Дохърти.

– Къде е намерил други?

Всички погледнаха към къщата. Стомахът на Тайлър се сви при мисълта, че там може да има още двама мъртъвци.

– Тук има мъж в безсъзнание. Жив е и пулсът му е силен. Няма видими наранявания – чу се гласът на единия федерален агент от предавателя.

– Ами жената?

– Няма я. Претърсихме цялата къща.

– Проверете пак. – Тайлър не очакваше да намерят Джейн Йоргенсън, но искаше да се увери дали не се е скрила някъде.

Огледа се и си представи, че е на мястото на Дохърти. Не се беше занимавал с проникване в съзнанието на убийци. Агент Ханс Виго беше много по-опитен в тълкуването на начина на мислене на психопати като Дохърти.

Знаеше обаче, че за да бъде добро ченге, трябва да се опита да предвиди следващия ход на Дохърти.

Много овце бяха наръгани един или два пъти. Две бяха обезглавени и накълцани. Но повечето бяха с прерязано гърло.

Без съдебномедицинска експертиза щеше да бъде невъзможно да се определи откъде е започнала касапницата, но трите начина на убиване бяха свързани. Овцете наоколо бяха наръгани, онези до вратите, които сякаш се бяха опитали да избягат, бяха с прерязани гърла и една или две прободни рани. Тайлър реши, че нещо е провокирало Дохърти и е убил напосоки първите овце, а после, вероятно защото се е уплашил, че животните ще вдигнат шум и ще събудят фермера, или от извратеност е убил и останалите.

Той тръгна внимателно между труповете и забеляза странна прилика в повечето овце. Сходна прободна рана в корема.

Разгледа по-отблизо някои трупове. Не беше криминалист, но тъй като в окръг Бийвърхед нямаше, екип по съдебна медицина, Тайлър и помощниците му имаха основна подготовка. Някои рани бяха направени след смъртта, сякаш след като беше убил овцете, Дохърти се бе върнал и ги бе наръгал веднъж в корема. Защо? За да се увери, че са мъртви или поради някаква друга, психопатска причина?

Гросман се приближи до него.

– Навън има кръв и следи от моторна шейна. Водят от бараката към къщата.

– Може би "Поларис" не е работела добре и е откраднал шейна от Йоргенсън.

– Джейн е изчезнала. Претърсиха къщата, но не я откриха.

– Боб още ли е в безсъзнание?

– Ал го свестява.

Тайлър излезе от обора с мъртвите овце и изпита облекчение, а после се свърза с хеликоптера.

– Безопасно е да кацнете. Дохърти е заминал и е взел заложница. – В същия миг в далечината се чу бръмчене на моторна шейна, която се приближаваше бързо. – Чакай, Блекстоун. От северозапад идва шейна.

– Ще проверя. Не затваряй. – След няколко минути Блекстоун се обади отново: – Шейната е с един човек. Движи се право към теб.

– Можеш ли да разпознаеш човека?

– Не. Той или тя е с яркожълта каска и синьо скиорско яке.

Тайлър направи знак на екипа да заемат позиции. След малко видяха моторната шейна. Хеликоптерът я следваше.

– Говори агент Блекстоун от федералното бюро за разследване – разнесе се по мегафона. – Човекът с жълтата каска с моторната шейна. Спри и вдигни ръце на тила. Шейната не спря.

Блекстоун повтори предупреждението:

– Ние сме от ФБР. Обграден си. Незабавно спри. Моторната шейна намали скоростта и спря.

– Свали каската и сложи ръцете си на главата. Човекът се подчини. На гърба му се разпиляха руси коси.

– Това е Джейн Йоргенсън! – извика Тайлър. – Не стреляйте! Това е Джейн Йоргенсън.

Трийсет и втора глава

Джейн прие предложената ѝ от Джо чаша горещо кафе и отпи.

Седяха във всекидневната в дома на семейство Йоргенсън. Всички федерални агенти с изключение на Блекстоун и Мич Бианки бяха навън и се ослушваха дали Дохърти ще се върне, но докато слушаше историята на Джейн, Тайлър реши, че това е малко вероятно.

Тя се обърна към съпруга си, който се беше излегнал до нея. Главата му беше превързана. На бинта на тила му имаше малко кръв. Според Джейн Дохърти го ударил с ръкохватката на пистолета си.

– Сигурен ли си, че си добре? – попита тя за пети път.

Боб кимна. Все още беше зашеметен и имаше сериозна контузия. Сам и Питър Наш се бяха върнали в хижата и щяха да дойдат в ранчото на Йоргенсън да се погрижат за Боб и да унищожат труповете на овцете.

– Разкажи ни какво се случи. Моля те – добави Тайлър, след като Джо го погледна намръщено.

Беше бесен, че Дохърти се е изплъзнал и едва не бе убил още един невинен човек.

Джейн си пое дълбоко дъх:

– Снощи не чухме нищо. Горките овце...

Джо хвана ръката ѝ и я стисна:

– Оборът е на север от къщата, а вятърът духаше от юг. Нямало е как да ги чуете. Дори да сте ги чули и излезли, той можеше да убие и вас.

Джейн кимна.

– Отидох рано да нахраня овцете и видях гол мъж в обора. И много кръв. – Тя преглътна и наведе глава. – Той също се изненада, като ме видя. Имаше пистолет. Помислих, че ще ме убие. – Гласът ѝ потрепери.

– Съжалявам, че не можах да те защитя – тъжно се обади Боб.

– Недей, Боб – побърза да каже Джейн. – Мъжът не ме нарани, но ме хвана и ме накара да се върна в къщата. Боб излезе от кухнята и човекът гр удари по главата, преди да успея да го предупредя.

Тя въздъхна и се замисли.

– Какво стана после? – напомни ѝ Тайлър.

– Каза, че се нуждаел от дрехи. Заведох го в спалнята ни. Заповяда ми да седна на стола и да не мърдам или ще ме застреля. Повярвах му. Облече се, без да ме поглежда, макар че когато се засуетих, насочи оръжието срещу мен и ми нареди да не мърдам.

– И след това?

– Рече да се облека и че трябвало да намери път, водещ извън Долината, Имал няколко идеи, но се нуждаел от помощта ми. Спомних си, че преди два дни Наш ни се обади и ни съобщи за избягали затворници. Тогава ми хрумна, че мъжът е един от тях. Повлече ме надолу по стълбите. Боб лежеше в антрето между кухнята и всекидневната, но човекът изобщо не го погледна. Нямах представа дали не си мъртъв, Боб. Много бях уплашена...

Той я прегърна и я задържа в обятията си.

– Нищо ми няма. Слава Богу, че ти си жива! Не знам какво щях да правя, ако те беше наранил.

Тайлър разбираше, че положението е деликатно и Джейн преживява психически стрес, но денят бързо преваляше. Вече беше четири следобед и слънцето залязваше. Още един час и хеликоптерът нямаше да може да продължи издирването.

– Къде те заведе Дохърти? – попита той.

– В северната страна на "Лима". Каза, че няма да ме нарани, ако не се опитам да го измамя. Трябвало да намери откъде да открадне кола и не искал да използва Северния или Южния път. Знам стария път за извозване на дървени трупи, който минава през планината на север, покрай денонощния магазин...

– Знам къде е – прекъсна я Тайлър. – И после?

– Заповяда да не се обръщам и да се върна вкъщи при съпруга си. И аз го направих.

– В колко часа тръгна?

– В осем. Мъглата ниско над земята беше гъста, но се разсея, когато потеглихме нагоре по склона. Не карах бързо и той сякаш нямаше нищо против. Заредих бензин и го оставих в един часа. Върнах се много по-бързо.

– Спомена ли къде отива? Или какво смята да прави?

– Не каза нищо. Попитах го как е името му, но той не отговори.

– Видя ли каква кола открадна?

– Оглеждаше две. Черен форд с предно и задно предаване и стар тъмнозелен шевролет. Не познавам добре шевролетите. Татко винаги имаше фордове.

Тайлър записа информацията и даде листа на Гросман:

– Провери дали пред магазина е открадната кола, вземи името на собственика и регистрационния номер и незабавно започни издирване.

– Ясно – отвърна Гросман и излезе.

– Спомняш ли си нещо друго?

Джейн поклати глава:

– Съжалявам.

Джо я потупа по коляното:

– Всичко е наред, Джейн. Ти нямаш никаква вина.

– Исках да се върна у дома и да видя как е Боб.

– Знам.

– Ще оставя Били и Ал тук до утре сутринта, за да се уверя, че сте в безопасност. Наш трябва да пристигне скоро.

– Благодаря, шерифе.

Излязоха от къщата и Тайлър удари с юмрук по верандата.

– Не мога да повярвам, че Дохърти се измъкна.

– Все някой ще го забележи – рече Джо.

Мич кимна.

– Всяко ченге в радиус от сто и петдесет километра го търси. Предполагам, че до двайсет и четири часа ще бъде задържан.

Оказа се обаче, че Бианки греши.

***

Арън научи много от Дъг Чапман. Да подкарва кола без ключове. Бързо да сменя откраднатите коли и да дава на полицията по-малък шанс да го проследи. И беше открил начин да се крие от охранителните камери.

Върна се в Покатело и се замисли какво да направи. В камионетката, която открадна, намери портфейл с осемдесет и няколко долара и плати в брой за евтин мотел. Приличаше толкова много на другите, където бяха нощували с Дъг, че не можеше да ги различи.

Лос Анджелис. Десет милиона души в окръга. Арън живя там повече от едно десетилетие и можеше да изчезне, да започне нов живот и да бъде свободен.

Само че нямаше желание да го стори.

Той се загледа в пистолета. Лесно можеше да се самоубие. Не беше достоен за никого, нито за майка си, леля си или баба си и дядо си. Баща му не идваше да го види, докато живееше с родителите му. Защо никой не го искаше? Защо майка му не позволи да остане при никого? Или може би всички искаха да се отърват от него.

Ненавиждаше се. Бриджит го обичаше, но после го разлюби. Ребека го обичаше, а сетне го намрази. Джоана също. Загуби ги всичките.

"Не си загубил Джоана. Тя все още е жива."

Джоана не го искаше.

"Убий я."

Не искаше да убива никого.

"Жалко момченце."

Арън настръхна и стисна пистолета. Не беше лош човек. Някога Джоана го обичаше. И може би отново щеше да го обикне.

"Глупако, ти уби сестра ѝ."

"Трикси го заслужаваше."

"Джоана няма да го разбере."

Пък и ченгето. Шерифът.

"С обич, Тайлър."

Беше ли му изменила Джоана по много по-лош начин? Дали разби сърцето му, за да бъде с друг мъж? С шерифа?

В гърдите му се надигна гняв.

"Трябва да си поговорите откровено с нея."

В това имаше смисъл. Той си спомни мига, в който напусна хижата с Джоана и коварната ѝ сестра. Джоана и шерифът си размениха погледи. Гледаха се по онзи начин.

През цялото време тя си играеше с него. Използваше го. Защо? За да накара приятеля си да ревнува? Като Бриджит... и Ребека. Употребиха го и после го изхвърлиха заради следващия мъж, който се появи пред очите им.

Арън нямаше да позволи да го използват отново. Не беше боклук. Той беше важен, специален.

"Ти си моето специално момченце. Дръж се добре с приятелите ми и скоро ще се върна."

Арън винаги се държеше добре. Поне се опитваше. Но майка му яевинаги се връщаше скоро.

Джоана трябваше да осъзнае, че не може да го изхвърли като боклук. Той не беше жалък и безполезен, а специален.

Джоана щеше да разбере това, преди да я убие.

Трийсет и трета глава

Четири дни по-късно Джоана Маргарет Уебър, съименница на Джо, беше погребана във фамилния гроб в покрайнините на Лейквю. На надгробната плоча беше написано:

Беатрикс "Трикси" Мей Уебър 1 юни 1975 – 7 февруари 2008 година

Обичана майка, сестра, дъщеря, внучка и приятелка.

И тъй остават тия трите: вяра, надежда и любов; но най-голяма от тях е любовта.

I послание към коринтяните 13:13

Трикси можеше да бъде погребана през пролетта. Държаха трупа ѝ в моргата на болницата. Земята беше замръзнала, но Джо не искаше да отлага погребението с два-три месеца. Нямаше да е честно към Лия.

Семейство Уебър живееха отдавна в Стогодишната долина, но тази зима щеше да бъде последната им в Монтана.

Карл затваряше хижата. Двамата е Портър смятаха да пътуват,

– Няма да се върна – каза той на Джо. – Но когато умра, искам да ме погребат тук.

Тя кимна и погледна опечалените, дошли за скромната церемония. Присъстваха почти всички, които живееха през цялата година в Долината, Уайът и неколцина приятели от Дилън, Енис и съседните селища.

Тайлър се приближи до Джо. Целуна я по челото, но не я погледна. Беше разтревожен и ядосан, че не успяха да заловят Арън Дохърти.

Агентите на ФБР го търсиха два дни с хеликоптера, но не го откриха. Местните полицаи намериха коли, които предположиха, че са откраднати, но нямаше следа от Дохърти. Разпространиха снимката му във всички мотели в района и полицията разшири кръга на издирването. Двама души от Айдахо фолс се обадиха, че са го видели. Намериха и откраднатата камионетка, която търсеха. Единият човек беше видял камионетката да се движи на юг по магистралата, извън Айдахо фолс. Далеч от Долината.

Джо не се чувстваше напълно в безопасност, но смяташе, че Дохърти е заминал завинаги. Нищо не го задържаше в Долината – приятели или семейство, а само насилието. Джейн Йоргенсън каза, че изглеждал потиснат и унил. Ханс Виго предположи, че е изпаднал в самоубийствена депресия. Мич Бианки предупреди Джо и Тайлър да се пазят, защото мислеше, че Дохърти не е изчезнал завинаги и отново ще се появи.

– Той ближе раните си, но ще се върне.

Преди два дни Мич и Ханс заминаха,

– Дългът ни зове – обясни Виго.

В хижата останаха двама федерални агенти и шестима помощник-шерифи охраняваха погребението на Трикси.

Арън Дохърти нямаше да се появи днес. А утре? На другия ден Джо и Лия щяха да се преместят да живеят при Тайлър и Джейсън. Тайлър не се беше прибирал вкъщи, откакто преди седмица дойде в Долината. И докато не хванеха Дохърти, не искаше да изпуска от поглед Джо и Лия.

Джо беше поласкана, но и малко притеснена. Да, Дохърти беше опасен и тя го искаше обратно в затвора, където да не може да нарани никого, но го бяха забелязали на сто и петдесет километра от тях. Това не доказваше ли, че си е свършил работата в Долината?

– Тайлър?

Той я погледна и безпокойството, изписано в очите му, се замени с обич. Изражението ѝ омекна. Прощаваше му за прекалената загриженост и безпокойство.

– Благодаря.

– За какво?

– Защото те има. – Тя се надигна на пръсти и го целуна. – Обичам те.

Тайлър я погали по гърба.

– Хубава церемония. Доколкото може да бъде хубаво едно погребение. Добре ли си?

– Да.

– А Лия?

Двамата погледнаха Джейсън и Лия, които седяха на едно паднало дърво и разговаряха. Джейсън беше изчистил снега от дървото. Истински джентълмен. Като баща си.

"Твоите деца."

Миналата седмица Джо нямаше деца и тъгуваше за сина си, а сега отговаряше за две хлапета.

Тайлър хвана ръката ѝ и я стисна.

– Всичко ще бъде наред, Джо.

– Разбира се.

– Ще отида да проверя хората си. Готова ли си да се върнеш в хижата?

– Когато и ти си готов.

– След десетина минути. – Той я целуна отново и тръгна надолу по склона.

Джо застана пред гроба на Трикси. "Обичана майка, сестра... "

– Обичам те, Трикси.

Тя погледна децата, които седяха встрани от групата опечалени. Лия я видя и ѝ махна. Джо отвърна и се качи малко по-нагоре по хълма. Преди четири години погреба там други двама души.

Кенет Ричард Сътън 20 септември 1968 – 5 февруари 2004 година

Съпруг, баща, приятел Липсваш ни.

Джо прокара пръсти по надгробната плоча.

– Сбогом, Кен – каза тя, обърна се към гроба на Тими, коленичи в кишата и докосна пръстта. – Тими, вечно ще бъдеш в сърцето ми.

Целуна пръстите си и ги допря до земята.

– Лельо Джо...

Лия дотича до нея. Беше задъхана и очите ѝ неспокойно се стрелкаха насам-натам.

– Какво има? – Тя се изправи и се огледа. Опечалените бяха край палатката, където поднасяха храна и напитки. – Къде е Джейсън?

– Отидохме да се разходим. Знам, че не трябваше да се отдалечаваме, но... Господин Дохърти го хвана.

Стомахът на Джо се сви и дъхът ѝ секна.

– Трябва да повикаме Тайлър. – Джо го потърси с поглед, но не го видя. Отвори уста да извика, но Лия я прекъсна:

– Недей, Джо. Той каза, че ще нарани Джейсън, ако не отидеш при него веднага. Има пистолет. Заповяда да те заведа и ме заплаши да не казвам на никого. Не искам Джейсън да умре.

– Къде са?

– Зад скалите. – Момичето посочи оградена от високи скали полянка на петдесетина метра нагоре по планинския склон, където бяха седели с Джейсън.

– Намери Тайлър.

– Но...

– Довери ми се, Лия. Направи го.

Момиченцето хукна надолу по хълма, а Джо тръгна нагоре.

Нямаше намерение да загуби още едно дете.

***

Джо чу гласа му, преди да стигне до полянката:

– Къде е Лия?

– Няма да я изложа на опасност.

– Но момчето можеш да изложиш на опасност.

Тя направи още три крачки и видя Джейсън. Беше коленичил в снега и ръцете му бяха вдигнати на тила. Арън Дохърти стоеше зад него и държеше пистолет до главата му.

"Господи, не!"

Зрението ѝ се замъгли, но Джо преодоля страха си.

– Не викай – рече Дохърти. – Направиш ли го, ще го убия. Разбираш ли? Ще го убия.

– Няма да викам. Пусни Джейсън.

– Не! Къде е Лия?

– Казах ти. Няма да ѝ позволя да дойде тук. Ти не искаш да застреляш никого, Арън.

– Не ме познаваш.

Джо си спомни думите на агента от ФБР Ханс Виго. Дохърти трябваше да мисли, че контролира положението и тя го разбира, и му вярва. Майка му го беше оставяла много пъти при непознати, приятели и роднини, без той да знае кога ще се върне да го вземе. Беше я чакал часове до вратата. Беше чакал майка, която не се е интересувала от него, освен ако не е можела да го използва като свое предимство.

Джо не изпитваше съчувствие към човека, убил сестра ѝ, но разбираше какво говори агент Виго. Случилото се в миналото на Дохърти му беше въздействало и го беше превърнало в убиец. Трябваше да го забави и да даде време на Тайлър да дойде. И на всяка цена да опази Джейсън.

Дохърти можеше да я убие, когато застреля Трикси, но не го стори.

– Обичаш ме, нали? – обърна се тя към Дохърти, погледна Джейсън и видя страха, изписан на лицето му. "Не го гледай или няма да успееш."

Очите му се отвориха широко.

– Знаеш, че те обичам.

Джо поклати глава.

– Не си ми го казвал.

– Във всичките писма, които ти написах...

– Не съм ги получила.

– Лъжеш ме от самото начало. Защо да ти вярвам?

– Не лъжа. Не получих писмата ти. – Направи крачка напред. Трябваше да застане между него и Джейсън.

Дохърти тропна с крак.

– Но тя каза, че ти ги е изпратила.

– Ани ли?

Той залитна назад, сякаш му беше зашлевила плесница, и спусна ръката си с пистолета. Оръжието вече не беше насочено към главата на Джейсън.

Джо се приближи още.

– Говорила е с полицията. Разказала им е всичко. Писмата ти са били при нея. Дала ги е на ФБР.

– Не ти вярвам.

– Съжалявам, че те е предала, Арън. Всяка жена, която си обичал, те е наранила. Дори майка ти...

Той пристъпи напред и насочи пистолета към нея.

– Не говори за майка ми.

Дали не сгреши? Къде се бавеше Тайлър? Не смееше да се огледа от страх, че Дохърти ще заподозре нещо.

– Не искам да те нараня, Арън. Ти не си като Дъг Чапман. Съвсем различен си.

– Той беше зъл и жалък тип и обичаше насилието. – На лицето му се изписа отвращение. – Радвам се, че го убих.

– Ти ме предпази от него. Когато ни остави сами в кухнята, той... ме докосна.

– Защо не ми каза?

– Чувствах се неудобно.

– Знаеш, че бих направил всичко за теб. – Поклати глава. – Но ти ме излъга.

– Не съм те излъгала...

– Излъга ме! Каза, че ме обичаш, а после ме заряза заради шерифа, моя враг. Ти разби сърцето ми, Джоана.

Тя примига и се опита да осмисли думите му. Агент Виго беше обяснил, че Дохърти страда от самозаблуди. Това означаваше ли, че чува гласове? И че вярва в неща, които не са истина?

"На външен вид изглежда нормален. Може да функционира в обществото, да работи и да води нормален разговор, – но вярва във фантазии. Заблудите му са реалистични."

Джо преглътна неспокойно и си го представи като малко момче, което нощ след нощ чака майка си да се върне у дома.

,Майката, която е убил."

– Арън, какво искаш от мен?

– Нима не знаеш?

Тя поклати глава и се помъчи да не гледа пистолета и Джейсън, а да се съсредоточи върху звуците наоколо. Наистина ли чу стъпки в кишата зад нея? Не смееше да погледне.

– Исках да споделя живота си с теб, Джоана. Дойдох тук да ти покажа колко много те обичам и че съм твоят герой. Романите ти ми показаха онова, което никога не съм имал. Исках го – заедно с теб. Но ти си лъжкиня.

– Ще дойда с теб. Тръгваме веднага.

– Не ти вярвам. Ти имаше възможност да кажеш на шерифа къде сме.

– Не съм...

– Всичко свърши, Джоана. И за двама ни.

– Пусни Джейсън. Не го карай да гледа.

– Ела тук.

Тя се приближи, протегна ръка и докосна рамото на момчето.

– Стани, Джейсън, и върви.

Забеляза нещо, положи усилия да не поглежда вляво и застана между Джейсън и пистолета.

– Хайде, Джейсън.

Дохърти кимна.

– Не искам да наранявам повече хора, Джоана. – Очите му бяха замъглени от чувства.

Джо не погледна да види дали Джейсън я е послушал, но го чу, че се спуска по склона, и изпита облекчение.

"Джейсън е спасен."

– Вярвам ти – промълви тя.

Разпери ръце да му покаже, че не се страхува, въпреки че беше ужасена. Опита се да го убеди, че му вярва, но всъщност искаше да се обърне и да побегне.

– Затова трябва да те убия и да възстановя равновесието.

***

Лия се втурна в палатката и Тайлър мигновено разбра, че нещо не е наред.

– Къде е Джейсън?

– Онзи човек го хвана. И Джо.

– Къде са? – Ако разсъждаваше като баща и влюбен, Тайлър можеше да погуби хората, които обичаше най-много на света. Трябваше да мисли като ченге, но не беше лесно.

– На полянката зад скалите.

– Знам пътека дотам. Ще отидем, без да ни види – рече Уайът.

Тайлър информира помощниците си какво е положението и последва брат си. Видя името "Тимъти Кенет Сътън" на надгробната плоча и тялото му се разтрепери от гняв.

За миг си представи подобна надгробна плоча с надпис Джейсън Андрю Макбрайд" и хукна нагоре.

"Идвам, Джейсън."

Уайът го водеше в противоположната посока. Тайлър го погледна озадачено и брат му прошепна: "Довери ми се".

Той продължи да върви след него и скоро видя Джейсън. Синът му беше коленичил на полянката долу. Джо беше разперила ръце и говореше на Дохърти, който бе насочил пистолет срещу Джейсън.

Тайлър извади оръжието си и изпита желание да пръсне черепа на копелето, стисна пръсти и зачака. Уайът му направи знак, че ще отиде на десетина метра от другата страна. Рамото му беше превързано, но той бавно и безшумно премина скалата, без Дохърти да го забележи.

Джо се приближи до убиеца.

"Не, Джо, недей."

Тя сложи ръка на рамото на Джейсън.

– Стани, Джейсън, и върви – каза и застана между момчето и Дохърти. – Хайде, Джейсън.

Дохърти го пусна и минута по-късно Джейсън се скри зад скалата.

Тайлър не чу думите на Дохърти, но Джо промълви:

– Вярвам ти.

– Затова трябва да те убия и да възстановя равновесието – заяви Дохърти и вдигна пистолета.

Джо беше само на пет крачки и отстъпи назад.

– Арън, не искаш ли...

– Само така ще намеря покой, Джоана. Съжалявам.

Тайлър не знаеше къде точно е Уайът, но Дохърти щеше да застреля Джо.

Арън видя движението, но, изглежда, му беше безразлично. Джо отвори уста и извика.

Това изненада Дохърти. Той погледна към Тайлър и насочи пистолета към него.

Тайлър скочи от скалата и се хвърли върху него, преди да успее да стреля. Дохърти падна на земята и изсумтя, но не изпусна оръжието. Шерифът се опита да хване ръката му и да избие пистолета, но Дохърти се съпротивляваше като обезумял.

Уайът дойде на полянката и дръпна настрана Джо.

Тайлър продължи да се бие с убиеца. Дохърти грабна камък и го удари по главата. Макар и зашеметен, Тайлър го държеше здраво. Престъпникът го удари отново. Уайът се намеси и се опита да отнеме оръжието от Дохърти, който беше сложил пръст на спусъка.

Те се боричкаха в мокрия сняг. Студеният въздух прониза белите дробове на Тайлър, докато се мъчеше да си поеме дъх. Заби юмрук в корема на Дохърти, но скиорското яке омекоти удара.

Убиецът го ритна с коляно и премести пистолета между двамата.

Джо наблюдаваше повторение на сцената, случила се преди четири години. Все едно се намираше в топлата им кухня в Плейсървил, а не на смразяващия планински въздух.

Разнесе се изстрел.

– Тайлър! – изкрещя тя. – Не!

Дохърти отмести Тайлър от себе си и се втренчи в очите му.

Тайлър извади пистолета от кобура си и изстреля три куршума в гърдите му.

Дохърти пусна оръжието, залитна назад, раздвижи безмълвно устни и се строполи в снега.

Уайът се хвърли да вземе пистолета на Дохърти, а Джо се втурна към Тайлър.

– Не, Тайлър, моля те, не умирай.

Той поклати глава.

– Няма да умра.

Опитваше се да си поеме дъх. Джо видя обгорилата дупка в якето му, където беше проникнал куршумът, и разкъса плата.

– Уайът, доведи помощ. Извикай Наш или медицинския хеликоптер!

– Мълчи – рече Тайлър. – Нищо ми няма.

– Не мога да загубя и теб. Обичам те, Тайлър! Дръж се!

Тя разкъса и ризата му и потърси рана, но не я намери.

– Нося бронежилетка – каза той, притисна я до себе си и преглътна с усилие. – Въздушната струя на изстрела ме повали.

Джо се разплака:

– Помислих, че...

– Знам. – Той целуна косите ѝ.

– Татко?

– Ела, Джейсън – извика Джо.

Момчето се приближи и се поколеба, а после коленичи и прегърна баща си и Джо.

– Добре ли си?

– Всички сме добре.

Джо помилва лицето на Джейсън.

– Обичам те, хлапе.

Той кимна. Очите му се насълзиха.

– Ще се омъжиш ли за татко?

– Да – усмихна се тя.

~Край~

Бележки под линия

1

Porter – носач (англ.) – Б. Пр.

2

Heart (англ.) – сърце. – Б. Пр.

Content

Бренан Алисън Опасна близост

ОПАСНА БЛИЗОСТ

Информация за книгата

Пролог

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

Двайсет и четвърта глава

Двайсет и пета глава

Двайсет и шеста глава

Двайсет и седма глава

Двайсет и осма глава

Двайсет и девета глава

Трийсета глава

Трийсет и първа глава

Трийсет и втора глава

Трийсет и трета глава

Бележки под линия